Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з наведеним позовом до [PERSON] , мотивуючи тим, що з відповідачкою вони з лютого 2009 року почали проживати разом як чоловік та дружина. В серпні 2011 року позивач запропонував відповідачці офіційно зареєструвати шлюб. Оскільки сім`я потребувала власного житла тому вони вирішили вступити в дольову участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку і в інтересах сім`ї придбати квартиру у ТОВ «Франківськміськбуд». Зважаючи на наявність трудових відносин ТОВ «Франківськміськбуд» надало позивачу знижку у розмірі 10% від вартості квартири та дозволило укласти договір без першого внеску. 16.03.2012 між відповідачкою та ТОВ «Франківськміськбуд» було укладено договір купівлі-продажу №Ф/Н150-31, договір укладено в інтересах сім`ї. Згідно з інформаційної довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру зареєстровано на підставі акту прийому-передачі нерухомого майна від 12.07.2016 року, договору купівлі-продажу, витягу з переліку осіб яким належить майнові права на об`єкт будівництва від 12.07.2016. Тягар оплати коштів за придбання квартири повністю був покладений на позивача. 11.01.2013 сторони офіційно зареєстрували шлюб, а [INFO] народилась дочка [PERSON] . Друга дочка народилась [INFO] . Більша частина коштів за квартиру була сплачена позивачем після реєстрації шлюбу. Згідно рішення про державну реєстрацію № 32187417 від 03.11.2016 було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Оскільки попередні документи були складені на відповідачку тому і власність зареєстровано на неї. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 24.02.2020 шлюб між сторонами розірвано. Після розлучення відповідачка змінила замки в спільній квартирі і заборонила нею користуватися. Тому позивач змушений був звернутися з позовом до суду. 04 лютого 2021 року відповідачка подала заяву про надання доказів в якій зазначила, що позов не визнає, оскільки договір купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно було укладено 16.03.2012 ще до реєстрації шлюбу з позивачем. 04.07.2014 було укладено договір про відступлення прав вимоги по договору купівлі-продажу від 16.03.2012. Фактично у шлюбі з позивачем відповідачка не проживала з 2017 року. У зв`язку з тим, що відповідачка не мала можливості платити за квартиру, а відповідач не мав ніяких коштів, то між нею, [PERSON] та ТОВ «Франківськміськбуд» було укладено договір про відступлення права вимоги по договору купівлі-продажу. Від імені ТОВ «Франківськміськбуд» договір про відступлення підписав позивач. Квартира не є спільно нажитим майном подружжя та не підлягає поділу, оскільки на придбання квартири позивачем та відповідачкою не було потрачено своїх коштів. За квартиру самостійно розрахувався [PERSON] . Ухвалою суду від 22 квітня 2021 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено [PERSON] . Відповідач відзиву на позовну заяву не надала. Третя особа письмових пояснень по справі не надала. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів наведених у позові, просив позов задоволити. Також додатково пояснив, що позивач договору про відступлення прав вимоги не підписував, як не підписував і довідки про виконання зобов`язань [PERSON] . Представник відповідачки в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, оскільки квартира не є спільною власністю подружжя, не придбавалась за спільні кошти, але в той же час просив збільшити частку відповідачки у власності на квартиру, оскільки з нею проживають неповнолітні діти. Відповідачка в судовому позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні позову відмовити, оскільки квартира не є її власністю, кошти за квартиру сплатив її брат [PERSON] . Вона з позивачем не мали коштів на квартиру, тому вона попросила в брата щоб він позичив грошей, він відмовився позичити грошей, а запропонував укласти договір про відступлення. Жодних грошових коштів за квартиру вона та позивач не сплачували, також жодних грошових коштів від свого брата за договором вона не отримувала. З 2014 по 2020 роки вона вважала, що брат [PERSON] є власником квартири. Всіма документами щодо обслуговування квартири займався чоловік, документів для реєстрації права власності вона не подавала. Представник третьої особи в судовому засіданні пояснив, що вважає позовні вимоги безпідставними, оскільки фактичним власником квартири є брат позивачки [PERSON] , який оплатив грошові кошти за квартиру замість позивачки, а право власності за собою не зареєстрував, оскільки довіряв сторонам. Спірне майно не може визнаватись спільною сумісною власністю подружжя, оскільки хоч і набуто під час шлюбу, але за кошти, які не належали подружжю. Договір про переуступку вимоги хоч і був платний, але жодних коштів за нього відповідачка не отримала, бо нічого не оплачувала за квартиру. Крім того, вказаний спір не може бути вирішений судом, оскільки судом відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , ТОВ «Франківськміськбуд», державного реєстратора ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» Барчука Володимира Васильовича про визнання правочину недійсним, скасування рішення державного реєстратора та зобов`язання вчинити дії. Предметом судового спору є доведення незаконності оформлення права власності на спірну квартиру за [PERSON] , що у випадку прийняття рішення по справі про задоволення позову унеможливлює поділ між подружжям спірної квартири. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивач та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.01.2013 року по 24.02.2020 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та копією рішення суду про розірвання шлюбу (а.с.6, 12). Під час шлюбу у сторін народилось двоє дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.7-8). Під час шлюбу відповідачкою набуто у власність трикімнатну квартиру [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 04.08.2020 (а.с.4). Підставою для державної реєстрації права власності був: акт приймання-передачі нерухомого майна від 12.07.2016, який виданий ТзОВ «Франківськміськбуд», договір купівлі-продажу № Ф/Н150-31 від 16.03.2012, який укладений між ТзОВ «Франківськміськбуд» та [PERSON] (а.с.4). Відповідачкою надано копію договору купівлі-продажу № Ф/Н150-31 від 16.03.2012. (а.с.50-51). Казаний договір відповідачкою було укладено ще до реєстрації шлюбу з позивачем. В розділі 2 договору міститься інформація щодо вартості квартири - 289 590 грн. та обов`язку покупця сплатити вартість квартири до 31 травня 2013 року (а.с.50). Відповідачка зазначає, що жодних коштів на плату квартири вона не вносила. Позивач стверджує, що кошти сплачував він, але квитанції про оплату відсутні, оскільки вони залишились в у відповідачки після розірвання шлюбу. Отже, в матеріалах справи відсутні будь які дані щодо оплати вартості квартири сторонами. Також, 04.02.2021 відповідачкою надано копію договору про відступлення права вимоги від 04.07.2014, який укладений між [PERSON] , [PERSON] та ТзОВ «Франківськміськбуд». За умовами вказаного договору [PERSON] , за погодженням з ТзОВ «Франківськміськбуд», відступає, а [PERSON] приймає на себе право вимоги і стає покупцем по договору купівлі-продажу № Ф/Н150-31 від 16.03.2012 на участь у будівництві між [PERSON] та ТзОВ «Франківськміськбуд». Згідно п. 6 Договору на підтвердження дійсності права на вимогу , яке відступається за даним Договором [PERSON] надає [PERSON] оригінал Договору купівлі-продажу № Ф/Н150-31 від 16.03.2012 в редакції дійсній на момент підписання договору та квитанції про здійснення оплати по ньому (а.с.52). Отже, Договором про відступлення підтверджується факт оплати [PERSON] за квартиру до відступлення права вимоги. Представник [PERSON] стверджує, що фактично його довіритель є власником спірної квартири. Але такі доводи представника третьої особи спростовуються наявними доказами в матеріалах справи. Зокрема, як вбачається із електронної копії реєстраційної справи № 1073863626101, саме [PERSON] 01.11.2016 року подала заяву про державну реєстрацію права власності разом із переліком документів і саме за нею 01.11.2016 зареєстровано право власності на спірну квартиру (а.с.92-109). Але, 16.01.2021, вже коли справа про поділ спільного майна подружжя перебувала на розгляді в суді, право власності на спірну квартиру було перереєстровано на брата відповідачки [PERSON] . Підстава державної реєстрації рішення суду від 17.11.2020 № 344/6754/20 (а.с.93). Рішення суду від 17.11.2020 скасовано Івано-Франківським апеляційним судом 20.04.2021 (а.с.131-134). На підставі ухвали суду від 17.05.2021 здійснено поворот виконання рішення Івано-Франківського міського суду від 17.11.2020 та скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким зареєстровано право власності за [PERSON] на спірну квартиру (а.с.190-192). Отже, на час розірвання шлюбу і на даний час саме відповідачка є власником спірної квартири. Представником третьої особи не було надано суду пояснень, доказів, які б свідчили про неможливість [PERSON] реалізувати своє право на власника на квартиру, яку, як він вказує, він придбав у відповідачки за договором про відступлення права вимоги. На даний час в Івано-Франківському міському суді розглядається спір за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , ТзОВ «Франківськміськбуд», державного реєстратора Барчука В.В. про визнання правочину недійсним, скасування рішення державного реєстратора та зобов`язання вчинити дії (а.с.195-205). Судом відмовлено у зупиненні провадження у справі до розгляду справи за позовом [PERSON] , оскільки предмет спору різний, зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини, які є предметом судового розгляду. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Позивач вважає вказане майно спільною сумісною власністю подружжя та просить поділити його, шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року № 464/7011/16-ц. Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, судом встановлено, що спірна квартира сторонами набута під час шлюбу, за їх спільні кошти, тому квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна. Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Враховуючи вказані норми, частка відповідачки не може бути збільшена, оскільки відповідачка не надала суду доказів того, що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Крім того, відповідачка особисто в судовому засіданні заперечила, що вона взагалі є власником квартири, вважає, що власником є її брат [PERSON] . Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Спірна квартира є однокімнатною, поділ її в натурі без зміни цільового призначення неможливий, сторони такі вимоги не заявляли. Також ніхто із сторін не виконав вимоги ст. 71 СК України та не погодився і не вніс на депозитний рахунок суду грошову компенсацію в розмірі половини вартості квартири. Отже, спірна квартира придбання сторонами під час перебування у шлюбі за їх спільні кошти, тому вона є об`єктом спільної сумісної власності та підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Отже, вимога позивача про визнання квартири спільною сумною власністю подружжя та визнання за ним права власності на 1/2 частини квартири підлягає до задоволення. Щодо вимоги позивача про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири не підлягає до задоволення, оскільки відповідачка заперечує за собою будь яке право власності на квартири, зустрічних вимог не заявляла. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Виходячи з заявлених позовних вимог, пояснень сторін, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, та такими, що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 та ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачу присуджено майна на суму 400 000 грн., із оцінкою квартири вказаною позивачем відповідачка погодилась, жодних заперечень не висловлювала, тому з відповідачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 4000 гривні. Що стосується витрат понесених на професійну правничу допомогу, то підлягають стягненню з відповідачки витрати в сумі 10 000 грн. виходячи з наступного. За змістом ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Разом з тим ч. 3 ст. 137 ЦПК України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Матеріалами справи встановлено, що представником позивача у справі був [PERSON] . Представництво інтересів здійснював на підставі договору про надання правової допомоги від 30 липня 2020 року (а.с.15), протоколу доручення № 1 до Договору від 30 липня 2020 року (а.с.16) та ордера на надання правничої (правової) допомоги від 15 вересня 2020 року (а.с.17). Згідно із п. 4.2. договору, за результатами надання юридичної допомоги складається акт. В акті вказується обсяг наданої юридичної допомоги і її вартість. Згідно п. 4.5 Договору ума вказана в протоколі доручення є гонораром адвокатського об`єднання за надання правової допомоги. В протоколі доручення № 1 зазначено, що вартість правової допомоги з підготовки та подачі позову визначається в розмірі 6000 грн. Вартість представництва в судовому засіданні 1000 грн. за одне засідання. Попередня вартість правової допомоги складає 10 000 грн. Сторонами підписано Акт приймання передачі наданих послуг 22 червня 2021 року де чітко зазначено вартість послуг, опис робіт (а.с.178). Понесення позивачем витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. підтверджується квитанціями (а.с.186-187). Відповідачка не заявляла про необґрунтованість витрат на правову допомогу та про їх зменшення. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст. ст. 368 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial