Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-22 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання права користування житловою квартирою, шляхом відновлення реєстрації місця проживання та вселення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідач є власником житлової квартири по [ADDRESS] на підставі договору дарування, за яким батько позивача та відповідача подарував квартиру сестрі [PERSON] та вказав на істотні умови, зокрема, заборони виселяти і ставити питання про зняття з реєстрації осіб, що зареєстровані у квартирі, тим самим встановивши безстроковий сервітут - право користування спірною квартирою. Зазначає, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.10.2014 року за позовом відповідача його визнано таким, що втратив право користування житловою квартирою по [ADDRESS] та знято з реєстрації місця проживання. В подальшому, заочне рішення від 16.10.2014 року скасовано та рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.05.2019 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до нього відмовлено. Вказує, що відповідач не бажає відновити його право та добровільно провести реєстрацію місця проживання. З врахуванням наведеного, просить суд, визнати за ним право користування житловою квартирою по [ADDRESS] , шляхом реєстрації місця проживання за вказаною адресою. У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що жодного виселення відповідача із спірної квартири вона не здійснювала, оскільки, примусове виселення здійснюється виключно за рішенням суду. Разом з тим, вважає, що якщо розцінювати що п. 4.7.2 Договору дарування є сервітутом в розумінні ст. 402 ЦК України, то позивач взагалі не користувався сервітутом, а тому є припиненим. Ухвалою суду від 07 жовтня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі та розпочато підготовче провадження у справі. Ухвалою суду від 12 грудня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. До початку судового засідання представник позивача подав суду заяву, в якій просить справу слухати у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Проти постановлення заочного рішення не заперечує. Відповідач до судового засідання також подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги заперечує у повному обсязі, просить відмовити в задоволенні позову. Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності учасників справи по наявним матеріалам справи. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Судом встановлено, що на підставі договору дарування квартири від 23 вересня 2008 року, [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] (а.с. 15, цив. справа №161/13628/14-ц). Відповідно до п. 4.7.2 договору дарування, обдаровувана зобов`язується не виселяти і не ставити питання про зняття з реєстраційного обліку осіб, які зареєстровані за цією адресою (а.с. 15, цив. справа №161/13628/14-ц). Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.10.2014 року у справі № 161/13628/14-ц за позовом [PERSON] , [PERSON] визнано таким, що втратив право користування житловою квартирою по [ADDRESS] та знято з реєстрації місця проживання. В подальшому ухвалою суду від 07.02.2019 року, заочне рішення від 16.10.2014 року скасовано. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.05.2019 року в цій же справі в задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про позбавлення права користування права користування житловим приміщенням відмовлено. Судом встановлено, що на підставі заочного рішення суду від 16.10.2014 року, відповідач зняла позивача з реєстрації проживання у спірному житлі. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Судом встановлено, що позивач був зареєстрований у спірній житловій квартирі як син дарувальника та брат відповідача, яка є власником цієї квартири, однак, фактично не проживав у даному житлі. Як вбачається з позовної заяви, позивач вважає, що у відповідності до вимог ст. 156 ЖК України, набув право користування спірним житловим будинком і не використання ним спірного житла не позбавляє його права користування цим приміщенням. Проте, з такими доводами позивача суд не можна погодитися, виходячи з наступного. За статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Судом встановлено, що право позивача як члена сім`ї на право користування спірним житлом визначене п. 4.7.2 договору дарування квартири від 23.09.2008 року та останній має право користування цим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відтак, право [PERSON] на користування спірним житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України, проте з такими вимогами у рамках даної справи відповідач, як власник спірного житлового будинку, не зверталась. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 720/1519/16-ц. Отже, право позивача на користування спірним майном, як сервітутом, не припиняється у зв`язку із зняттям його з реєстрації місця проживання у спірному житлі. Тому, порушене право позивача, в даному випадку, підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача виконати умови сервітуту, встановленого договором дарування. Враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed