Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про визнання недійсним договору оренди землі від 01.12.2010 року та стягнення судових витрат. У позовній заяві зазначено, що 01.12.2010 року між [PERSON], [PERSON] як орендодавцями з однієї сторони та [PERSON], ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» як орендарями з другої сторони укладено договір оренди земельної ділянки по [ADDRESS] площею 0.0757 га на якій знаходиться нежитлова будівля для комерційного використання. Однак, при укладанні договору не передбачено сторонами така умова як передача в заставу, внесення до статутного фонду права оренди, збереження стану об'єкта оренди, а також не було долучено орендарями кадастровий план земельної ділянки, акт визначення меж та проект відведення землі. Позивач також зазначив, що він ще до укладення договору оренди землі, придбав 20.05.2010 року нежитлове приміщення (будинок [ADDRESS]), що знаходиться на даній землі, а тому автоматично набув право власності на дану земельну ділянку. З цих підстав просив визнати договір землі від 01.12.2010 року недійсним. 18.03.2013 року позивач змінив підстави позову (до початку розгляду справи по суті іншим суддею), а саме, що окрім зазначених підстав в позові, він також не підписував договір оренди землі від 01.12.2010 року, а підпис вчинений не ним. В судовому засіданні представник позивача вимоги поданої ним позовної заяви з уточненими підставами позову, підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. В подальшому, після неодноразових відкладень розгляду даної справи як позивачем так і його представником, позивач 06.03.2014 року просив розглянути справу за його відсутності, представник в судові засідання не з'являвся. Представник відповідача 1, 2, представник відповідача 3 позов не визнали, просили в задоволенні позовних вимог відмовити з підстав зазначених в запереченні. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши докази, які надані на обґрунтування позовних вимог та їх заперечення, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.12.2010 року між [PERSON], [PERSON] як орендодавцями з однієї сторони та [PERSON], ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» як орендарями з другої сторони укладено договір оренди земельної ділянки по [ADDRESS] площею 0.0757 га на якій знаходиться нежитлова будівля для комерційного використання (а.с.6-9), проект договору готувався орендарями. Умовами договору передбачено опис об'єкта оренди, кадастровий номер, мета використання, площа (п.1.1), орендна плата (п.3.1), обовязки орендарів (п.2.4) та орендодавців (п.2.2), та інші умови. При цьому, п.4.1-4.2 даного договору передбачено, що передача земельної ділянки здійснюється за актом приймання-передачі і без розроблення проекту її відведення. Право власності на земельну ділянку по вул. [ADDRESS] належить [PERSON], [PERSON], згідно Державного акту на право власності на землю серії ЯД №844511 від 12.09.2006 року на підставі договору купівлі-продажу від 13.07.2006 року (а.с.110). Позивач звертає увагу суду на недотримання при укладенні спірного договору по-перше вимог ст..15 Закону України «Про оренду землі», однак з цим погодитися не можна. Як слідує зі ст..13,14,16 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Укладення договору оренди земельної ділянки може бути здійснено на підставі цивільно-правового договору або в порядку спадкування. Статтею 15 даного закону (в редакції на час укладення) передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися і інші умови. Невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом. Спірним договором передбачено, в тому числі і умови збереження стану об'єкта оренди, а саме в п.2.3.4, 2.4.6, 4.4, 4.5, що також і підтверджено інформацією відділу Держземагенства у м.Івано-Франківську (а.с.96). Що стосується відсутності обумовлень, як стверджує позивач, умов передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, то з врахуванням того, що орендар [PERSON] та орендодавці є фізичною особою, то ці умови стосовно земельної ділянки не передбачалися із-за відсутності потреби такого обумовлення. Отже, відсутність даної умови договору не впливає на права і обов'язки сторін щодо користування земельною ділянкою. За доводами позивача про відсутність зі сторони орендодавців та передачу ними до договору оренди: кадастрового плану земельної ділянки, акту визначення меж та проекту відведення землі (ним же і надано такий документ до матеріалів позову), то такі документи є наявні та підписані самим позивачем (а.с.63,62), та, як вже зазначалось вище, за п. 4.2 даного договору передача земельної ділянки здійснюється за актом приймання-передачі (а.с.10) і без розроблення проекту її відведення (проект відведення не виготовлення в разі не зміни цільового призначення земельної ділянки і її площі). Договір оренди землі від 01.12.2010 року пройшов державну реєстрацію у відповідному органі 11.04.2011 року. Як і вбачається зі ст..17, 18 Закону України «Про оренду землі»: передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Що стосується уточнених підстав для визнання недійсним цього договору, а саме, що позивач також не підписував спірний договір, а підпис вчинений не ним, то судом під час розгляду справи було задоволено клопотання представника позивача про призначення судово-почеркознавчої експертизи (ухвала від 14.06.2013 року), проте в зв'язку з неоплатою позивачем за проведення експертизи (витрати ухвалою суду покладено було на [PERSON]), матеріали цивільної справи були повернуті експертною установою без виконання ухвали суду (а.с.176). А тому, з врахуванням того, що сам позивач не був зацікавлений в доведеності чи спростуванні доводів про не підписання ним договору оренди землі, його підстави щодо відсутності волевиявлення на укладення договору оренди землі, є недоведеними. Позивач однією з підстав визнання недійсним спірного договору зазначив автоматичний перехід права власності до позивача від відповідача1, 2 в зв'язку з придбанням нерухомого майна. Однак такі доводи є також необґрунтованими. Так, за ст..328 ЦК України ( в редакції на момент укладення спірного договору) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 120 ЗК України ( в редакції 2010 року) передбачала, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. А за вимогами ч.4 ст..124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди. При цьому, позивач при придбанні за договором купівлі-продажу тількичастини нерухомого майна по [ADDRESS] (а.с.11-12) прийняв у власність тільки частину нежитлового приміщення, яке знаходиться на частині ( а не на всій земельній ділянці, виділу частині землі не було!) орендованої двома орендарями земельної ділянки, при цьому продавець частини нежитлового приміщення не був власником земельної ділянки чи її частини під проданою будівлею, оскільки власність на земельну ділянку була оформлена за відповідачем 1 та відповідачем 2, а не продавцем частини будівлі. За вимогами ст..81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, в тому числі, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. Будь-якого договору купівлі-продажу частини земельної ділянки позивачем у відповідача 1, 2 до суду представлено не було. А тому, автоматично і безоплатно придбати дану земельну ділянку позивач без згоди власника землі і його волевиявлення, а також без оформлення договірних відносин, не міг. При цьому перехід права власності відбувся не на житловий будинок, а на будівля яка є нежитловою і комерційного призначення. Окрім того, договір оренди землі був укладений самим позивачем після придбання ним частини нерухомого майна на цій земельній ділянці, за його ж волевиявленням. Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Доповнюючи положення про те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК міститься досить широкий перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Проте положення зазначених статей необхідно застосовувати з урахуванням ст. 4 ЦК. Виходячи з буквального тлумачення норм статей 4 та 203 ЦК, зміст правочину має відповідати: ЦК; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. Відповідно до вимог статті 214 ЦК України відмова від двостороннього правочину може відбуватися лише за взаємною згодою сторін. Проте, позивачем не доведено наявність вимог щодо недійсності правочину. Посилаючи на дану норму закону позивач, не надав докази, які б спростовували факт існуючих та укладених належним чином договірних відносин між орендодавцями та орендарями землі. Не заслуговують на увагу суду і доводи позивача в його письмових поясненнях від 06.03.2014 року щодо відносин між сторонами за договором ренти, змінюючи при таких поясненнях підстави позову після початку та завершення розгляду даної справи. Відповідно до вимог ст.10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 203, 204, 215, 328, 377 ЦК України, 13-16, 17-18 Закону України «Про оренду землі», ст..81, 120, 124 ЗК України

Outcome: dismissed