Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], якою просив визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS], та зняти його з реєстрації за вказаною адресою. Про місце, день та час розгляду справи по суті, особи, які беруть участь у справі повідомлялись належним чином. У судове засідання 18 грудня 2014 року для розгляду справи по суті з'явились позивач та його представник. Відповідач та третя особа причини неявки у судове засідання не повідомили, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористались. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідач, який був належним чином повідомлений про проведення судового засідання 27 листопада 2014 року та 18 грудня 2014 року, двічі не з`явився. Заяву про розгляд справи за його відсутністю не надходило і причини неявки ним не повідомлені. За таких обставин, та на підставі згоди позивача та його представника розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п'ятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України занесена до журналу судового засідання. Обґрунтовуючи необхідність задоволення позову, позивач та його представник вказували на те, що квартира [ADDRESS], до 24 березня 2008 року належала позивачу і відповідачу на праві спільної часткової власності. Але оскільки 24 березня 2008 року позивач став єдиним власником цієї квартири, бо купив у відповідача його частку, і останній не проживає у квартирі з квітня 2011 року - він втратив право користування цією квартирою. А оскільки відповідач сам не здійснив зняття з реєстрації у цій квартирі, це заважає йому повною мірою використовувати його повноваження власника на вільне використання та розпорядження квартирою. Допитаний у судовому засіданні свідок: [PERSON], [INFO], засвідчила, що являється матір`ю [PERSON] та [PERSON], яким у січні 2003 року батько подарував квартиру [ADDRESS]. Там вони проживали разом. Однак починаючи з квітня 2011 року, [PERSON] переїхав жити до неї і батька, за адресою: [ADDRESS]. Сам він працює у Російській Федерації, приїжджає рідко, та коли таке буває, проживає у батьків. На основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: Двадцять першого січня 2003 року, [PERSON] подарував, а [PERSON] та [PERSON] прийняли в дар у рівних частках, квартиру [ADDRESS] (а.с.8). На момент отримання в дар зазначеної квартири, [PERSON] мав право користування нею та зареєстроване місце проживання в ній (а.с.12). А [PERSON], отримавши право користування квартирою зареєстрував своє місце проживання у цій же квартирі 01 червня 2004 року (а.с.18). Двадцять четвертого березня 2008 року, [PERSON] продав [PERSON] свою 1/2 частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.9). Починаючи з квітня 2011 року, [PERSON] переїхав жити до батьків, адреса: [ADDRESS] (показання свідка). П'ятнадцятого вересня 2014 року, представниками будинкового комітету ([PERSON] та [PERSON].) складено акт обстеження квартири [ADDRESS] (а.с.11). За даними акту, з 16 квітня 2011 року [PERSON] у вказаній квартирі не проживає. Десятого жовтня 2014 року, [PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до [PERSON], яким просить визнати останнього таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. А також зняти його з реєстрації. Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли цивільні правовідносини, в межах яких виник спір щодо наявності у відповідача права користування квартирою, як між власником та колишнім власником житла, а також як між власником житла та колишнім членом його сім`ї. Подвійність статусу відповідача обумовлена тим, що квартира №165 належала позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності, в якій кожному належало по ? частці, що надало відповідачу право користування своєю часткою у спільному майні в силу права власності на частку, та право користування часткою позивача як членом його сім`ї. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з частиною першою статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Отже, саме власнику майна належать правомочності володіння, користування і розпорядження майном, що підтверджується і положеннями частини першої статті 317 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України), позбавити яких, власника можна тільки на умовах передбачених законом. Так, з огляду на положення пункту першого частини першої статті 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчудження власником свого майна. Судом встановлено, що у зв'язку із продажем своєї 1/2 частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] позивачу, у [PERSON] припинилось право власності на 1/2 частку у вказаній квартирі, а тому він втратив усі правомочності власника щодо цієї частки, у тому числі право користування. Поряд з цим судом встановлено, що відповідач при вселенні, отримав право користування 1/2 часткою у вказаній квартирі, яка належала позивачу, як член його сім`ї: рідний брат, що узгоджується з положеннями частини першої статті 383 та 358 ЦК України. Однак, згідно з положеннями частини другої статті 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на те, що позивачем доведена відсутність відповідача у квартирі, без поважних причин понад один рік, а дані про наявність іншої домовленості між ними відсутні, і законом іншого не встановлено - відповідача, як члена сім`ї позивача, слід визнати таким, що втратив право користування цією квартирою повністю. За таких обставин, а також з огляду на те, що відповідач продовжує бути зареєстрованим у квартирі [ADDRESS] (а.с.18), за відсутності права користування нею, що створює перешкоди у здійсненні правомочностей користування та розпорядження позивачем на власний розсуд, його право власності на зазначену квартиру слід визнати таким, що порушується відповідачем, а тому воно підлягає захисту способом, яким просить позивач. Тому, матеріально - правова вимога позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування підлягає задоволенню у повному обсязі. Розглядаючи вимогу позивача про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS], суд виходить з наступного. Відповідно до положень частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно з частиною першою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З огляду на положення частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року №1382-IV та пункту 3.1. розділу ІІІ «Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів», затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України №1077 від 22 листопада 2012 року, судове рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо воно набрало законної сили, є достатньою правовою підставою для реалізації права власника житлового приміщення на звернення до територіального підрозділу Державної міграційної служби України для проведення цим органом відповідних реєстраційних дій щодо зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням на підставі рішення суду. За таких обставин, та враховуючи недоведеність позивачем порушення, невизнання чи оспорювання його зазначеного права, вимога про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] є передчасною, та такою, що не підлягає задоволенню. Тому, позов слід задовольнити частково. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а судові витрати у вигляді: судового збору у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесят) копійок, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.1), вони підлягають стягненню на користь позивача з відповідача, пропорційно до розміру задоволених судом вимог, зокрема у сумі 121 (сто двадцять одна) гривня 80 (вісімдесят) копійок.

Outcome: partial