Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - Позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «КИЇВСОЮЗШЛЯХПРОЕКТ» (далі по тексту - Відповідач) про стягнення з Відповідача заборгованості по заробітній платі в розмірі 37 872, 99 грн. та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 24 000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Позивач перебувала у трудових відносинах з Відповідачем, була звільнена на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. Проте в день звільнення Позивачу не було виплачено заробітна плата за період часу з червня 2013 року по лютий 2015 року. Відповідно до Довідки, виданої відповідачем, заборгованість по заробітній платі становить 37 872, 99 грн. Також, у зв'язку із затримкою розрахунку по заробітній платі позивач просить стягнути з Відповідача середній заробіток в розмірі 24 000 грн. Позивач, представник позивача в судове засідання не з'явились, через канцелярію суду представник позивача надав заяву в якій просив розглядати справу у його відсутність, позов просив задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, причини неявки суду невідомі. Судом вживалися заходи щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач та представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечують, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що до 25.08.2015 року Позивач перебувала в трудових відносинах з Відповідачем, була звільнена на підставі ст. 38 КЗпП, за власним бажанням. Разом з тим, на момент звільнення Відповідачем не було здійснено повного розрахунку з Позивачем по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі. Відповідно до Довідки № 24 від 30.03.2015р., наданої Відповідачем, заборгованість по заробітній платі за період з червня 2013 року по лютий 2015 року становить 37 872, 99 грн. Станом на день винесення рішення Відповідач не виплатив заборгованість по заробітній платі Позивачу. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовій виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно до ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь - яким строком. Крім того, відповідно до ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Таким чином, з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню заборгованість з виплати заробітної плати за період з червня 2013 року по лютий 2015 року в розмірі 37 872, 99 грн. Крім того, Позивач просить стягнути на свою користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення, а саме з 01.06.2013р. по 22.04.2015р., виходячи з наступного розрахунку: 60, 66 грн. (середньоденна заробітна плата) х 440 днів (середньомісячне число робочих днів) = 24 000 грн. Відповідно до Довідки про середню заробітну плату (дохід), виданої Відповідачем, розмір середньоденної заробітної плати Позивача становить 60 грн. 66 коп. Як вбачається з матеріалів справи, Позивач був звільнений 25 лютого 2015 року. Враховуючи вище викладене, позовні вимоги Позивача в частини стягнення з Відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, підлягають задоволенню частково виходячи з наступного. Як вбачається зі змісту ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЗУ «Про оплату праці», зокрема, до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, належать: виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Аналізуючи норми ст. 2 Закону України «Про оплату праці» та ст. 117 КЗпП України, слід дійти висновку про те, що відносини стосовно виплати заробітної плати за своєю правовою природою є трудовими, а за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі / календарні /дні на число відпрацьованих робочих днів / годин/, а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24 грудня 1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В Рішенні Конституційного суду України від 22.02.2012, № 4-рп/2012 «У справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього кодексу», зазначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відповідач зобов'язаний сплатити Позивачу суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з дати звільнення 25.02.2015р. по дату винесення рішення 02.06.2015р. в розмірі 3 882, 24 грн., виходячи з наступного розрахунку: 60,66 (розмір середньоденної заробітної плати) х 64 (кількість робочих днів затримки заробітної плати). Враховуючи все вище викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в розмірі 37 872 грн. 99 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з дати звільнення 25.02.2015р. по дату винесення рішення - 02.06.2015р. в розмірі 3 882 грн. 24 коп., а всього 41 755, 23 грн. Відповідно до положень ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає за необхідне стягнути з Відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 417 грн. 55 коп. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: partial