Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 4 жовтня 2007 року позивач перебував у шлюбі з [PERSON] Вони мають спільного сина, [INFO]. Також відповідач має повнолітнього сина - [PERSON] Всі вони вчотирьох проживали в будинку за адресою: [ADDRESS]. Позивач є власником цього будинку. В листопаді 2015 року з відповідачем було припинено шлюбні відносини та з того часу вона з дітьми переїхала проживати у м.Кам'янське і з того часу до будинку не поверталися. [PERSON] виїхав з будинку ще раніше, з 1 вересня 2015 року. Відповідачі залишили будинок добровільно, позивач ніколи не чинив їм перешкоди у користуванні цим майном. У зв'язку з реєстрацією відповідачів в будинку, позивач не має можливості вільно розпоряджатися цим майном, чим порушуються його права як власника цього майна. Добровільно зняти з реєстрації відповідачі не бажають. На підставі вищевикладеного, [PERSON] просив суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком по [ADDRESS] Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги з підстав, зазначених у позові. Відповідач, [PERSON], в судовому засіданні позов визнала частково, суду пояснила, що вона з дітьми дійсно не проживає в будинку позивача з листопада 2015 року, вони переїхали проживати в м. Кам'янське, будь-яких домовленостей щодо користування цим будинком між нею та позивачем не було, вона не має наміру повертатися туди проживати. В липні 2017 року вона добровільно знялася з реєстрації. [PERSON] не знявся з реєстрації через проблеми в документах, проте також має намір це зробити добровільно. Відповідач, [PERSON], в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи без його участі не надав. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 липня 2005 року та договору дарування частини житлового будинку від 19 вересня 2005 року [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS].(а.с.8-11). За цією адресою станом на 6 липня 2017 року були зареєстрованими [PERSON] та [PERSON], що підтверджується адресними довідками (а.с.26-28). В судовому засіданні сторони визнали, що з 29 листопада 2015 року [PERSON] та [PERSON] не проживають у вищевказаному будинку, вони змінили своє місце проживання добровільно, будь-яких перешкод у користуванні цим майном позивач їм не чинив. У відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України вищевказані обставини не підлягають доказуванню у зв'язку з тим, що вони визнані сторонами. Окрім визнання цих обставин сторонами вони підтверджуються також письмовими доказами: рішенням суду про розірвання шлюбу від 25 травня 2016 року (а.с.12), актами обстеження умов проживання за адресою [ADDRESS] від 20 червня 2017 року, 14 січня 2016 року, 11 квітня 2016 року, 8 серпня 2016 року, ухвалою суду від 25 січня 2016 року тощо. Відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. В той же час член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] не проживають в будинку, який належить позивачу, з 29 листопада 2015 року без поважних причин, оскільки відповідачі добровільно залишили будинок та визначили своїм місцем проживання інше житло. Жодних перешкод у користуванні цим житлом позивач не створював. Ніяких інших домовленостей між [PERSON], як власником житла, та [PERSON] та [PERSON] щодо користування цим житлом не було. Будь-яких інших правових підстав користування цим житлом, зокрема договору оренди, сервітуту тощо судом не встановлено. З урахуванням вищевикладеного, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, згідно з яким суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] в цій частині підлягає задоволенню. Разом з тим, суд не бачить підстав для задоволення позову в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування цим житлом. оскільки в судовому засіданні встановлено, що вона добровільно знялася з реєстрації в липні 2017 року, що підтверджується відповідним штампом в її паспорті. А тому спору між позивачем та відповідачем [PERSON] щодо користування житлом не має, тобто право позивача на час ухвалення рішення було відновлено, а тому вимоги позивача в цій частині суд вважає необґрунтованими. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України суд приходить до висновку, що понесені позивачем судові витрати, а саме сплачений ним судовий збір підлягає відшкодуванню відповідачем [PERSON] пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Підстав для відшкодування сплаченого судового збору в повному обсязі, оскільки позивач наполягав на задоволенні вимог, заявлених до [PERSON] та не просив їх залишити без розгляду, що могло б бути підставою для відшкодування понесених судових витрат у відповідності до ст. 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, понесені позивачем, слід віднести за рахунок позивача, з огляду на те, що із наданих позивачем документів (а.с.22-23) не вбачається розрахунку витрат часу на надання правової допомоги з урахуванням Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», оскільки згідно зі ст. 1 цього Закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial