Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Першотравневого районного суду м.Чернівці із вказаним вище позовом до ТзОВ «Кредо-Центр» про визнання правочину недійсним та захист прав споживача. У своєму позові посилався на те, що з метою отримання кредиту він звернувся до ТзОВ «Кредо-Центр». Оскільки схема надання кредиту видалася йому привабливою, він вирішив отримати кредит та надав відповідачу 8 000грн. у якості реєстраційного платежу. 10 жовтня 2012 року, між ним та відповідачем було укладено договір про надання послуг №0030016. Однак всупереч обіцянкам, виплату повної суми кредиту йому здійснено не було. Вважає, що договір про надання послуг, додаток №1 та №2 до договору є недійсними, оскільки відповідачем не встановлено порядок плати за договором про надання коштів. У тексті договору не встановлений строк виконання сторонами взятих на себе зобов'язань та не зазначено назву фінансової послуги «кредит», а також строк його виплати. Також вказаний договір був укладений без наявності у відповідача ліцензії для діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Просив позов задовольнити та визнати недійсним договір №003016 від 10.10.2012 року про надання послуг, додаток №1 та додаток №2 до договору. Стягнути з відповідача на його користь грошову суму сплаченого ним реєстраційного платежу в розмірі 8 000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] позов підтримали та підтвердили викладені у ньому обставини. Просили задовольнити його у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, незважаючи на те, що належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, надав письмові заперечення на позов, де у задоволенні позовної заяви [PERSON] просив відмовити. Заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні сторін, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав: Згідно вимог ст.901 ЦК України, за договором про надання послуг, одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Статтею 903 цього ж Кодексу зазначено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Так, судом встановлено, що 10 жовтня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредо-Центр» та [PERSON] було укладено договір №003016 про надання послуг. Предметом договору було надання компанією системи послуг, спрямованих на придбання клієнтом товару, зазначеного в додатку №1 до цього договору (нерухомість вартістю 80 000 грн.), на умовах, зазначених в «додатку №2 до договору» та п.1.1 договору про надання послуг (а.с.7-14). За умовами договору (п.3.1, 3.2) клієнт (позивач)зобов'язувався сплатити одноразово реєстраційний платіж при підписанні договору та комісійний платіж відповідно до додатку №1 до Договору на оформлення всіх необхідних документів за проведення заходів, пов'язаних з виконанням умов договору, проведенням видачі коштів, придбання товару клієнтом та оформлення відповідної документації, а також щомісячно сплачувати чистий платіж та адміністративні витрати (а.с.7). На виконання умов договору [PERSON] сплатив на рахунок відповідача реєстраційний платіж в сумі 8 000 гривень (а.с.48). Як передбачено ст.627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно вимог ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом ст.368 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Як пояснив в судовому засіданні позивач [PERSON], представник компанії при укладенні договору роз'яснила йому умови договору та договір він прочитав і підписав добровільно. До цього ж варто зазначити, що згідно додатку №2 до договору, який також було підписано сторонами, договір підписується сторонами виключно після того, коли Клієнт ознайомився з Договором та його додатками. Сторони визначили, що умови договору, права та обов'язки сторін, порядок та строки надання Компанією послуг, відповідають вимогам чинного законодавства України, а також Закону України «Про захист прав споживачів», не створюють дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду Клієнта, як споживача та є такими, що задовольняють інтереси Клієнта. Клієнт зазначає, що умови договору і Додатки до нього є справедливими та розумними для нього, не містять двозначних тлумачень, не обмежують прав Клієнта як споживача (п.п.9.5, 9.6). Таким чином, судом встановлено, що сторонами було досягнуто згоди з істотних умов договору. У зв'язку з цим, посилання позивача [PERSON] на те, що сторонами не було досягнуто згоди щодо істотної умови договору, а саме строку виконання взятих на себе зобов'язань, не відповідають дійсності. Крім того, необґрунтованими, на думку суду, є посилання позивача на те, що укладений договір про надання послуг не відповідає вимогам ст.903 ЦК України, у зв'язку з тим, що договором не встановлено плату за послуги товариства, пов'язану з організацією його діяльності, тобто, адміністративні витрати, виходячи з наступних підстав: Виходячи зі змісту норми ст.901 ЦК України, істотною умовою договору про надання послуг є його оплатність, про яку згадується у самому визначенні поняття договору, шляхом покладення на замовника обов'язку оплатити виконавцеві послугу. Як вже раніше зазначалось, умовами договору (п.3.1.) на клієнта було покладено обов'язок сплатити одноразово реєстраційний платіж при підписанні договору та комісійний платіж відповідно відсотку, зазначеного в Додатку №1 до Договору, на оформлення всіх необхідних документів за проведення заходів, пов'язаних з виконанням умов договору, проведенням видачі коштів, придбання товару клієнтом та оформлення відповідної документації. На виконання цієї умови договору, [PERSON] було внесено на рахунок підприємства 8000 грн. реєстраційного платежу (а.с.16). Пунктом 1.4 Додатку до договору передбачено, що договір активується з моменту його підписання та сплати реєстраційного платежу Клієнтом. Умовами договору на [PERSON] було покладено обов'язок щомісячно сплачувати чисті платежі та адміністративні витрати (п.3.2), однак останній не виконав покладені на нього зобов'язання, у зв'язку з чим договір було розірвано (а.с.49). Таким чином, виходячи з наведеного, у суду відсутні підстави вважати, що оспорюваний правочин не відповідає вимогам ст. 901 ЦК України. Крім того, суд вважає безпідставним посилання позивача на те, що договір про надання послуг від 10.10.2012 року укладався без наявності у ТОВ «Кредо-Центр» відповідної ліцензії на укладення договору про надання фінансових послуг, який на його думку, фактично було укладено, виходячи з наступного: Як встановлено судом, ТОВ «Кредо-Центр» зареєстроване в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб та фізичних осіб-підприємців з видом діяльності - діяльність з адмінстістрування фінансових активів для придбання товарів у групах (а.с.43,44). Відповідно до вимог ч.5 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» під поняттям фінансова послуга розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Законом України від 02.06.2011 року «Про внесення змін до деяких законів України, щодо регулювання ринків фінансових послуг» внесено зміни до ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та доповнено п.11-1, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Згідно п.3 перехідних положень вказаного Закону фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом (через шість місяців з дня його опублікування) привести свою діяльність у відповідність із вимогами цього Закону. Оскільки спірний договір було укладено в жовтні 2012 року, коли отримання ліцензії для надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах не було обов'язковим. В лютому 2013 року відповідач таку ліцензію отримав. Що стосується позовної вимоги [PERSON] про повернення йому 8000 грн., які він сплатив як реєстраційний платіж на виконання умов договору, то суд вважає, що вона задоволенню не підлягає, так як згідно п.10.3 оспорюваного договору, при розірвання договору Товариство не відшкодовує клієнту сплачені ним реєстраційний платіж, комісійний платіж та адміністративні витрати ні за яких умов. Отже, враховуючи наведені вище норми чинного законодавства, фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про те, що підстав для визнання недійсним договору 003016 від 2012 року недійсним немає, а тому у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed