Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з зазначеним позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] суму боргу в розмірі 15 426 гривень, 3% річних - в розмірі 550,26 грн, а всього - 15976,26грн. В обґрунтування позову [PERSON] вказав, що 25 квітня 2018 року він та відповідач уклади письмовий договір купівлі-продажу, згідно з яким [PERSON] зайняв [PERSON] грошові кошти в розмірі 600 доларів США для купівлі автомобіля «Мерседес» моделі С 180. Відповідач зобов`язувався привезти вказаний автомобіль з Республіки Польща до кінця квітня 2018 року, аби повернути отримані кошти. Виконання зобов`язання позивачем підтверджується розпискою від 25 квітня 2018 року. Позивач вказує, що відповідач, у передбачений договором строк, своїх зобов`язань не виконав, у зв`язку з чим [PERSON] звернувся до правоохоронних органів, що підтверджується витягом з ЄРДР від 19 травня 2019 року та постановою про закриття кримінального провадження від 04 грудня 2018 року. Суму заборгованості позивач вирахував, виходячи з офіційного курсу гривні щодо долара США на день подання позову (08.07.2019) - 25,71 грн. Також позивач надав методику та розрахунок 3% річних за весь час прострочення (01.05.2018-08.07.2019). Ухвалою судді від 23 липня 2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Згідно зі зворотнім повідомленням поштове відправлення, направлене відповідачу, повернулося з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». Ухвалою суду від 16 березня 2020 року призначено справу до розгляду в судовому засіданні з повідомленням сторін. Про проведення судового засідання 14 липня 2020 року позивач був проінформований телефонограмою. У судові засідання 14 липня 2020 року сторони не з`явилися, про їх проведення були повідомлені належним чином. Згідно зі зворотнім повідомленням поштове відправлення, направлене відповідачу, про проведення судового засідання 30 листопада 2020 року повернулося з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». Про проведення судового засідання 30 листопада 2020 року позивач та його представник були проінформовані особисто шляхом відібрання розписки. У судові засідання 30 листопада 2020 року сторони не з`явилися, про їх проведення були повідомлені належним чином. Згідно зі зворотнім повідомленням поштове відправлення, направлене відповідачу, про проведення судового засідання 16 березня 2021 року повернулося з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». У судове засідання 16 березня 2021 року з`явилися позивач та представник позивача. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з викладеним суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 ст. 202 Цивільного кодексу України). Отже, двостороннім правочинами притаманна наявність взаємоузгодженого волевиявлення двох осіб, спрямованого на виникнення єдиного правового результату, покликаного забезпечити реалізацію обопільної чи самостійної мети кожної з цих осіб. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як передбачено ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Відповідно до статей 11, 509, 525, 526, 599 ЦК України, угода (договір) є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків (зобов`язань), зобов`язання повинні виконуватися належним чином. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами. Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як передбачено ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З наявної в матеріалах справи розписки вбачається, що 25 квітня 2018 року [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти у сумі 600 доларів США для купівлі автомобіля. [PERSON] зобов`язався пригнати автомобіль до кінця квітня 2018 року або відшкодувати грошові кошти. З вказаних у позовній заяві розрахунків вбачається, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору позики у нього виникла заборгованість за розпискою від 25 квітня 2018 року в розмірі 15 976,26 гривень, яка складається з: суми основного боргу - 15 426 гривень (за офіційного курсом гривні щодо долара США на день подання позову 08 липня 2019 року - 25,71 грн); 3% річних - 550,26 грн. З матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов`язання за договором позики виконав у повному обсязі та надав відповідачу кошти. Однак, в порушення умов договору позики в частині обов`язку повернення грошових коштів відповідач належним чином не виконав, в зв`язку з чим у нього виникло прострочене зобов`язання з повернення грошових коштів. Суд дійшов висновку, що факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований тому позовні вимоги щодо стягнення боргу визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується стягнення з відповідача 3% річних, слід зазначити таке. Позивач просить стягнути з відповідача три відсотки річних від простроченої суми за весь час прострочення у розмірі 550,26 грн. Сума розрахунку 3% річних судом перевірена та є арифметично вірною. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та річних. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначену позицію також підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного суду України від 1 жовтня 2014 року справа № 6-113 цс 14). Врахувавши зазначене, вимоги позивача про стягнення з відповідача суми основного боргу та 3% річних є обґрунтованими, в зв`язку з чим підлягають задоволенню.

Outcome: approved