Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з цивільним позовом до [PERSON] (далі - відповідач), треті особи - Чорнобаївський РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Бурмага Є.А. про визнання права власності на 1/2 частину в майні, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, припинення права спільної сумісної власності на будинок та земельну ділянку, зняття арешту та заборони на відчуження з 1/2 частини будинку та 1/2 частини земельної ділянки. В обґрунтування позову зазначалося, що позивач і відповідач з 1974 року по 1999 рік перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано у судовому порядку. Під час шлюбу у 1985-1986 роках сторони побудували житловий будинок з надвірними спорудами на відведеній для цього земельній ділянці, право власності на які зареєстровано за відповідачем. Після розірвання шлюбу питання розподілу спільного сумісного майна подружжя сторонами не вирішувалося. Водночас позивач позбавлена можливості розпоряджатися належною їй частиною вказаної нерухомості внаслідок накладення державним і приватним виконавцями двох арештів на неї у зв`язку із борговими зобов`язаннями відповідача. За таких обставин позивач, посилаючись но положення законодавства, що регулюють відносини у сфері сімейних відносин, відносин щодо власності, а також щодо виконання судових рішень, просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами і земельної ділянки, припинити право спільної сумісної власності на них, зняти арешт та заборону на їх відчуження. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 8 квітня 2021 року залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - АТ КБ «Приватбанк» та АТ «Альфа-Банк», оскільки вказані банки є стягувачами у виконавчих провадженнях про стягнення заборгованості з відповідача. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідача проти задоволення позову не заперечувала. Від Чорнобаївського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та АТ КБ «Приватбанк» надійшли заяви про розгляд справи за відсутності їх представників. Приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Бурмага Є.А. та АТ «Альфа-Банк» про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, однак явку своїх представників не забезпечили з невідомих причин, жодних заяв чи клопотань до суду не подали, письмових пояснень щодо позову не надіслали. Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Заслухавши пояснення представників позивача і відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та визначив відповідно до них правовідносини. З копії рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 11 травня 1999 року у справі № 2-646 вбачається, що укладений між позивачем і відповідачем 17 лютого 1974 року шлюб розірвано (а.с. 18). Згідно з копією свідоцтва на право власності на житловий будинок від 8 травня 1986 року № 2767 житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] належить до колгоспного двору, головою якого є відповідач (а.с. 30). Відповідно до копії державного акту на право приватної власності на землю від 12 листопада 1998 року серії ЧР № 23-19-29-01-234 відповідачу на підставі рішення Чорнобаївської селищної Ради народних депутатів від 27 серпня 1997 року № 7-ХХІІ передано у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,432 га, розташовану на території Чорнобаївської селищної ради (а.с. 31) Згідно з копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 3 жовтня 2020 року № НВ-7115161382020 вказана земельна ділянка на теперішній час має цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, площу - 0,3516 га, кадастровий номер 7125155100:02:000:0222 та розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 33-35). Постановою старшого державного виконавця ВДВС Чорнобаївського РУЮ Гвоздя В.А. від 11 листопада 2015 року у виконавчому провадженні № 48135574 про стягнення заборгованості з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» накладено арешт на все майно боржника, тобто відповідача, та оголошено заборону на його відчуження (а.с. 99). Крім того, постановою приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Бурмаги Є.А. від 28 квітня 2020 року у виконавчому провадженні № 61940578 про стягнення заборгованості з відповідача на користь АТ «Альфа-Банк» накладено арешт на все майно боржника, тобто відповідача (а.с. 134-135). Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції на момент набуття майна сторонами) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно з ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції на момент набуття майна сторонами) в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Схожі норми містить і діюче на теперішній час законодавство, зокрема у ч. 1 ст. 60 СК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Таким чином суд дійшов висновку що спірний житловий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка, на якій він розташований, є спільною сумісною власністю позивача і відповідача, оскільки набуті ними під час шлюбу, а тому позовні вимоги в частині визнання за відповідачем права власності на 1/2 їх частину підлягають до задоволення. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Зі змісту ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України вбачається, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Позивач має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю частиною майна на свій розсуд, однак позбавлена такої можливості внаслідок накладення арешту в межах виконавчих проваджень щодо стягнення заборгованості з відповідача. Таким чином арешт, накладений на частину майна позивача та можливе звернення стягнення на нього, порушує право власності позивача. З огляду на викладене суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині зняття арешту з частини майна позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи задоволення позову у повному обсязі з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачений нею судовий збір у розмірі 1234,61 гривень. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved