Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до Рубіжанської міської ради Луганської області, якою просив визнати за ним право приватної власності на квартиру [ADDRESS]. У судове засідання для розгляду справи по суті, сторони не з'явились. Через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області, позивач і представник відповідача подали заяви про розгляд справи без їх участі. Позиція позивача полягала у тому, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 27 січня 1993 року, він придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS], а також зареєстрував вказаний договір в Бюро технічної інвентаризації Рубіжанської міської ради. Однак, через те, що він втратив оригінал правовстановлюючого документу, і отримати його дублікат у позасудовому порядку, можливості не має, він вимушений звернутись до суду з позовом про визнання права власності. Відповідач, правом на подання суду письмових заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. На основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, перевіривши їх достатність та взаємозв'язок у сукупності, суд встановив наступні обставини: [PERSON], 27 січня 1993 року, на підставі договору купівлі -продажу, укладеного з [PERSON] та посвідченого нотаріально державним нотаріусом Рубіжанської державної нотаріальної контори [PERSON] і зареєстрованого в реєстрі під №604, придбав квартиру [ADDRESS] (а.с.10,11,8). Означений договір, 23 лютого 1993 року, [PERSON] зареєстрував у комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації» Рубіжанської міської ради Луганської області під №423/20 доп.стор.355 (а.с.25-26,7). За даними названого бюро, станом на 31 грудня 2012 року, право власності на вказану квартиру оформлено саме за [PERSON], і інформація щодо арешту чи заборони відчудження квартири відсутня (а.с.7,9,25). А згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 07 травня 2015 року, відомості щодо реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS], відсутні (а.с.31,32). Через складні особисті обставини, [PERSON] оригінал договору купівлі-продажу вказаної вище квартири, втратив (а.с.3-5). А постановою від 08 квітня 2015 року, державний нотаріус Рубіжанської державної нотаріальної контори Меренков Ю.В., відмовив [PERSON] у видачі дублікату договору купівлі-продажу від 27 січня 1993 року, зареєстрованого в реєстрі під №604, у зв'язку із його передачею 21 квітня 2004 року на зберігання до Луганського обласного державного нотаріального архіву (а.с.8,30). Відсутність правовстановлюючого документа та реальна неможливість отримання його дублікату через не контрольованість українською владою території міста Луганська, на якій розташовано державний архів, у зв'язку із проведенням антитерористичної операції, створюють [PERSON] істотні перешкоди у розпорядженні своєю власністю, через що, 30 квітня 2015 року, він звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою про визнання за ним права приватної власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.1-4). Із встановлених обставин, суд вбачає вступ позивача у цивільно-правові відносини в сфері власності, в межах яких, через втрату позивачем оригіналу документа, який засвідчує його право приватної власності на нерухоме майно, він потрапив в умови правової невизначеності, у яких повною мірою реалізувати правомочності власника не можливо. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. А стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантує право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном. З огляду на положення частини 1 статті 181 та 182 Цивільного кодексу України, квартиру [ADDRESS], слід розглядати як нерухому річ, право власності та інші речові права на які, а також їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Законом, який регулює відносини пов'язані з такою реєстрацією є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV. Стаття 3 цього закону передбачає, що державна реєстрація прав є обов'язковою, а інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проте, частиною 4 цієї ж статті гарантується, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом за умов, що реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. З огляду на положення частини 4 статті 86 Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (який діяв на території нинішньої України з 01 січня 1964 року до 01 січня 2004 року, а тому підлягає застосуванню, - надалі за текстом ЦК УРСР), цивільне право власності, існувало у чотирьох формах, серед яких була і особиста власність, яка нині іменується - приватна. Згідно положень статті 100 та 101 вказаного кодексу, в особистій власності громадян могли бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, а також жилі будинки (або їх частини). А згідно частини 1 статті 13 Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року №697-XII, об'єктами права приватної власності визнавались і квартири. При цьому, виходячи з положень частини першої статті 4 та статей 224 і 227 цього ж кодексу, право особистої (приватної) власності могло виникнути на підставі угоди, у тому числі договору купівлі - продажу. І якщо такий договір укладався, він підлягав реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів. Тут суд враховує, що за діючими, на момент придбання позивачем квартири, положеннями статті 50 Основ цивільного законодавства Союзу РСР та його республік, право власності у набувача майна по договору виникало з моменту передачі речі, якщо інше не було передбачено законодавством або договором; зокрема, якщо договір про відчудження майна підлягав державній реєстрації, право власності у набувача виникало в момент реєстрації такого договору. З огляду на положення пункту 1 розділу І та пунктів 4,7 розділу ІІ і пункту 23 Розділу IV «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року, описана реєстрація проводилась бюро технічної інвентаризації виконавчих комітетів місцевих рад депутатів працюючих, на підставі документів, що встановлювали право власності, шляхом проставляння на документі власника реєстраційного напису та внесення відомостей про право власності на будинок до реєстрової книги населеного пункту. Із встановлених обставин вбачається, що [PERSON], уклавши 27 січня 1993 року договір купівлі-продажу, за яким він придбав квартиру [ADDRESS], зареєстрував цей договір у комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації» Рубіжанської міської ради Луганської області. Який у свою чергу, 23 лютого 1993 року, вніс до реєстрової книги міста Рубіжного Луганської області відомості під №423/20 доп.стор.355 щодо права власності на цю квартиру [PERSON] (а.с.25-26,7). Отже, 23 лютого 1993 року, [PERSON] набув право приватної власності на вказану квартиру, у зв'язку із його реєстрацією відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення у нього цього права. При цьому судом встановлено, що за даними комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Рубіжанської міської ради Луганської області, станом на 31 грудня 2012 року (тобто після дати набуття позивачем права власності та до останньої дати виконання органами БТІ функції щодо реєстрації прав власності на нерухоме майно), право власності на квартиру [ADDRESS], оформлено тільки на [PERSON], і інформація щодо арешту чи заборони відчудження квартири відсутня (а.с.7,9,25). А згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (в який інформація щодо права власності державними реєстраторами вноситься, починаючи з 01 січня 2013 року), станом на 07 травня 2015 року, відомості щодо реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS], відсутні (а.с.31,32). Однак тут, суд враховує положення частини 4 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV, якими гарантується, що право на нерухоме майно, яке виникло до набрання чинності цим Законом, визнається дійсним й у разі відсутності його державної реєстрації, передбаченої цим законом за умови, що реєстрація права була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення. Отже, з огляду на встановлені судом обставини та письмові докази, які є в матеріалах справи, суд дійшов до безальтернативного висновку про те, що єдиним власником квартири [ADDRESS] є позивач, [PERSON] (а.с.25-26,31-32). Який при цьому, втратив документ, що посвідчує його право власності, а отримати дублікат правовстановлюючого документу реальної можливості він не має, через загальновідомі події на території міста Луганськ, де розташований архів, та відсутності контролю з боку держави Україна за цією територією (а.с.2-5,8). На думку суду, наведені обставини вже створили для позивача тривалі в часі умови правової невизначеності, закінчення яких (через проведення на території Луганської області антитерористичної операції) передбачити важко, а тому, дійсно, існує необхідність захисту права власності позивача у судовому порядку. З огляду на положення частини третьої статті 8, частини четвертої статті 13 та частини першої статті 55 Конституції України, держава гарантує будь-якому суб'єкту права власності звернутись до суду за захистом цього права. Відповідно до положень частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому, згідно зі статтею 4 цього ж кодексу, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Положеннями пункту 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способом захисту цивільного права може бути його визнання судом. При цьому, з огляду на положення статті 392 цього ж кодексу, позов про визнання права власності може бути подано власником майна у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи це, суд вважає позовні вимоги доведеними, а тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. І тому,

Outcome: approved