Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про визначення (зміну) місця проживання дитини [PERSON], [INFO], з батьком. Позовні вимоги мотивував тим, що з 1999 по 2009 рік позивач перебував у шлюбі з відповідачкою, та після розірвання шлюбу на підставі рішення суду від 27.01.2009 року та за згодою сторін, нотаріальним договором було обумовлено місце проживання двох дітей, а саме: сина [PERSON], 2002 р.н. з батьком ([ADDRESS]), а дочку [PERSON], 2004 р.н., з матір'ю ([ADDRESS]), про що також зазначено і рішенням суду. Останнім часом поведінка відповідача є загрозливою та неадекватною, що погано впливає на виховання дітей, ще з 2007 року вона перебувала на лікуванні в психіатричній клінічній лікарні №1, а в 2014 році - тричі в психіатричній клінічній лікарні №3, при цьому в липні 2014 року [PERSON] відмовилась випускати сина з квартири і лише за допомогою медичних працівників та міліції вдалося визволити дитину, що вплинуло на стан сина. Мати також не звертає увагу доньки [PERSON] проводити час з братом та батьком, позивач вважає що спільне проживання двох дітей разом є в їхніх інтересах, бажає опікуватися та займатися їх вихованням. Ухвалою суду від 04.08.2014 року до участі у справі залучено орган опіки та піклування в м.Івано-Франківську для надання висновку щодо визначення місця проживання дитини та з'ясування думки самої дитини. Позовні вимоги позивач підтримав, просив позов задовольнити. Відповідач заперечила проти позовних вимог, з підстав зазначених в запереченнях зазначила, що бажає і надалі щоб дочка проживала з матір'ю, вона забезпечена житлом, дійсно мала проблеми із психічним захворюванням але лікувалась. Представник органу опіки та піклування в м.Івано-Франківську, в судовому засіданні щодо визначення подальшого місця проживання дочки з батьком не заперечив, надав досить обґрунтований висновок комісії, яка перш за все враховувала і бажання дітей. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач з вересня 1999 року перебував у шлюбі з відповідачкою, та на підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 27.01.2009 року шлюб було розірвано, що посвідчується і Свідоцтвом про його розірвання (а.с.5-6). Під час розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] уклали договір від 13.01.2009 року, посвідчений нотаріально (а.с.7), згідно якого було обумовлено місце проживання двох дітей з батьками, а саме: сина [PERSON], 2002 р.н. - з батьком (за адресою [ADDRESS]), а дочка [PERSON], 2004 р.н., - з матір'ю (за адресою [ADDRESS]), про що також зазначено і рішенням суду. Позивач обґрунтовуючи вимоги позову зазначав, що останнім часом поведінка відповідача є загрозливою та неадекватною, що погано впливає на виховання дітей, ще з 2007 року вона перебувала на лікуванні в психіатричній клінічній лікарні №1, а в 2014 році - тричі в психіатричній клінічній лікарні №3, при цьому в липні 2014 року [PERSON] відмовилась випускати сина з квартири і лише за допомогою медичних працівників та міліції вдалося визволити дитину, що вплинуло відповідно на стан сина. Мати також не звертає увагу доньки [PERSON] на бажання проводити час з братом та батьком. Відповідач ніде не працювала і не працює. Судом встановлено, що на час розгляду справи дівчинка [PERSON] проживає з батьком та братом. Рішенням органу опіки та піклування визначено [PERSON] порядок участі у вихованні та спілкуванні з дітьми (щодня після закінчення навчального процесу, 1 та 3 субота або неділя з 12.00 до 18.00год.) згідно рішення №578 від 06.11.2014 року (а.с.33). Судом також вивчались обставини захворювання відповідача та витребувано з лікувальних закладів інформацію про лікування. Підтверджено лікування тричі в 2014 році [PERSON] в психіатричній клінічній лікарні №3, при цьому госпіталізована двічі за рішенням суду (а.с.41-46). У виписках з медичної карти хворого зазначено її психічний стан при загостренні хвороби, в тому числі апатія до виховання дитини (27.03.2014р., 01.07.2014р.). При вирішенні даного спору, важливим доказом для прийняття рішення були висновки відповідних служб та з'ясування думки самої дівчинки [PERSON]. Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України (далі ? СК України) питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність старшого сина до кожного з них, вік дитини, стан їх здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Також суд звертає увагу на роз'яснення п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», відповідно до якого, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Так, висновком щодо зміни місця проживання [PERSON], [INFO] (а.с.62-65) зазначено, що обидвома батьками належно приділялась увага до виховання кожної дитини, обидвоє цікавляться навчанням дітей. Враховуючи емоційну близькість сестри з братом, вивчалися думки обох дітей. [PERSON] позитивно ставиться до своєї матері, але має бажання надалі проживати з братом Назаром та батьком, з якими на час спору вже проживає, при цьому мама бачиться з дітьми у визначений ООП час, і дівчинка стверджує що цього їй достатньо. При цьому у вересні місяці мати [PERSON] зважаючи на бажання дочки надала була згоду на зміну місця проживання, однак через декілька днів відкликала свою згоду. На початку 2014 року позивач вже звертався до суду на зміну місця проживання дочки [PERSON] і на той час орган опіки та піклування не вважав за доцільне надавати згоду (позов залишено без розгляду), однак при вивченні у вересні - грудні 2014 року, ООП вважає за доцільне зміну такого місця проживання дівчинки з батьком. Отже, з матеріалів справи вбачається що позивач відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов'язків, має позитивні характеристики, належні матеріально-побутові умови для забезпечення потреб дітей, а останні, в т.ч. дочка [PERSON], в свою чергу однаково добре ставиться до батьків, про те висловлює бажання проживати з батьком та братом. Суд приходить до висновку що спільне проживання двох дітей разом є в їхніх інтересах, а позивач має бажає опікуватися та займатися їх вихованням. Доводи відповідача про відсутність належних соціально-побутових умов для проживання дітей в батька, недостатність доходів батька спростовується наданими суду доказами. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі ст. 160, 161 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved