Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-14 00:00:00

[PERSON] звернувся в Канівський міськрайонний суд Черкаської області з позовом до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору [PERSON], Степанецька сільська рада Канівського р-ну Черкаської області про визнання довіреності недійсною. Свою заяву позивач мотивує тим, що його мати [PERSON], являлася власником будинку № 154 по вул. Ткаченка в с. Степанці Канівського району Черкаської області. У 2008 році їй стало відомо про те, що її будинок було продано [PERSON]. Від імені продавця договір купівлі-продажу було підписано [PERSON], яка нібито діяла на підставі довіреності, посвідченої секретарем Степанецької сільської ради. Після виявлення даного факту його мати [PERSON] звернулася до Канівської міжрайонної прокуратури із заявою про вчинення відносно неї злочину, так як довіреність на представництво її інтересів [PERSON] вона не підписувала. 04.02.2009 Канівським міжрайонним прокурором за фактом зловживання службовим становищем особами Степанецької сільської ради та підробкою документів за ч. 2 ст. 364 і ч. 2 ст. 366 КК України порушено кримінальну справу. В ході досудового розслідування було допитано його матір, також було проведено ряд судових експертиз.30.03.2009 року було призначено почеркознавчу експертизу, виконання якої доручено експертам НДЕКЦ при УМВС України в Черкаській області з метою встановлення виконання підпису у вигляді рукописного тексту «Лисак». Згідно висновку експерта [PERSON] № 1/205 від 13.04.2009 року по призначеній експертизі встановлено, що підпис від імені [PERSON] виконаний не [PERSON], а іншою особою. 25.09.2009 [PERSON] померла, спадкоємцем після її смерті являється він, [PERSON]. 18.06.2014 Канівським МВ було винесено постанову про закриття кримінального провадження, яка мотивована тим, що в ході досудового розслідування не вдалося встановити, хто саме підробив підпис матері у довіреності. 20.01.2016 йому було надіслано копію постанови. Ознайомитися із матеріалами кримінального провадження він не може, так як потерпілою по справі було визнано його померлу матір. Просить визнати недійсною довіреність складену від імені [PERSON] щодо представництва її інтересів [PERSON], посвідчену секретарем Степанецької сільської ради 13.03.2007. Стягнути з відповідача судові витрати. У судовому засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON], яка діє на підставі доручення про надання безоплатної вторинної правової допомоги №59 від 10.03.2016 (а.с.29,30) підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 18.12.2016 (а.с.31-38) в судовому засіданні позов не визнали, заперечують проти його задоволення, просять суд застосувати строк позовної давності (а.с.71). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача Степанецької сільської ради Канівського р-ну Черкаської області [PERSON], який діє на підставі довіреності №355 від 10.11.2017 (а.с.156) в судовому засіданні заперечує щодо задоволення позову, просить суд у задоволенні позову відмовити та застосувати строк позовної давності (а.с.153-155), оскільки позивачеві було відомо про оспорювану довіреність ще у 2010 році під час оформлення своїх спадкових прав на земельну ділянку після смерті його матері [PERSON]. Третя особа [PERSON] (на даний час Черепко) Н.В. в судове засідання не зявилась, надала до суду заяву (а.с.48) про розгляд справи за її відсутності, заперечує проти позову. Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши усі наявні матеріали справи, встановивши наявність обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, визначившись щодо виниклих правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Як вбачається з копії свідоцтва про право власності №7785 на домоволодіння, житловий будинок в с. Степанці по вул. Ткаченка, 154, належав на праві власності [PERSON]. Свідоцтво видане на підставі рішення Степанецької сільської ради від 15.12.2000 №86 (а.с.8). 13.03.2007 [PERSON] видала довіреність на імя [PERSON], посвідчену секретарем виконавчого комітету Степанецької сільської ради Канівського району, зареєстровану в реєстрі № 48 (а.с.134). Відповідно до тексту цієї довіреності, [PERSON] уповноважила [PERSON] продати належний їй житловий будинок з надвірними спорудами та земельною ділянкою біля нього, що знаходиться в с. Степанці Канівського району Черкаської області по вулиці Ткаченка №154 на умовах, які будуть визначатися нею самостійно, виходячи з розумної доцільності, а також представляти інтереси [PERSON] у взаємовідносинах з усіма без винятку установами та органами з питань, повязаних з укладанням та належним оформленням договору купівлі-продажу. Для виконання зазначених дій вона уповноважила [PERSON] подавати від її імені заяви, одержувати та подавати необхідні довідки та інші документи, отримати в Канівському БТІ витяг з реєстру, розписуватися за неї, в тому числі підписати договір купівлі-продажу, визначаючи умови продажу на свій розсуд, одержати гроші, виручені від продажу будинку, виконувати всі інші дії в межах та в обсязі передбачених чинним законодавством України для такого роду уповноважень. Довіреність була видана терміном на один рік і дійсна до 13.03.2008. Як вбачається з досліджених в судовому засіданні матеріалів кримінального провадження №12013250160000091 по факту підроблення заяви [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 358 КК України, 21.03.2007 року у м. Канів було укладено договір купівлі-продажу між [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності посвідченої Степанецькою сільською радою 13.03.2007р. за реєстром №48 та [PERSON] (матеріали кримінального провадження а.с.108). Згідно з умовами договору, Продавець передає у власність, а Покупець приймає у власність житловий будинок з надвірними спорудами за №154 по вул. Ткаченка в с. Степанці Канівського району Черкаської області і зобовязується оплатити його вартість за ціною та на умовах, встановлених у цьому договорі. Продаж будинку вчиняється між сторонами за 15000 (П'ятнадцять тисяч) гривень. У посвідчувальному написі зазначено наступне: договір посвідчено [PERSON] приватним нотаріусом Канівського районного нотаріального округу. Договір підписано у присутності нотаріуса, особи громадян, які підписали договір, встановлено, їх дієздатність, а також правоздатність та дієздатність, повноваження представника і належність житлового будинку [PERSON] перевірено. З свідоцтва про смерть серії І-СР №120275 від 30.09.2009 (а.с.16) вбачається, що [PERSON] померла 25 вересня 2009 року. З свідоцтва про народження серії ГД №784217 від 16.05.1936 (а.с.15), що батьками позивача [PERSON] були батько: [PERSON] та мати: «Лисак Марія Евгеновна». З свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.06.2010, зареєстрованого в реєстрі за №1-1744 (а.с.14) вбачається, що [PERSON] є спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON]. Спадщина складається з земельної ділянки, площею 2,96 га, яка розташована на території Степанецької сільської ради Канівського р-ну Черкаської області. В судовому засіданні встановлено розбіжність у написанні по-батькові померлої матері позивача [PERSON]. Так, в свідоцтві про її смерть по-батькові зазначено «Євгеніївна», в свідоцтві про народження позивача [PERSON] по-батькові його матір зазначено «Евгеновна», а в свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 08.06.2010 вказано по-батькові спадкодавця «Євгенівна». З матеріалів справи вбачається, що правильним по-батькові померлої матері позивача все ж таки є «Євгеніївна», що підтверджується копіює її паспорта, що міститься в матеріалах кримінального провадження (а.с.16), а тому суд вважає, що позивачем та його представником не надано суду належні докази, які б підтвердили родинний зв'язок позивача із померлою [PERSON]. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Таким чином, можливість звернення до суду особи, яка не є стороною правочину, з вимогою про визнання його недійсним повязується виключно з фактом порушення прав цієї особи. Суд критично оцінює посилання позивача на те, що у померлої [PERSON] було відсутнє волевиявлення на здійснення представництва за дорученням на [PERSON] з метою продажу будинку, що належав їй на праві власності, оскільки це спростовується показами свідка [PERSON] матеріалами справи та кримінального провадження №12013250160000091. Так, постановою слідчого СВ Канівського МВ УМВС України в Черкаській області від 18.06.2014 (а.с.11,12) кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12013250160000091 від 25.01.2013, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 358 КК України, закрито у звязку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. Допитана у суді свідок [PERSON], яка працювала секретарем виконкому Степанецької сільської ради Канівського району, в судовому засіданні підтвердила, що посвідчувала 13.03.2007 оспорювану довіреність у звязку з тим, що [PERSON] виявила бажання оформити довіреність на імя [PERSON] на продаж належного їй будинковолодіння та земельної ділянки біля нього, що знаходиться в с. Степанці Канівського району Черкаської області по вулиці Ткаченка №154, після чого [PERSON] особисто підписала довіреність, в присутності її доньки [PERSON]. Під час оформлення довіреності [PERSON] присутньою не була. Їй відомо, що угода відбулася і грошові кошти за продаж будинку було отримано [PERSON] та її донькою [PERSON]. Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою, є обовязкові вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення., тому усі обставини викладені у постанові про закриття кримінального провадження не є належними доказами по справі. Згідно зі ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, які він представляє. Відповідно до ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: недотримання форми, правочин не може суперечити закону, правочин має бути спрямований на настання реальних наслідків. Згідно з ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів, а саме: дефектів змісту правочину; дефектів недотримання форми; дефектів субєктного складу; дефектів волі (невідповідності волі та волевиявлення). Аналізуючи аргументацію позивача, суд дійшов наступного висновку: позивач вважає, що довіреність повинна бути визнана судом недійсною як правочин, що має дефекти змісту, субєктного складу та волі. У якості дефекту субєктного складу правочину позивач зазначає, що видана його матірю довіреність підписана особою, особистість якої не встановлено. Суд не вбачає невідповідності дій та (або) перевищення повноважень з боку уповноваженої особи [PERSON], яка, власне, зробила те, що вказано у довіреності - продала належний [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами та земельною ділянкою біля нього, що знаходиться в с. Степанці по вул. Ткаченка, 154, Канівського р-ну Черкаської області на умовах, які визначалися нею самостійно, виходячи з розумної доцільності, а також представляла інтереси [PERSON] у взаємовідносинах з усіма без винятку установами та органами з питань, повязаних з укладанням та належним оформленням договору купівлі-продажу. Таким чином, суд не знаходить доказів наявності дефектів волі (невідповідності внутрішньої волі померлої [PERSON] та зовнішнього її волевиявлення), які виразилися у наданні довіреності саме такого змісту для досягнення саме таких цілей. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. ( ст. 249 ЦК). Представництво за довіреністю припиняється у разі, зокрема, скасування довіреності особою, яка її видала ( п.3 ч.1 ст. 248 ЦК України). Відповідно до п.6 ч.1 ст. 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність. Доказів скасування [PERSON] наданої [PERSON] довіреності від 13.03.2007 позивачем по справі суду не надано. Посилання позивача [PERSON] на те, що він дізнався про закриття кримінального провадження лише у січні 2016 року та про неможливість йому ознайомитися з матеріалами кримінального провадження, так як його не було визнано потерпілим по справі, також спростовується як матеріалами справи, так і матеріалами кримінального провадження №12013250160000091. Так, зокрема, з копії супровідного листа Канівського ВП Золотоніського ВП ГУ НП в Черкаській області від 20.01.2016 (а.с.10) вбачається, що [PERSON] копію постанови про закриття кримінального провадження направлено у січні 2016 року вже повторно. З листа-повідомлення в.о. начальника СУ УМВС України в Черкаській області від 04.02.2013 (а.с.19) адресоване [PERSON] вбачається, що останнього було повідомлено, що 25 січня 2013 року у відповідності до вимог нового кримінального процесуального законодавства України слідчим підрозділом Канівського МВ УМВС області інформацію у кримінальній справі, де [PERSON] визнано потерпілим, внесено до ЄРДР та розпочато кримінальне провадження за правовою кваліфікацією передбаченого ч.1 ст. 358 КК України. [PERSON] в.о. начальника СУ УМВС України в Черкаській області від 18.04.2016 (а.с.18) [PERSON] розяснено порядок оскарження, у відповідності до ст. 303 КПК України, прийнятого 18.06.2014 рішення про закриття кримінального провадження №12013250160000091 на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПУ України, яке прокурором не скасоване, у разі його не згоди з прийнятим рішенням. З витягу з кримінального провадження 12013250160000091 (кримінальне провадження а.с.1) вбачається, що позивач [PERSON] є заявником або потерпілим у справі по факту законності продажу будинку [PERSON], [INFO], яка проживала в [INFO], що підтверджено оригіналом самої заяви від 09.12.2008 (кримінальне провадження а.с.8). Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Згідно з ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Сторонам роз'яснювалось, що відповідно до вимог ст.ст.27, 31 ЦПК України, позивач, відповідач, третя особа для підтвердження своїх вимог та заперечень, зобов'язані надати суду всі наявні докази, або повідомити про них суд до початку розгляду справи судом по суті. Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем [PERSON], її представником [PERSON] та представником третьої особи Степанецької сільської ради Канівського р-ну Черкаської області [PERSON] заявлено клопотання про застосування строків позовної давності по даній справі. Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно вимог ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Згідно листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», в якому зазначається про наступне: «Вирішуючи питання застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого особа дізналася про порушення свого права, та керуватися доказами, які підтверджують його настання. Суди, інколи відмовляючи в задоволенні позову по суті, додатково підставою для відмови в задоволенні позову зазначають сплив строку позовної давності, що є неправильним. Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв'язку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене. Саме загальна позовна давність застосовується до вимог, що стосуються захисту права власності та інших речових прав. Особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права. Таким чином, суд, оцінивши всі докази по справі в їх сукупності, дійшов висновку, що вимоги позивача щодо визнання недійсною довіреності складеної від імені [PERSON] щодо представництва її інтересів [PERSON], посвідченої секретарем Степанецької сільської ради 13.03.2007, не знайшли свого обґрунтування у судовому засіданні, а тому не підлягають задоволенню судом з цих підстав. На підставі ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed