Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до [PERSON] про визнання права власності на частину житлового будинку. В обґрунтування заявленого позову посилався на те, що він є власником 1/5 частини будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07 травня 1992 року, посвідченого державним нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори Колеснік Л.В. зареєстрованого в реєстрі за №2-1666. Власником 4/5 частини будинку [ADDRESS] , є його донька [PERSON] на підставі договору дарування від 04 серпня 2008 року, укладеного між ним та його донькою [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори Колеснік Л.В., зареєстрованого в реєстрі за №3-868. На теперішній час оригінал правовстановлюючого документу на належну йому 1/5 частку спірного будинку, свідоцтва про право на спадщину, він не має. Він звернувся до Другої маріупольської нотаріальної контори з проханням видати дублікат свідоцтва про право на спадщину за заповітом, але йому надано відповідь про те, що документи нотаріальної контори за період з 1950 року по 1993 рік включно передані на зберігання до Донецького обласного державного нотаріального архіву, до якого доступ на теперішній час не можливий. У зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду і просить визнати за ним право власності на 1/5 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 03.09.2021 року по справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 08.09.2021 року витребувано від ККП «Міське БТІ - Маріупольська нерухомість» правову та інвентарну справу щодо спірного будинку. 22.09.2021 року до суду від ККП «Міське БТІ - Маріупольська нерухомість» надійшли витребувані документи. До суду позивач [PERSON] та його представник [PERSON] , яка діє на підставі ордеру, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, заявлені вимоги підтримали, позов просили задовольнити. Відповідачка [PERSON] до суду надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги визнала, проти визнання за відповідачем права власності на 1/5 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , не заперечувала. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Згідно із статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 ст. 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ, (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як роз`яснено в п. 37 Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» 07.02.2014 № 5 потреба в такому способі захисту права власності (ст. 392 ЦК України) виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Крім того, суд враховує ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» згідно з якою практика ЄСПЛ застосовується українськими судами як джерело права. Так, право на захист власності викладено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Конвенція в ст. 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. На відміну від традиційного розуміння інституту права власності, ЄСПЛ тлумачить поняття «майно» (possessions) набагато ширше й у контексті ст. 1 Першого протоколу під «майном» розуміє не тільки «наявне майно» (existingpossessions). Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про народження, виданим повторно 11.09.2008р. Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області батьком [PERSON] , [INFO] , зазначено [PERSON] , актовий запис №1375 (а.с. 28). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданого Палацом урочистості м. Жданова Донецької області [PERSON] , [INFO] , уклала шлюб 14.09.1985р. з [PERSON] , прізвище дружини після укладення шлюбу: [PERSON] (а.с. 29). Згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим державним нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори Романовою М.В. 07.05.1992 р. за реєстровим номером 4423 [PERSON] є спадкоємцем майна померлої [PERSON] , яке складається з жилого будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яке належало на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, яке видано Жданівським міськжитуправлінням 16.06.1951р. за №304, яке зареєстроване в Маріупольському бюро технічної інвентаризації 30.01.1952р. за № 8907 (а.с. 26). Відповідно до договору дарування 4/5 частини жилого будинку від 04.08.2008р. [PERSON] подарував [PERSON] , 4/5 частини жилого будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , право власності на який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.07.2013р. (а.с. 17, 24-25). Згідно з технічними паспортами від 07.02.2005р. та 19.11.2012р. на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , даний будинок належить 1/5 частина[PERSON] та 4/5 частини [PERSON] (а.с. 18-23). Згідно з листом Другої Маріупольської державної нотаріальної контори № 878/01-16 від 26.07.2021р. [PERSON] повідомлено, що документи нотаріальної контори за період з 1950 по 1993 рік включно передані на зберігання до Донецького обласного державного нотаріального архіву. У зв`язку з тим, що місто Донецьк знаходиться на тимчасово окупованій території України, на якій органи державної влади не здійснюють свої повноваження, доступ до документів архіву у теперішній час не можливий (а.с. 13). Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 586422, [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0998га за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 14). Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 586420, [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0505га за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 15). Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 586421, [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0493га за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 16). Згідно з правовою справою на будинок [ADDRESS] , право власності на спірний будинок в цілому зареєстровано Маріупольським БТІ 27.08.2008р. у Реєстрі прав власності на нерухоме майно за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданим державним нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори 07.05.1992 р., 2-1666. Згідно з інвентарною справою № 2730 на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , відповідно до рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 12.12.2007р. визнано за [PERSON] право власності на самовільно збудовані сарай та гараж, розташовані за адресою: [ADDRESS] , судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 07.05.1992 р. [PERSON] є власником будинкурозташованого за адресою: [ADDRESS] , рішення набрало законної сили 25.12.2007р. Також в інвентарній справі № 2730 на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , міститься свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданим державним нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори Романовою М.В. 07.05.1992 р. за реєстровим номером 4423 [PERSON] є спадкоємцем майна померлої [PERSON] , яке складається з жилого будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яке належало на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, яке видано Жданівським міськжитуправлінням 16.06.1951р. за №304, яке зареєстроване в Маріупольському бюро технічної інвентаризації 30.01.1952р. за № 8907. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У відповідності до вимог ст. 206 ч.4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, вивчивши зібрані по справі докази, аналізуючи вищевикладені норми права, а також те, що позивач не має іншої можливості визнати право власності на майно, окрім як в судовому порядку, визнання відповідачем позову, що не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання за ним права власності на 1/5 частину будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . На підставі вищевказаного,

Outcome: approved