Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-28 00:00:00

[PERSON] є власником нежитлової будівлі, автогаражу на 10 автомашин, яка складається, зокрема з: літ. А автогараж (пл. осн. 381,7 кв.м.); літ А` - автогараж (пл. осн. 48,8 кв.м.), що підтверджується свідоцтвом про право власності від 20.04.2007, зареєстрованим в реєстрі за № 695, а також Інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 25457980 від 12.08.2014. 17 червня 2014 року позивач направив відповідачу листа з пропозицією в строк до 29.06.2014 включно здійснити заходи щодо укладення договору оренди боксів № 1-1 та 1-2, а в іншому випадку звільнення приміщення від майна, належного відповідачу. Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 24.02.2015 по справі № 322/1024/14, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 09.04.2015, [PERSON] було відмовлено в задоволенні позову до [PERSON], [PERSON] про визнання нежитлової будівлі, розташованої за адресою: вул. Леніна, 48-ж, смт. Новомиколаївка Новомиколаївського району Запорізької області, спільною частковою власністю, визнання за ним права власності на 41/100 частину зазначеної будівлі, визнання недійсним свідоцтва про право власності на цю будівлю, посвідчене 20.04.2007 приватним нотаріусом Новомиколаївського районного нотаріального округу [PERSON] Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а частиною другою цієї статті передбачено, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Також, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 391 ЦК України). Таким чином, позивач як власник нежитлової будівлі, розташованої за адресою: вул. Леніна, 48ж, смт. Новомиколаївка Новомиколаївського району Запорізької області, має право на захист свого права від порушення з боку відповідача, який користується її частиною без належної правової підстави, шляхом виселення відповідача та витребування від нього спірного боксу № 1-1. Посилання відповідача на те, що він користується спірною будівлею на підставі усної домовленості з позивачем суд відхиляє, з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Пунктом 4 частини першої статті 208 ЦК України встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма, тобто і договір найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (ч. 1 ст. 793 ЦК України). Зазначеним нормам кореспондує положення ч. 1 ст. 639 ЦК України, щодо можливості укладення договору у будь-якій формі лише якщо законом не встановлено вимоги щодо форми договору. Отже, за відсутності укладеного між сторонами письмового договору оренди спірного нежитлового приміщення, відповідач не наділений будь-якими правами щодо користування ним. Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на викладене та зважаючи на відсутність у справі будь-яких доказів, які б спростовували вимоги позивача, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та визнає його таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. В матеріалах справи наявні квитанції від 30.07.2014 № 13789.1504.1, від 08.08.2014 № 110, якими підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 487,20 грн., отже відповідна сума судових витрат підлягає стягненню на його користь з відповідача. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: approved