Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-05 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила визнати незаконним та таким, що підлягає скасуванню наказ про звільнення № 288-к від 28.03.2018, поновити позивача на посаді завідувача відділу кореспондентів ТО «Документальних фільмів та програм ПАТ НСТУ», стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.04.2018 по 20.02.2019 включно в розмірі 122 568, 27 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 1995 року працює у відповідача, з 01.07.2010 по 28.03.2018 обіймала посаду завідувача відділу кореспондентів ТО «Документальних фільмів та програм ПАТ НСТУ». 30.03.2018 позивача звільнено з посади у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці «скорочення штату та чисельності працівників» відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у відповідності до наказу № 288-к від 28.03.2018 (далі по тексту - Наказ). Вказаний Наказ позивач вважає незаконним, винесеним з порушенням норм чинного законодавства та таким, що має бути скасований, оскільки відповідачем порушено переважне право позивача на залишення на роботі. Зокрема, позивач із запропонованих їх посад обрала посаду фахівця відділу культурних програм ТО «Культура UA», а тому в створенні Комісії для визначення переважного права для залишення на роботі, не вбачає підстав. Крім того, оскільки Комісія встановила недостатність кваліфікації у позивача для зайняття вказаної посади, то відповідач фактично не запропонував позивачу посаду, яка б відповідала кваліфікації позивача та порушив переважне право позивача на залишення на роботі. З врахуванням наведеного, рішення про звільнення позивача остання вважає незаконним та таким, що прийняте з порушенням норм чинного законодавства, а отже воно має бути скасоване. Представник відповідача в своєму відзиві просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вказує, що відповідачем було дотримано процедуру проведення змін в організації виробництва і праці (скорочення штату та чисельності працівників) у ПАТ «НСТУ» та не порушено жодних прав позивача. Так, з метою визначення переважного права на залишення на роботі працівників, які підлягають звільненню у зв`язку із вивільненням працівників була створена відповідна Комісія, працівникам Товариства, в тому числі і позивачу, запропоновано перелік усіх вакантних посад, наявних у Товаристві. З обраних позивачем посад Комісією за результатами огляду всіх особових справ працівників, які виявили бажання обійняти вказані посади, було встановлено невідповідність кваліфікації позивача обраним посадам. Крім того, підстав для застосування до позивача переважного права у відповідача також не було. Також вказує, що за результатами перевірки ГУ Держпраці у Київській області від 27.04.2018, не було виявлено порушення трудового законодавства щодо [PERSON] , про що відповідачу видано відповідний Акт. 07.05.2018 ухвалою суду позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. 18.06.2018 ухвалою суду по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого засідання, встановлено сторонам строки для надання заяв по суті справи. 23.08.2018 від представника відповідача надійшов відзив на позов. 19.10.2018 від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів. 19.10.2018 від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. 30.11.2018 ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. 12.12.2018 від представника відповідача надійшли докази, надані відповідно до ухвали суду від 30.11.2018. 22.02.2019 від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог. 26.02.2019 від представника позивача надійшло клопотання про закриття підготовчого засідання. 15.05.2019 ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Господарського кодексу України, підприємство є самостійним суб`єктом господарювання, створеним компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торгівельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис (ч. 3 ст. 64 ГК України). При цьому, цивільне та трудове законодавство не передбачає право суду перевіряти доцільність скорочення чисельності працівників, оскільки власник підприємства або уповноважений ним орган самостійно вирішує питання організаційної структури, чисельності та штатів працівників. Разом з тим, стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Положеннями ч. 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці (п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992) Так, за положеннями п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Частиною 1 ст. 49-2 КЗпП України встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Згідно з вимогами ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до ч. 2 ст. 325 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. В судовому засіданні встановлено, що з 01.06.1995 позивач був прийнятий на роботу до ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України», з 01.07.2007 по 30.03.2018 обіймала посаду завідувача відділу кореспондентів ТО «Документальних фільмів та програм ПАТ «НСТУ». [PERSON] в 2009 році була нагороджена Почесною грамотою НТУ за багаторічну сумлінну працю на українському телебаченні, високопрофесійну майстерність, відповідальне виконання трудових обов`язків, тривалу бездоганну роботу. 21.12.2017 відповідачем прийнятий Наказ № 469 «Про організацію заходів, пов`язаних зі змінами виробництва і праці (скорочення штату та чисельності працівників) у ПАТ «НСТУ», відповідно до якого було визначено низку розпоряджень, зокрема щодо визначення працівників, посади яких підлягають скороченню, повідомлення вказаних працівників про заплановане скорочення, а також про наявні вакантні посади, на які останні зможуть бути переведені, повідомлення територіальних органів Державної служби зайнятості про майбутнє вивільнення працівників та вжиття інших заходів у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників. Листом від 27.12.2017 за № 02-18/4569 відповідачем проінформовано Київську міську Профспілку працівників культури та Первинну профспілкову організацію ПАТ «НСТУ» про заплановане вивільнення працівників з наданням відповідного Списку посад, які підлягають скороченню, з якого вбачається, що відповідачем планувалось скоротити 62 посади. Крім того, до матеріалів справи надано Техніко-економічне обґрунтування рішення правління ПАТ «НСТУ» щодо змін в організації виробництва і праці ПАТ «НСТУ». Керівникам відокремлених структурних підрозділів ПАТ «НСТУ» відповідачем направлено лист від 05.01.2018 № 02-18/15-1 з переліком вакансій станом на 05.01.2018. Також в судовому засіданні представник відповідача пояснив, що з метою визначення переважного права на залишення на роботі працівників ПАТ «НСТУ», які підлягають переведенню, звільненню та попередженню про майбутнє звільнення з роботи, а також на виконання рішення Правління ПАТ «НСТУ» (протокол № 32 від 21.12.2017, Наказу від 21.12.2017 № 469, відповідачем створено відповідну Комісію, що підтверджується Наказом № 5 від 09.01.2018. Додатково відповідач звернувся з інформаційним листом до Голови Професійної спілки працівників культури України Перелигіної Л.Ф. від 18.01.2018 стосовно розробленого та схваленого комплексу заходів щодо пом`якшення умов скорочення штату та чисельності працівників при реформуванні ПАТ «НСТУ» та додатково надано нову структуру та штатний розпис ПАТ «НСТУ» з 02.04.2018, перелік працівників, які підлягають вивільненню. 18.01.2018 позивач під підпис ознайомлена з Повідомленням від 18.01.2018 Персональне попередження про наступне вивільнення працівників [PERSON] - завідувачу відділу кореспондентів творчого об`єднання документальних фільмів та програм після закінчення двомісячного терміну з моменту одержання вказаного Повідомлення. Оскільки посада, яку обіймала позивач, як і все творче об`єднання документальних фільмів та програм, не було передбачено штатним розписом ПАТ «НСТУ» від 02.04.2018 та підлягали скороченню, а відтак позивачу, як і іншим працівникам, які підлягали звільненню, було запропоновано всі наявні у відповідача вакантні посади згідно з Переліком, з яких позивачем обрано посаду заступника директора Департаменту програм та посаду заступника директора творчого об`єднання «UA:Культура». Згідно Витягу з Протоколу засідання Комісії для визначення переважного права на залишення на роботі працівників, що підлягають переведенню, звільненню та попередження про майбутнє вивільнення з роботи від 06.03.2018 ПАТ «НСТУ», з врахуванням інформації з особових справ працівників ПАТ «НСТУ» [PERSON] відмовлено в переведенні на обрані позивачем посади через невідповідність кваліфікаційним вимогам до зазначених посад та запропоновано повторно надати, в тому числі і позивачу, перелік вакантних посад. В подальшому керівникам відокремлених структурних підрозділів ПАТ «НСТУ» відповідачем направлено лист від 15.03.2018 № 02-18/713 з переліком вакансій станом на 15.03.2018. 26.03.2018 позивачем підписано Пропозицію щодо обрання вакантної посади для переведення згідно із Списком, відповідно до якої останньою обрано посаду фахівця відділу художніх програм ТО «UA: Культура». Згідно Витягу з Протоколу засідання Комісії для визначення переважного права на залишення на роботі працівників, що підлягають переведенню, звільненню та попередження про майбутнє вивільнення з роботи від 27.03.2018 ПАТ «НСТУ», з врахуванням інформації з особових справ працівників ПАТ «НСТУ» [PERSON] відмовлено в переведенні на обрану позивачем посаду через невідповідність кваліфікаційним вимогам до зазначеної посади. 30.03.2018 відповідно до Наказу № 288-к від 28.03.2018 [PERSON] звільнена із займаної посади у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (скорочення штату та чисельності працівників) відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та у зв`язку із ознайомленням з усіма вакантними посадами, які були чи з`явились в ПАТ «НСТУ» в період проведення вивільнення, обрання нею посад, які вона не може обіймати - заступника директора департаменту програм, заступника директора ТО «UA:Культура», фахівця відділу музичних програм творчого об`єднання «UA:Культура», у зв`язку з невідповідністю наявної у неї кваліфікації до посад, які вона виявила бажання обіймати та бути переведеною, відмовою від інших запропонованих їй вакантних посад, відповідних до наявної у неї спеціальності та кваліфікації, вакантних посад у ПАТ «НСТУ», які не відповідають спеціальності і кваліфікації, але передбачають роботу [PERSON] змогли би виконувати з урахуванням кваліфікації, досвіду роботи і стану здоров`я, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України. При цьому, підставою для звільнення послугували наступні документи: персональне письмове попередження [PERSON] про наступне вивільнення від 18.01.2018, пропозиція від 26.03.2018 до персонального письмового попередження [PERSON] про наступне вивільнення від 18.01.2018, рішення Комісії для визначення переважного права на залишення на роботі працівників ПАТ «НСТУ» від 06.03.2018, подання ПАТ «НСТУ» від 14.03.2018 № 24-18/701, рішення профспілкового комітету про залишення без розгляду питання про звільнення [PERSON] (витяг з протоколу засідання Профкому первинної профспілкової організації ПАТ «НСТУ» від 28.08.2018 № 6). Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, вказує, що має безперервний стаж на ПАТ «НСТУ», в 2009 році отримала почесну грамоту від керівництва за сумлінну працю, а відтак має переважне право на залишення на роботі. Разом з тим, відповідачем вимоги щодо дотримання переважного права залишення на роботі позивача не було дотримано, не запропоновано посаду, яка б відповідала кваліфікації позивача, а отже оспорюваний Наказ про звільнення останньої є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки винесений з порушенням норм чинного трудового законодавства. Разом з тим, Грамота, на яку посилається позивач датована 2009 роком, в той час коли позивача було звільнено в 2018 році, а відтак, вона не може бути врахована судом як доказ підтвердження кваліфікації позивача для зайняття обраних нею вакантних посад. Комісія, яка була створена для визначення переважного права на залишення на роботі, встановила недостатність кваліфікації у позивача для зайняття обраних нею посад. Крім того, в судовому засіданні було встановлено, що відповідачем запропоновано позивачу всі наявні на момент вивільнення вакантні посади, з яких позивачем самостійно обрано три посади. Факт обрання одних посад і необрання інших посад свідчить про відмову [PERSON] від посад, які нею обрано не було. Враховуючи зазначене, а саме факт самостійного обрання позивачем посад для переведення, суд приходить до висновку про безпідставність посилання позивача на те, що відповідач мав запропонувати їй інші посади, які відповідали б її кваліфікації. Крім того, відповідно до Закону України «Про вищу освіту», кваліфікація - це офіційний результат оцінювання і визнання, який отримано, коли уповноважена установа встановила, що особа досягла компетентностей (результатів навчання) відповідно до стандартів вищої освіти, що засвідчується відповідним документом про вищу освіту. Частино третьою статті 7 цього закону встановлено, що у дипломі молодшого бакалавра, бакалавра, магістра зазначаються назва закладу вищої освіти (наукової установи), що видав цей документ (у разі здобуття вищої освіти у відокремленому підрозділі закладу вищої освіти (наукової установи) - також назва такого підрозділу), а також кваліфікація, що складається з інформації про здобутий особою ступінь вищої освіти, спеціальність та спеціалізацію, та в певних випадках - професійну кваліфікацію. Так, позивачем не надано до матеріалів справи доказів на підтвердження відповідності кваліфікації позивача кваліфікаційним вимогам щодо посад, які були нею обрані та в переведенні на які відповідачем було відмовлено останній. Також з матеріалів справи вбачається, що інспектором Державної служби України з питань праці ГУ Держпраці у Київській області проведено інспекційне відвідування ПАТ «НСТУ» на предмет дотримання вимог КЗпП України під час скорочення штату та чисельності працівників, за наслідками якого складено Акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю № КВ 226/58/АВ від 27.04.2018. Відповідно до вказаного Акту встановлено, що ПАТ «НСТУ» не порушено вимог ст. 42, ч. 1 ст. 43, ч. 3 ст. 49-2, ч. 2 ст. 49-4, ч. 1 ст. 116, ст. 44, ч. 1 ст. 83 КЗпП України, зокрема, Адміністрацією ПАТ «НСТУ» було ознайомлено, в тому числі, позивача зі змістом рішення Правління ПАТ «НСТУ» (протокол від 21.12.2017 №32), наказом ПАТ «НСТУ» від 21.12.2017 № 469, листом про наявність вакантних посад від 05.01.2018 № 02-18/15-1 з додатками до нього - переліком вакантних посад, персональним письмових попередженням від 17.01.2018 та 18.01.2018 про наступне вивільнення, листом про наявність вакантних посад від 15.03.2018 № 02-18/713 з додатками до нього - переліком вакантних посад, пропозицією від 23.03.2018. Таким чином, вказаним Актом не встановлено порушень чинного трудового законодавства під час звільнення позивача, [PERSON] . З врахуванням наведеного, в судовому засіданні не підтвердилась та обставина, що відповідачем під час звільнення позивача не було дотримано положень ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України та порушено переважне право на залишення на роботі позивача. Суд також вважає не обґрунтованим посилання позивача на ту обставину, що у зв`язку з безперервним стажем роботи у відповідача остання має достатній досвід та, відповідно, переважне право на залишення на роботі. Враховуючи все вище викладене, а також надані до матеріалів справи докази та встановлені на їх підставі фактичні обставини справи, а також враховуючи положення ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, суд дійшов висновку, що відповідачем дотримано процедури звільнення, а тому відсутні підстави для визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача. Крім того, оскільки в судовому засіданні не встановлено порушення відповідачем прав позивача в частині звільнення із займаної посади, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині , поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. Виходячи з наведеного та

Outcome: dismissed