Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області із заявою про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем, посилаючись на наступне. [INFO] померла мати заявника - [PERSON] . Після її смерті залишилося спадкове майно, яке складається з 1/2 частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцем майна померлої за заповітом є заявник - [PERSON] , інших спадкоємців не має. Заявник постійно проживав зі своєю матір`ю до дня її смерті, а отже прийняв спадщину після неї. Заявник не був зареєстрований за однією адресою із своєю матір`ю. 03 квітня 2019 року заявник звернувся до державного нотаріуса Рубіжанської нотаріальної контори Луганської області Коваленко Г.П. із заявою про прийняття спадщини, що залишилась після смерті його матері, але йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з пропуском строку для подання заяви про прийняття спадщини. Ухвалою суду від 17.12.2019, яка відображена у протоколі судового засідання, до участі у справі в якості заінтересованої особи була залучена Петровська міська рада, яка знаходиться за адресою: 94540, Луганська область, місто Хрустальний, місто Петрово-Красносілля, площа Свободи, будинок 1. В судовому засіданні представник заявника вимоги по заяві підтримав у повному обсязі з підстав, які викладені у заяві. В судове засідання представники заінтересованих осіб не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Допитаний за правилами допиту свідка в судовому засіданні заявник [PERSON] пояснив, що [INFO] померла його мати [PERSON] . Спадкоємцем майна померлої за заповітом є він, інших спадкоємців не має. Він не був зареєстрований за однією адресою із своєю матір`ю, але ж фактично проживав із нею за адресою: [ADDRESS] , протягом декількох років до дня її смерті. Його матері за декілька років до смерті був потрібний постійний догляд, адже вона зламала ногу і не могла нормально ходити. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши заявника за правилами допиту свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно із копією свідоцтва про право власності на житло від 09.02.1995 року, виданого Органом приватизації житлового фонду установи УЛ 314/24, на підставі розпорядження (наказу) № 708 від 09.02.1995 року, квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . З копії заповіту, посвідченого 13 серпня 1996 року секретарем виконавчого комітету Петровської міської Ради народних депутатів Краснолуцького міськвиконкому Луганської області, зареєстрованого в реєстрі за № 617, вбачається, що [PERSON] заповіла усе її майно, в тому числі й належну їй на праві приватної власності квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] . Згідно із копією свідоцтва про народження № [NUMBER] , виданого Петровською міською радою Краснолуцького району Ворошиловградської області 05 січня 1989 року повторно, [PERSON] (російською) народився [INFO] у м. Петровське Ворошиловградської області, УРСР, про що в книзі реєстрації актів про народження 25 вересня 1970 року зроблено запис № 201. Батьком вказаний [PERSON] (російською), матір`ю - [PERSON] (російською) Згідно із копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 05 грудня 2008 року Виконкомом Петровської міської Ради Краснолуцької міськради, Луганської області, Україна, [PERSON] померла [INFO] у м. Петровське Краснолуцької міськради Луганської області, Україна, про що зроблено відповідний актовий запис № 244. Відповідно до копії постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, винесеної 03 квітня 2019 року вих. № 120 державним нотаріусом Рубіжанської державної нотаріальної контори Луганської області Коваленко Г.П., [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої [PERSON] . Зазначену відмову нотаріус обґрунтовує тим, що заявник пропустив строк прийняття спадщини, встановлений ст.ст. 1268-1270 ЦК України, а також тим, що відсутня інформація щодо державної реєстрації прав на квартиру, яка входить до складу спадщини. З копії довідки № 3 від 02.07.2019 року, виданої «ОСББ «Надія» «Луганської Народної Республіки», вбачається, що [PERSON] проживав разом із матір`ю [PERSON] на день її смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Оцінюючи зміст та допустимість довідки № 3 від 02.07.2019 року, виданої ОСББ «Надія» «Луганської Народної Республіки», суд враховує, що стосовно непідконтрольних певній державі територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Отже, зміст довідки № 3 від 02.07.2019 року, виданої ОСББ «Надія» «Луганської Народної Республіки», береться судом до уваги та оцінюється в якості допустимого письмового доказу. Суд зазначає, що факт постійного проживання [PERSON] з [PERSON] до часу її смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] , достовірно підтверджується показаннями заявника, допитаного за правилами допиту свідків, а також копією довідки № 3 від 02.07.2019 року, виданої ОСББ «Надія» «Луганської Народної Республіки». Отже, [PERSON] постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що обставини, викладені заявником у заяві в обґрунтування своїх вимог є достовірними, підтверджені письмовими доказами, сумніву у суду не викликають і вважаються судом доведеними, у зв`язку із чим заява [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем, підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved