Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до КП «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» м. Сєвєродонецьк Луганської області про скасування наказу про звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, мотивуючи вимоги тим, що з 25.10.2017р. позивач [PERSON] працював у КП «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» м. Сєвєродонецьк Луганської області на посаді водія автотранспортних засобів КП «Сєвєродонецьктеплокомуненерго». Однак, наказом №86-к -09924 від 26.12.2017р. позивача [PERSON] було звільнено з підприємства згідно п.4 ст.40 КЗпП України, з підстав відсутності на роботі у період з 21 та 22 грудня 2017р. без поважних причин, про що був складений відповідний акт. Позивач [PERSON] вважає зазначений наказ незаконним та здійсненим з порушенням вимог чинного законодавства України, оскільки його відсутність на робочому місці була зумовлена перебуванням у Сєвєродонецькому міському військовому комісаріаті з приводу уточнення облікових даних, проходження військово-лікарської комісії та оформленням контракту про проходження військової служби у ЗСУ. Тому, [PERSON] звернувся до суду з позовом і просить суд: 1) скасувати наказ КП «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» м. Сєвєродонецьк Луганської області №86-к-09924 від 26.12.2017р. про звільнення [PERSON] на підставі п.4 ст.40 КЗпП України; 2) стягнути з КП «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» м. Сєвєродонецьк Луганської області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26.12.2017р. по день ухвалення судового рішення. 02.11.2018р., 08.08.2019р. до Сєвєродонецького міського суду Луганської області надійшов відзив КП «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» м. Сєвєродонецьк Луганської області на позовну заяву, який мотивовано тим, що [PERSON] прийнятий на роботу до КП СТКЕ 25.10.2017р., до механізованої служби, водієм автотранспортного засобу. Відповідно до доповідної записки від 21.12.2017р., складеної оператором диспетчерського руху та навантажувально-розвантажувальних робіт на автомобільному транспорті [PERSON] на ім`я начальника гаража [PERSON] , [PERSON] 21.12.2017р. не вийшов на роботу, про причини неявки підприємству не повідомив, на телефоні дзвінки не відповідав, внаслідок чого було здійснено відповідну фіксацію у табелі робочого часу. Після чого, 22.12.2017р. [PERSON] вдруге не з`явився на роботі, про причини відсутності на робочому місці не повідомляв. Даний факт зафіксовано доповідною запискою від 22.12.2017р. 23-24 грудня 2017р. були вихідними днями, а 25 грудня 2017р. визнано святковим днем та офіційно оголошено вихідним днем. За даний час [PERSON] не повідомив підприємству причини своєї відсутності 21 та 22 грудня 2017р. 26.12.2017р. [PERSON] в черговий раз не з`явився на робочому місці, на дзвінки не відповідав, про причини своєї відсутності не повідомляв. Всі факти викладені [PERSON] у докладній записці на ім`я першого заступника директора головного інженера [PERSON] від 26.12.2017р. Дії [PERSON] свідчать про систематичне порушення останнім правил внутрішнього трудового розпорядку КП СТКЕ з якими він був ознайомлений при прийомі на роботу. 26.12.2017р. об 11год. 05хв. (відсутність працівника без поважних причин на роботі більше трьох годин безперервно) на території механізованої служби першим заступником директора головним інженером [PERSON] у присутності оператора диспетчерського руху та навантажувально-розвантажувальних робіт на автомобільному транспорті [PERSON] , водія автотранспортного засобу [PERSON] , водія автотранспортного засобу [PERSON] було складено Акт про відсутність працівника на робочому місці 21.12.2017р., 22.12.2017р. та 26.12.2017р. Після чого, 26.12.2017р. об 11год. 20хв. [PERSON] з`явився на підприємстві у приймальні директора та на пропозицію начальника відділу кадрів [PERSON] на виконання приписів ст.149 КЗпП України надати письмові пояснення та документальне підтвердження поважних причин відсутності на робочому місці [PERSON] відмовився надавати будь-які пояснення та надати будь-які документи на підтвердження його поважності причин відсутності на робочому місці, про що відповідними працівниками було складено акт від 26.12.2017р. про відмову працівника надати письмові пояснення щодо його відсутності на роботі. З вищевказаним актом [PERSON] ознайомлюватися відмовився, про що також було складено акт. Враховуючи вищевикладене, директором підприємства було прийнято рішення про звільнення [PERSON] з посади водія автотранспортного засобу, механізованої служби, за прогул без поважних причин, що встановлено п.4 ст.40 КЗпП України. 28.12.2017р. за вих. №13-950 на адресу [PERSON] був направлений лист з проханням з`явитись у відділі кадрів КП СТКЕ для ознайомлення з наказом про звільнення та забрати трудову книжку. 30.12.2017р. даний лист було вручено за адресою [PERSON] його матері. [PERSON] після звільнення приніс до приймальні директора підприємства (27.12.2017р.) два повідомлення з [INFO] з пропозицією з`явитись до військового комісаріату для уточнення облікових даних та для проходження військово лікарської комісії. Аналогічне повідомлення було складено Сєвєродонецьким МВК на 22.12.2017р. Дані повідомлення прийняті підприємством 27.12.2017р. за вх. №712. На думку КП СТКЕ зазначені повідомлення не можуть бути взяті до уваги, як поважні причини відсутності на робочому місці, оскільки [PERSON] мав з`явитися до Сєвєродонецького міського військового комісаріату лише за викликом, а не за повідомленням. Враховуючи викладене, КП «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» м. Сєвєродонецьк вважає звільнення [PERSON] правомірним, обґрунтованим та здійсненим у порядку визначеним КЗпП України та просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Позивач [PERSON] у вступному слові пояснив, що з 25.10.2017р. він працював у КП «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» м. Сєвєродонецьк на посаді водія автотранспортних засобів. Наказом від 26.12.2017р. його було звільнено з підприємства згідно п.4 ст.40 КЗпП України, з підстав відсутності на роботі у період з 21 та 22 грудня 2017р. без поважних причин. Проте, його відсутність на робочому місці була зумовлена перебуванням у Сєвєродонецькому міському військовому комісаріаті з приводу проходження військово-лікарської комісії та оформлення контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України. Трудову книжку з підприємства він не забирав, наказ про звільнення він не отримував. Представник позивача [PERSON] у вступному слові підтримав позовні вимоги та пояснив, що\~ відповідач, в порушення норм ст.119 КЗпП України, звільнив позивача за відсутності на те законних підстав. Представник відповідача [PERSON] у вступному слові пояснив, що 25.10.2017р. [PERSON] було прийнято на роботу до КП «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» м. Сєвєродонецьк на посаду водія автотранспортних засобів механізованої служби. 26.12.2017р. позивача було звільнено з займаної посади, у зв`язку із систематичною відсутністю останнього без поважних причин на робочому місці, а саме 21, 22 та 26 грудня 2017р. Повідомлення з військового комісаріату не можуть бути взяті до уваги, як поважні причини відсутності на робочому місці, оскільки [PERSON] мав з`явитися до Сєвєродонецького міського військового комісаріату лише за викликом, а не за повідомленням. Трудову книжку позивач не отримував, наказ про звільнення позивачу під розпис не вручався.\~ Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до копії наказу (розпорядження) КП «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» №68-к-09924 від 20.10.2017р., [PERSON] прийнято до Механізованої служби водієм автотранспортного засобу УАЗ-390945 з 25.10.2017р.; згідно копії наказу (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) №86-к-09924 від 26.12.2017р., [PERSON] звільнено за прогул без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України. Відповідно до копії доповідної записки оператора диспетчерського руху та навантажувально-розвантажувальних робіт на автомобільному транспорті [PERSON] від 22.12.2017р. на ім`я начальника гаража [PERSON] , водій автотранспортного засобу [PERSON] не з`явився на роботу 22.12.2017р.. Про причини своєї відсутності він не попередив. Згідно копії докладної записки оператора диспетчерського руху та навантажувально-розвантажувальних робіт на автомобільному транспорті [PERSON] від 26.12.2017р. на ім`я першого заступника директора Головного інженера [PERSON] ,\~ 26.12.2017р. водій автотранспортного засобу [PERSON] на роботі відсутній, не відповідає на численні дзвінки. Причина відсутності водія [PERSON] 21.12.2017р., 22.12.2017р. та 26.12.2017р. документально не підтверджена, пояснень [PERSON] не надав. Згідно до довідки КП «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» (вих.№11-161 від 26.02.2020), середньогодинна заробітна плата [PERSON] за період з 01.11.2017р. по 30.11.2017р. складає 27,92грн., середньоденна заробітна плата 223,39грн. З копій повідомлень [INFO] (а.с.12) вбачається, що [PERSON] , 1992р.н., знаходився у Сєвєродонецькому МВК 21.12.2017р., 22.12.2017р. з 08-00 до 17-00 (усього всім годин). 26.12.2017р. між Міністерством оборони України в особі ТВО військового комісара Луганського обласного військового комісаріату оперативного командування «Схід» полковника [PERSON] та [PERSON] укладено строковий контракт про проходження військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу. Цей контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на три роки. Згідно витягу з наказу військового комісара [INFO] №276 від 26.12.2017р. [PERSON] з 26.12.2017р. зараховано до списків особового складу. Згідно копії листа [INFO] №ЮК/2 від 06.01.2018р., спрямованого на адресу керівника КП «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» ТВО військового комісара [INFO] [PERSON] , останній просить відмінити наказ №86-к-09924 про припинення трудового договору (контракту) від 26.12.2017р. між КП «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» та [PERSON] , у зв`язку із виконанням останнім приписів ч.2 ст.21 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992р. №2232-ХІІ. Зазначений лист КП «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» отримано 10.01.2018р. за вх. №11 (а.с.13). Таким чином, судом було встановлено, а сторонами не оспорюється, що наказом (розпорядженням) від 26.12.2017р. №86-к-09924 «Про припинення трудового договору (контракту)», [PERSON] було звільнено з посади водія автотранспортних засобів (УАЗ 390945), структурний підрозділ Механізована служба КП «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» згідно п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Спірним у зазначеній справі являється дотримання процедури розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу на підставі п.4 ст.40 КЗпП України з дотриманням усіх гарантій трудових прав працівника. Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог, суд враховує наступне. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до абз.1 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992р. при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання\~ без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення\~ роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після\~ закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Частиною п`ятою ст.17 Конституції України гарантовано, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Положеннями ч.6 ст.43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення. Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами. Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію» в Україні діє особливий період. Відповідне рішення уповноваженою особою про його скасування, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу, не приймалося. Президент України рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав. Такий висновок міститься в постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 131/1449/16-ц; від 14 лютого 2018 року у справі № 727/2187/16-ц; від 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц; від 21 лютого 2018 року у справі № 211/1546/16-ц; від 25 квітня 2018 у справі № 205/1993/17-ц. Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу» регулює відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби. Статтею першою Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» передбачено, що змістом військового обов`язку є захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Військовий обов`язок є конституційним обов`язком, який включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. Згідно ст.2 Закону, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Статтею 19 вказаного Закону встановлені загальні умови укладення контракту на проходження військової служби з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону. Відповідно до ст.20 Закону, на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби. Цією ж нормою встановлено, що особи рядового складу, які проходять строкову військову службу або військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту, військовозобов`язані, резервісти, які не мають військових звань сержантського, старшинського і офіцерського складу, та жінки з відповідною освітою віком від 18 до 40 років приймаються на військову службу за контрактом осіб рядового складу. У частинах 1-3 ст.119 КЗпП України визначено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Зазначене свідчить про те, що на позивача, як на особу, яка добровільно взяла на себе обов`язок проходити військову службу у Збройних Силах України і підписала контракт з Міністерством оборони України в особі ТВО військового комісара Луганського обласного військового комісаріату оперативного командування «Схід» полковника [PERSON] , як на особу, що проходить військову службу в період дії особливого періоду поширювалися гарантії та пільги, визначені ст.119 КЗпП України, зокрема, збереження місця роботи (посади). З огляду на встановлені обставини, суд вважає, позивач [PERSON] був відсутній на роботі 21 та 22 грудня 2017р. з поважних причин, а з 26.12.2017р. уклав контракт та наказом №276 від 26.12.2017р. був зарахований до списків особового складу військової частини, що передбачено ст.24 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», тому звільнення позивача [PERSON] із займаної посади було проведено відповідачем з порушенням вимог ст.119 КЗпП України. Разом з цим, судом встановлено, що позивач з наказом від 26.12.2017 №86-к-09924 під підпис не ознайомлений, трудову книжку не отримував. 28.12.2017р. відповідачем було направлено позивачу лист з проханням з`явитись у відділі кадрів КП СТКЕ, ознайомитись з наказом про звільнення та забрати трудову книжку. При цьому, вказаний лист - повідомлення не було отримано позивачем [PERSON] , даний лист було отримано його матір`ю. Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Оскільки, позивач [PERSON] , на момент звернення до суду 08.10.2018р.,\~ не отримував копію наказу від 26.12.2017 №86-к-09924 та трудову книжку, то суд вважає, що [PERSON] не пропустив місячний термін на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] слід поновити на роботі на посаді водія автотранспортних засобів (УАЗ 390945) Механізованої служби КП «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» з 26.12.2017р. Згідно із ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9, при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій\~ непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року №348). Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу по день винесення рішення суду, суд враховує, що позивач [PERSON] був звільнений 26.12.2017р., тобто його вимушений прогул розпочався 27.12.2017р.. Отже, розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу позивача має обчислюватися з 27.12.2017р. по 20.03.2020р. (день проголошення цього рішення суду), оскільки справа розглядалась більше одного року не з вини позивача. Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015р. по справі № 6-195цс134. Середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 223,39грн., середньогодинна заробітна плата - 27,92грн. що підтверджується довідкою КП «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» (вих.№11-161 від 26.02.2020р.). Час вимушеного прогулу позивача за період з 27.12.2017р. по 20.03.2020р., тобто станом на час винесення судом цього рішення, складає: 3 робочих дні затримки у грудні 2017 року (223,39/20робочих днів у грудні 2017р.*3 робочих дні затримки=33,50); з січня 2018 року по лютий 2020 року (223,39*26 повних місяців=5808,14); 14 робочих днів затримки у березні 2020 року (223,39/21*14=148,93), що загалом становить 5990,57год. Загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 167256,71 грн. (визначається шляхом множення середньогодинної заробітної плати на кількість робочих годин затримки, тобто 27,92 * 5990,57 год.). Саме у вказаному розмірі слід задовольнити відповідні позовні вимоги. При цьому, із змісту п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999р. вбачається, що справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а отже суд визначає суму до стягнення без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що позовні вимоги задоволені, позивача було звільнено від сплати судового збору, у зв`язку із чим судові витрати у розмірі 704,80грн. відповідно до ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі п. 2, 4 ч. 1 ст.430 ЦПК України, суд також вважає за необхідне допустити негайне виконання цього рішення в частині поновлення позивача на роботі, а також в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в межах одного місяця.

Outcome: approved