Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області, [PERSON], [PERSON]. Мотивуючи позовні вимоги, зазначив, що з 24.04.1954 року перебуває в шлюбі з [PERSON] Відповідно до договору дарування, зареєстрованого 02.08.1993 року секретарем виконкому Рахнянсько-Лісової сільської ради, [PERSON] подарував йому житловий будинок, розташований у [ADDRESS]. Він мав бути єдиним власником будинку, але приїхавши додому після лікування у сейфі виявив розірвану копію договору дарування, у якому помітив додрукування на друкарській машинці, згідно з яким [PERSON], крім нього, також подарував будинок [PERSON] На підставі підробленого договору в Могилів-Подільському МБТІ видано реєстраційне посвідчення, згідно з яким власником будинку, крім нього стала також [PERSON] Так, шляхом підробки і використання неправдивих документів було здійснено незаконне заволодіння його будинком. Він з приводу даного питання звертався до Шаргородського РВ УМВС України у Вінницькій області, проте безрезультатно. Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 20.04.2010 року задоволено його позов та визнано договір дарування житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] укладений 02.08.1993 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], недійсним в частині дарування будинку [PERSON] Окрім рішення суду, факт підробки документів підтверджується висновком технічного дослідження документів за його заявою від 17.03.2009 року Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. У 2012 році [PERSON] звернулася до Шаргородського районного суду з позовом до нього та до Рахнівсько-Лісової сільської ради про визнання договору дарування недійсним. Рішенням від 12.09.2012 року вказаний позов задоволено. З вказаного рішення вбачається, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 10.05.1974 року відчужила житловий будинок, розташований на [ADDRESS] що підтверджується Книгою запису нотаріальних дій по Рахнівсько-Лісовій сільській раді за 1974 рік. Отже, його дружина [PERSON] без його згоди уклала договір купівлі-продажу будинку, чим порушила його майнові права. Вважає договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] від 10.05.1974 року, що укладений між [PERSON] та [PERSON], недійсним з наступних підстав. Правовідносини, з приводу яких виник спір, зокрема, які виникають на підставі договору купівлі-продажу майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, регулюються положеннями ЦК УРСР 1963 року, КпШС, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом міністра юстиції УРСР 19.01.1976 року, яка була чинна на час посвідчення оспорюваного договору. Майно, нажите подружжям під час шлюбу, є його спільною власністю, подружжя розпоряджається ним за спільною згодою, для укладення угод по відчуженню майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального посвідчення, згода другого з подружжя має бути висловлена в письмовій формі (ст.ст.22, 23 КпШС, п.35 Інструкції). Згідно з ч.1 ст.227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договори про відчуження житлового будинку, який є спільною сумісною власністю подружжя, можуть бути посвідчені лише за наявності письмової згоди другого з подружжя (п.50 Інструкції), справжність підпису якого повинна бути засвідчена, крім випадків, коли він особисто подасть службовій особі, яка вчиняє нотаріальну дію, заяву на відчуження, якщо будинок (квартира) є не спільною, а особистою власністю одного з подружжя або ж, коли останній не проживає за місцем знаходження будинку і місце його проживання невідоме. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в судовій практиці по застосуванню Кодексу про шлюб та сім'ю України» №6 від 15.06.1973 року, що була чинна на час посвідчення оспорюваного договору, роз'яснено, що згідно із ст.22 КпШС, спільною сумісною власністю подружжя є лише майно, нажите під час шлюбу. Таким чином, договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] від 10.05.1974 року мав бути посвідчений посадовою особою Рахнянської сільської ради лише за наявності його письмової згоди, так як був спільною сумісною власністю подружжя. У відповідності до п.5 постанови Пленуму ВСУ від 28.04.1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», чинної на час посвідчення оспорюваного договору дарування, за правилами ст.48 ЦК угода визнається недійсною при невідповідності не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади. У п.п. «д» п.16 постанови Пленуму вказано, що відсутність згоди на відчуження спільного майна може бути підставою для визнання недійсною угоди в тому випадку, коли угода потребувала обов'язкового нотаріального посвідчення або судом встановлено, що сторони в угоді діяли добросовісно. Оскільки посвідчення договору купівлі-продажу від 10.05.1974 року відбулося з порушенням вимог ст.ст.22, 23 КпШС, ст.ст.227, 244 ЦК УРСР, п.п. 35, 50 Інструкції, це призвело до порушення його майнових прав, тому вказаний договір купівлі-продажу від 10.05.1974 року на підставі ст.48 ЦК УРСР слід визнати недійсним. Крім того, оскільки про порушення своїх прав він дізнався у вересні 2012 року, коли отримав копію рішення Шаргородського районного суду від 12.09.2012 року, а записи у книзі нотаріальних дій побачив у 2015 році, тому, у відповідності до ст.76 ЦК УРСР, строк позовної давності вважає не пропущеним. Просить визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] Шаргородського району Вінницької області від 10.05.1974 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований у книзі запису нотаріальних дій по Рахнівсько-Лісовій сільській раді під №202; стягнути на його користь судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з тих самих підстав, просили позов задовольнити. Позивач [PERSON] суду пояснив, що одружений з відповідачкою [PERSON] У 1961 році він, будучи в шлюбі з відповідачкою, збудував будинок на 0,13 га землі, яка була виділена йому під будівництво від земельної ділянки батьків [PERSON] по [ADDRESS] На нього було відкрито погосподарський номер. Будинкові було присвоєно номер 5. В цьому будинку він із сім'єю проживав до 1974 року, а потім вони виписалися і тимчасово виїхали в м. Вінницю, так як він хотів придбати житло для своїх дітей. Будинок залишився під наглядом батьків [PERSON] Через певний час він із дружиною знову повернувся у свій будинок в [ADDRESS] де був прописаний на погосподарський номер. Ним було проведено будівництво та перебудову господарських будівель, перебудову і ремонт в будинку. При цьому, він не знав, що відповідачка [PERSON] продала будинок своєму братові [PERSON] у 1974 році. Про вказаний факт він дізнався 12.09.2012 року, тобто дружина [PERSON] продала будинок, що є їх спільною сумісною власністю братові без його відома і згоди. Він не займався документами на будинок, так як часто їздив по країні і збирав будівельні матеріали для будівництва, тому всі документи про право власності оформляла дружина, яка таємно від нього і продала цей будинок своєму братові. У 1993 році він та брат дружини [PERSON] домовилися, що останній подарує йому будинок, в якому вони проживають, а в обмін на це він повинен купити [PERSON] будинок по [ADDRESS] Він придбав вказаний будинок, але оформив правовстановлюючий документ на себе. Через певний час він подарував будинок [ADDRESS] своїй доньці [PERSON] і остання тепер в ньому проживає. Проте, вказаним будинком [PERSON] заволоділа незаконно. Оформлення договору дарування відбувалося, коли він хворів. Представник позивача [PERSON] суду пояснив, що будинок [ADDRESS] побудовано подружжям: [PERSON] та [PERSON], тому він є спільною сумісною власністю. Вказаний будинок був проданий [PERSON] без відома другого з подружжя - [PERSON], підтвердженням чого, на його думку, є Журнал нотаріальних дій за 1974 рік, з якого вбачається, що підпис [PERSON] відсутній при оформленні договору купівлі-продажу, що означає, що згоди на відчуження будинку він не надавав. Проте, договір купівлі-продажу відсутній і не можливо встановити, який будинок насправді продано [PERSON] - спільно побудований із [PERSON], тобто будинок [ADDRESS], чи будинок батьків [PERSON] під №7 по цій же вулиці, оскільки встановлено, що будинки перебували на сусідніх земельних ділянках. Договір купівлі-продажу будинку від 1974 року слід визнати недійсним з тих підстав, що зазначені в позові. Крім того, вважає, що договір є удаваним, таким, що не відбувся, неукладеним, оскільки відсутні докази отримання грошових коштів після продажу, а також, через три роки подружжя повернулося, знову зареєструвалося у вказаному будинку [ADDRESS], здійснювало будівництво та перебудови як будинку, так і господарських споруд. З невідомих причин вказаний будинок у 1993 році був братом відповідачки [PERSON] подарований [PERSON], в подальшому вказаний договір визнаний недійсним. [PERSON] та [PERSON] продовжували проживати у вказаному будинку, тобто він з їх володіння не виходив. Вказані обставини свідчать, що продажу будинку не відбулося. На теперішній час встановлено, що власником будинку є [PERSON], донька [PERSON] та [PERSON], котрі померли. Відповідачка [PERSON] позов [PERSON] не визнала. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] не визнав, просив у задоволенні позову відмовити. Суду пояснив, що з 27.04.1954 року по даний час [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], проте з 2003 року разом не проживають, подружніх стосунків не підтримують. В період з 1954 року по 1970 рік [PERSON] на території Рахнівсько-Лісової сільської ради виділено земельну ділянку для будівництва будинку, так подружжя стало власником будинку під [ADDRESS] який в силу ст.22 ЦК УРСР, є спільною сумісною власністю і який 10.05.1974 року [PERSON] з відома і дозволу [PERSON] відчужила [PERSON] Підставою для задоволення своїх вимог [PERSON] зазначає, що не давав згоди на відчуження спірного будинку, що, однак, спростовується рішенням Шаргородського районного суду від 12.09.2012 року у справі за позовом [PERSON] до Рахнівсько-Лісової сільської ради, [PERSON] про визнання договору дарування будинку недійсним, під час розгляду якої [PERSON] визнав факт продажу у 1974 році спірного будинку з його відома. Вказаний факт також підтверджується Книгою запису нотаріальних дій за 1974 рік та Матеріалами по нотаріальних діях за 1974 рік по Рахнівсько-Лісовій сільській раді. Факт продажу у 1974 році [PERSON] будинку [PERSON] визнаний також в судовому засіданні, яке проводилось 10.08.2012 року відповідачем [PERSON] Згідно з ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи. Отже, факт продажу [PERSON] будинку по [ADDRESS] з дозволу і відома [PERSON] є доведеним, так як встановлений рішенням суду від 12.09.2012 року в справі №230/2293/12. Щодо посилання позивача на норми ст.23 КпШС, п.п.35, 50 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, то вважає, що відсутність згоди іншого з подружжя на відчуження будинку на момент укладення спірного договору має бути доведена саме позивачем. Також, зауважує, що Інструкція, на яку зсилається позивач, не діяла на момент посвідчення оспорюваного ним договору, так як була затверджена майже через два роки після укладення договору. Відповідно до вимог ст.ст.256, 257 та 261 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки і її перебіг починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Згідно з положеннями ЦК УРСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), також встановлений у три роки. Право на позов виникає, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, закінчення строку позовної давності є підставою для відмови у позові. Отже, право на позов у [PERSON] виникло щонайпізніше 10.08.2012 року та закінчилось 10.08.2015 року. Підтримує подану ним 13.02.2017 року заяву про застосування строків позовної давності і відмову в позові у зв'язку із цим, оскільки під час розгляду у Шаргородському районному суді справи №230/2293/12 за позовом [PERSON] до Рахнівсько-Лісової сільської ради, [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, зокрема в судовому засіданні 10.08.2012 року, [PERSON] визнав факт продажу [PERSON] у 1974 році будинку [ADDRESS] Крім цього, з рішення Шаргородського районного суду від 20.04.2010 року у справі №2-57/2010 вбачається, що [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] про визнання недійсним договору дарування будинку [ADDRESS] в частині - не визнала, пояснивши, що в 1961 році її батьки виділили в с. Рахни-Лісові 0,13 га землі для забудови будинку, який було побудовано, а в 1974 році будинок проданий її брату - [PERSON] у зв'язку з переїздом до м. Вінниці. Через три роки, повернувшись в с. Рахни-Лісові, вона з [PERSON] до 1993 року проживали у зазначеному будинку з дозволу брата. 02.08.1993 року [PERSON] оформив договір дарування будинку на [PERSON] зі згоди і в присутності останнього. Просить застосувати правову позицію Верховного Суду України з цього питання, що викладена в постанові судової палати у цивільних справах ВСУ від 16.11.16 року у справі №6-2469цс16, яка в силу ст.3607 ЦПК України є обов'язковою для застосування і з якої вбачається, що для відновлення строку позовної давності позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту в зв'язку із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Вважає, що з матеріалів справи вбачається, що позивач не лише не довів факту, що протягом 30 років не міг дізнатися про продаж у 1974 році [PERSON] спірного будинку [PERSON], а, навпаки, правочин відбувався з відома та дозволу позивача, що підтверджується рішеннями Шаргородського районного суду від 12.09.2012 року у справі №230/2293/12 та від 20.04.2010 року у справі №2-57/2010, які спростовують ствердження позивача, викладені в позовній заяві. Також вважає, що право на позов у [PERSON] виникло щонайпізніше 20.04.2010 року та закінчилося щонайпізніше 20.04.2013 року, а тому у позові просить відмовити з підстав пропущення строку позовної давності. Якщо суд вважатиме, що позивач не пропустив строки позовної давності при зверненні в суд з цим позовом, то просить відмовити в його задоволенні по суті позовних вимог, так як вважає, що позивач та його представник не подали до суду належних і допустимих в розумінні ЦПК України доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Зокрема, суду не надано навіть самого предмету позову - оскаржуваного позивачем договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] Вінницької області, що позбавляє суд можливості дати йому належну оцінку, як того вимагає ст.212 ЦПК України. Ствердження представника позивача про те, що спірний договір мав ознаки удаваного правочину тому, що кошти по договору не були фактично сплачені, вважає хибним і надуманим, оскільки воно спростовується як самою позовною заявою, так і показами позивача. Так, підставою для задоволення своїх позовних вимог позивач визначив лише той факт, що договір укладався без його згоди, не зазначаючи при цьому факту несплати коштів за купівлю будинку, на що послався його представник, а також, сам позивач в останньому засіданні пояснив суду, що ще у 1993 році він з покійним [PERSON] домовився про те, що останній подарує йому житловий будинок [ADDRESS] Вінницької області, лише в обмін на купівлю іншого будинку певній особі із його родини. Також, вважає хибним посилання представника позивача на те, що позивач був прописаний у спірному будинку в 1979 році після виписки з нього у 1974, саме одразу після продажу будинку, що свідчить про удаваність договору купівлі-продажу, оскільки, на його думку особа повинна виписатися із будинку, який вона продала. За вказаних обставин вважає, що підстав для задоволення позову [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку [ADDRESS] немає, а тому в позові може бути відмовлено по суті позовних вимог. Разом з тим представник відповідачки [PERSON] наполягає на задоволенні його заяви про застосування строків позовної давності, оскільки сам позивач в судовому засіданні пояснив суду про те, що ще у 1993 році знав про продаж спірного будинку, оскільки жодних питань з цього приводу [PERSON] не задавав і погодився на дарування йому будинку в обмін на альтернативну купівлю [PERSON] іншого будинку. Представник відповідача Рахнівсько-Лісової сільської ради Бідюк Г.І. в судовому засіданні позов не визнала, заперечувала щодо його задоволення. Суду пояснила, що дійсно в архівах сільської ради наявні книги по вчиненню нотаріальних дій, з яких вбачається, що у 1974 році між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS], який посвідчувався секретарем сільської ради. Жодних порушень закону при посвідченні вказаного договору допущено не було. Примірник договору, що знаходився в сільській раді, був вилучений працівниками міліції. Вказана обставина підтверджується актом про вилучення. Після вилучення документ в сільську раду не повернуто. Вважає, що позивач не довів того, що договір купівлі-продажу будинку укладено [PERSON] без згоди [PERSON], оскільки у такому випадку секретар сільської ради відмовив би у нотаріальному засвідченні договору. Працівникам сільської ради було відомо, що [PERSON] і [PERSON] подружжя, тому факт згоди другого з подружжя при відчуженні спільного майна, зокрема, житлового будинку, з'ясовувався. Відповідач [PERSON] померла [INFO] року (а.с.94 т.І). Відповідно до ухвали Шаргородського районного суду від 06.07.2016 року замінено померлого відповідача [PERSON] правонаступником - [PERSON] (а.с.141 т.І). Представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги свого батька - позивача [PERSON] не визнала, просила в задоволенні позову відмовити. Суду пояснила, що у 1974 році її батько та матір за спільною згодою продали будинок по [ADDRESS], який був рідним братом її матері [PERSON] Це було зроблено батьками тому, що батько вирішив придбати квартиру в м. Вінниці, тому сім'я не могла мати житловий будинок у власності. Про те, що батьки продавали житловий будинок за спільною згодою, їй достовірно відомо, оскільки на момент продажу їй вже виповнилося 17 років і її думка також з'ясовувалася батьками. При цьому, було вирішено, що будинок продадуть братові матері [PERSON], так як цей будинок був збудований на земельній ділянці, що виділена для будівництва батьками матері та [PERSON], тобто на їх батьківщині. Її дядько [PERSON] погодився придбати вказаний будинок та придбав, хоча він йому був не потрібен, бо [PERSON] мав житло і в с. Рахни-Лісові на той час наміру проживати не мав. Не відповідає дійсності ствердження представника позивача про те, що за договором купівлі-продажу [PERSON] та [PERSON] не отримали грошових коштів від [PERSON], оскільки кошти були отримані її батьками і вкладені у купівлю квартири в м. Вінниці. [PERSON] придбав у м. Вінниці квартиру, але, як виявилося, придбав незаконно, тому тривалий час перебував під слідством. Коли проводилося слідство, то договір купівлі-продажу будинку в с. Рахни-Лісові був вилучений працівниками міліції. Після вилучення квартири у м. Вінниці судом в ході розгляду кримінальної справи щодо [PERSON], батьки повернулися в с. Рахни-Лісові, де з дозволу дядька [PERSON] проживали в проданому будинку [ADDRESS]. [PERSON] при житті ніколи не заперечував щодо проживання [PERSON] та [PERSON] у його будинку, так як сам в с. Рахни-Лісові не проживав. [PERSON] після смерті чоловіка так само не заперечувала щодо проживання [PERSON] та [PERSON] у цьому ж будинку. На теперішній час спадщину після батьків [PERSON] та [PERSON] оформила [PERSON], яка також не має жодних заперечень щодо проживання [PERSON] та [PERSON] у вказаному будинку [ADDRESS]. Вирішуючи спір, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24.04.1954 року (а.с.6, на звороті, т.І). У 1961 році подружжя [PERSON] побудувало спільно житловий будинок по [ADDRESS] ділянці площею 0,13 га, яка була виділена із земельної ділянки батьків [PERSON], котрі проживали по цій же вулиці в будинку №7. Вказаний факт визнається сторонами та їх представниками, тому, в силу вимог ч.1 ст.61 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Крім того, вказаний факт підтверджується оглянутою в судовому засіданні погосподарською книгою №7 за 1974-1976 роки (а.с.190-194 т.І). При цьому, головою двору зазначено [PERSON], а членами двору: чоловіка [PERSON] та дітей [PERSON] та [PERSON] Таким чином, будинок [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], оскільки, відповідно до ст.22 КпШС України, що діяв на час придбання будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Також із записів у вказаній погосподарській книзі вбачається, що вказаний погосподарський номер по [ADDRESS] переведено на [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 10.05.1974 року (а.с.194 т.І). З Книги запису нотаріальних дій по Рахнівсько-Лісовій сільській раді вбачається, що 10.05.1974 року [PERSON] складено і засвідчено договір купівлі-продажу жилого будинку громадянину [PERSON] за 8200 крб. (а.с.187 т.І). Відповідно до вимог ст.23 КпШС України, яка діяла на момент укладення договору купівлі-продажу, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним із подружжя вважається, що він діяв за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребує обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Статтею 227 ЦК УРСР, яка діяла на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, встановлено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] укладався між [PERSON] та [PERSON], тобто сторонами договору є громадяни, тому договір повинен бути нотаріально посвідчений та зареєстрований в місцевій Раді народних депутатів в силу вимог ст.227 ЦК УРСР, а також, повинна бути згода другого з подружжя на продаж, висловлена в письмовій формі, в силу вимог ст.23 КпШС України. Як вбачається із Книги запису нотаріальних дій за 1974 рік по Рахнівсько-Лісовій сільській раді, договір купівлі-продажу жилого будинку нотаріально посвідчено та зареєстровано в Рахнівсько-Лісовій сільській раді, за що стягнуто державне мито в сумі 248,50 крб. (запис №202, а.с.187 т.І). Із вказаного запису умови договору купівлі-продажу не вбачаються, також, не вбачається, що відсутня письмова згода [PERSON] на відчуження будинку [PERSON] [PERSON] Так, в Матеріалах нотаріальних дій по Рахнівсько-Лісовій сільській раді за 1974 рік відсутній договір купівлі-продажу [PERSON] житлового будинку [PERSON], так як вказаний договір вилучений 12.02.1979 року працівниками міліції, що підтверджується поясненнями представника Рахнівсько-Лісової сільської ради Бідюк Г.І., а також протоколом виїмки (а.с.10 т.І). Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] пояснив, що у відповідачки також відсутній примірник договору купівлі-продажу. Позивач [PERSON], який оспорює вказаний договір купівлі-продажу з підстави відсутності своєї згоди на відчуження будинку, оригіналу чи належно засвідченої копії договору суду також не представив. За клопотанням позивача суд робив запити в ГУНП у Вінницькій області про надання для огляду вказаного примірника договору, вилученого в Рахнівсько-Лісовій сільській раді, проте, договір в ГУНП відсутній (а.с.21, 23 т.ІІ). Разом з тим, суд встановив, що договір купівлі-продажу жилого будинку [ADDRESS] від 10.05.1974 року між [PERSON] та [PERSON] посвідчений нотаріально в Рахнівсько-Лісовій сільській раді, тобто дотримано вимог ст.227 ЦК УРСР щодо його нотаріального посвідчення. Отже, форма договору дотримана. Відповідно до ст.47 ЦК УРСР, яка діяла на момент укладення договору купівлі-продажу, нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених в законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Оскільки форма договору купівлі-продажу жилого будинку від 10.05.1974 року між [PERSON] та [PERSON] дотримана, так як договір є нотаріально посвідченим, що не оспорюється сторонами і підтверджується записом №202 в Книзі нотаріальних дій по Рахнівсько-Лісовій сільській раді за 1974 рік, то відсутні підстави для визнання цього договору недійсним. Також, виходячи з аналізу законодавства, що діяло на момент укладення та посвідчення оспорюваного договору, зокрема, ст.23 КпШС України, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою, але при укладенні угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребує обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Тобто, діюче на час укладення договору купівлі-продажу законодавство не вимагало нотаріального посвідчення письмової згоди другого із подружжя на відчуження спільного майна подружжя. Таким чином, суд вважає помилковим ствердження представника позивача про те, що була відсутня письмова згода [PERSON] на відчуження будинку [PERSON] [PERSON], підтвердженням чого, на його думку, є відсутність підпису [PERSON] у Книзі нотаріальних дій сільської ради при вчиненні нотаріального засвідчення цього договору, оскільки діюче на час укладення договору купівлі-продажу законодавство не вимагало нотаріального посвідчення письмової згоди другого із подружжя на відчуження спільного майна подружжя. Також, помилковим є посилання позивача [PERSON] та його представника [PERSON] на вимоги Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, оскільки вказана Інструкція затверджена Міністерством юстиції УРСР 19.01.1976 року, тобто на час укладення оспорюваного договору, вона не діяла. До того ж, є необґрунтованим та ґрунтується на припущеннях ствердження представника позивача про те, що договір купівлі-продажу будинку між [PERSON] та [PERSON] є удаваним та неукладеним через те, що, на його думку, не було передачі коштів за продаж будинку, а також через те, що сім'я [PERSON] через три роки після засвідчення договору купівлі-продажу, повернулася і проживала у спірному будинку. При цьому, суд зауважує, що позивачем [PERSON] та його представником [PERSON] не надано суду доказів на підтвердження відсутності письмової згоди [PERSON] на відчуження житлового будинку [PERSON], удаваності договору купівлі-продажу чи його неукладення, тоді як, згідно з вимогами ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Об'єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Відтак, суд констатує той факт, що позивачем та його представником не надано належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач не знав про укладення договору купівлі-продажу і не надавав своєї згоди на відчуження будинку. Разом з тим, відсутність письмової згоди другого з подружжя на відчуження житлового будинку не може бути підставою для визнання цього договору недійсним, оскільки це не передбачено ст.47 ЦК УРСР. Так, відповідно до вимог ст.23 КпШС України, яка діяла на момент укладення договору купівлі-продажу, при укладенні угод одним із подружжя вважається, що він діяв за згодою другого з подружжя. З аналізу вказаної норми слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 22.02.2017 року у справі №6-17цс17. При цьому, про такі підстави визнання оспорюваного договору недійсним позивач суду не заявляв. Таким чином, позивачем не доведено факту порушення його майнових прав з боку відповідачів. Крім того, судом встановлено, що позивачеві [PERSON] у 2010 році було достовірно відомо про наявність договору купівлі-продажу будинку [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON] Так, позивач стверджував, що не знав про продаж будинку, так як не бачив документів про продаж будинку дружиною, оскільки остання тримала документи в себе і розпоряджалася ними сама. Проте, з рішення Шаргородського районного суду від 20.04.2010 року у справі №2-57/2010 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування будинку в частині вбачається, що «Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, суду пояснила, що в 1961 році батьки виділили в с. Рахни-Лісові 0,13 га землі для забудови будинку. В 1974 році цей будинок по [ADDRESS] був проданий її брату - [PERSON] в зв'язку з переїздом до м. Вінниці. При поверненні з м. Вінниці через три роки в с. Рахни-Лісові вона з чоловіком [PERSON] деякий час (до 1993 року) проживали в зазначеному будинку з дозволу брата, який проживав окремо. 2 серпня 1993 року [PERSON] оформив договір дарування будинку по [ADDRESS] Шаргородського району Вінницької області на її чоловіка [PERSON] Вказане рішення суду оскаржувалося сторонами в апеляційному та касаційному порядку (а.с.217-218, 219-220 т.І) та набрало законної сили 01.02.2012 року (а.с.216, на звороті, т.І). З рішення суду вбачається, що [PERSON] був присутній в судовому розгляді справи (а.с.214-216 т.І). Таким чином, суд вважає, що [PERSON] з 20.04.2010 року був обізнаний про наявність договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON], що підтверджується вказаним вище рішенням Шаргородського районного суду, оскільки, відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Крім того, судом встановлено, що 12.09.2012 року Шаргородським районним судом у справі №230/2293/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] та Рахнівсько-Лісової сільської ради про визнання договору дарування недійсним, ухвалено судове рішення, в мотивувальній частині якого зазначено, що факт продажу у 1974 році [PERSON] будинку [PERSON] визнаний в судовому засіданні, яке проводилося 10.08.2012 року [PERSON] (а.с.78 т.І). До того ж, при ознайомленні за клопотанням сторін з матеріалами вказаної вище цивільної справи №230/2293/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] та Рахнівсько-Лісової сільської ради про визнання договору дарування недійсним встановлено, що 02.08.1993 року [PERSON] і [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування, за яким [PERSON] подарував [PERSON] і [PERSON] житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS], і який в наступному за рішеннями Шаргородського районного суду від 20.04.2010 року та від 12.09.2012 року визнано недійсним. Таким чином, починаючи з 1993 року позивач [PERSON] мав можливість дізнатися про його майнові права на спірний будинок, зокрема, з яких підстав брат дружини [PERSON] - [PERSON] подарував йому його ж будинок за [ADDRESS]. Ствердження [PERSON] про те, що він не бачив самого договору купівлі-продажу будинку [PERSON] [PERSON] у 1974 році, не спростовує того факту, що [PERSON] міг дізнатися про порушення свого майнового права на будинок ще у 1993 році. Разом з тим, судом встановлено, що позивач [PERSON] звернувся з вказаним позовом до суду тільки 11.09.2015 року (а.с.23 т.І), який зареєстрований в суді 15.09.2015 року (а.с.3 т.І), тоді як міг та повинен був довідатися про порушене, на його думку, майнове право, і в 1993 році при укладенні договору дарування [PERSON] спірного будинку на його ім'я, а також 20.04.2010 року при наданні пояснень [PERSON] в судовому засіданні Шаргородського районного суду у справі №2-57/2010 за його ж позовом до [PERSON] та 10.08.2012 року в судовому засіданні Шаргородського районного суду у справі №230/2293/12 за позовом до нього [PERSON], де пояснив, що йому відомо про факт продажу у 1974 році будинку [PERSON] [PERSON] До того ж, позивач [PERSON] в судовому засіданні 07.08.2017 року повідомив суду, що у 1993 році домовився із [PERSON] про те, що останній подарує йому будинок [ADDRESS] в обмін на придбання ним для [PERSON] житлового будинку по [ADDRESS], який ним в подальшому було придбано, але оформлено на своє ім'я та подаровано дочці [PERSON] Вказане ствердження підтверджує той факт, що [PERSON] станом на 1993 рік був обізнаний про те, що побудований ним та [PERSON] у 1961 році житловий будинок [ADDRESS] йому та [PERSON] не належав, а належав [PERSON], від якого він прийняв його в дар 02.08.1993 року. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] пропустив трирічний строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом. Так, відповідно до вимог ст.ст.71, 75, 76, 80 ЦК УРСР, що діяв на момент укладення оспорюваного договору та договору дарування будинку №5 [PERSON] [PERSON], загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Також, відповідно до вимог ст.ст.256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Саме така правова позиція висловлена Верховним судом України 16.11.2016 року у справі №6-2469цс16 та 22.02.2017 року у справі №6-17цс17. З наведених підстав суд вважає, що підлягає задоволенню заява представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про застосування строку позовної давності, яка подана 13.02.2017 року (а.с.248 т.І). При цьому, ні позивач, ні його представник не заявляли про визнання причин пропуску даного строку поважними і поновлення пропущеного строку для визнання недійсним договору купівлі-продажу жилого будинку. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини щодо недійсності правочинів, які регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, КпШС України, ЦК УРСР, ЦК України. Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності… Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до вимог ст.22 КпШС України, що діяла на час придбання будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно з вимогами ст.23 КпШС України, яка діяла на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним із подружжя вважається, що він діяв за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребує обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Статтею 227 ЦК УРСР, яка діяла на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, встановлено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ст.47 ЦК УРСР, яка діяла на момент укладення договору купівлі-продажу, нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених в законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, положення зазначеного Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки правовідносини щодо купівлі-продажу спірного будинку виникли і існували до набрання чинності ЦК України, то вони регулюються ЦК УРСР. Щодо застосування строків позовної давності у вказаному спорі, то вказані правовідносини виникли до набрання чинності ЦК України та існують досі, тому регулюються нормами ЦК УРСР та ЦК України. Зокрема, відповідно до вимог ст.ст.71, 75, 76, 80 ЦК УРСР, що діяв на момент укладення оспорюваного договору та договору дарування будинку №5 [PERSON] [PERSON], загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Відповідно до вимог ст.ст.256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу жилого будинку від 10.05.1974 року між [PERSON] та [PERSON] задоволенню не підлягають у зв'язку із пропуском строку трирічної позовної давності при зверненні в суд з цією позовною вимогою.

Outcome: dismissed