Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], яка діє від себе та як законний представник в інтересах неповнолітнього сина [PERSON], [PERSON], треті особи [PERSON], Служба у справах дітей Черкаської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свій позов обґрунтовує тим, що він є власником квартири [ADDRESS]. В квартирі зареєстрована його колишня дружина [PERSON], дочка [PERSON], неповнолітній син [PERSON] та дружина [PERSON] 9 червня 2010 року шлюб між ним та [PERSON] було розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис №232. Ще до розірвання шлюбу, а саме в 2002 році [PERSON] та діти [PERSON], [PERSON], забравши свої речі вибрали собі інше місце проживання і до теперішнього часу в даній квартирі не проживають не сплачують комунальні платежі, не отримують кореспонденцію за даною адресою, особистих речей їх в квартирі немає і, взагалі квартирою вони не цікавляться. Після розірвання шлюбу в 2010 році він звернувся до [PERSON] з проханням, щодо зняття її та дітей з реєстраційного обліку, але вона знехтувала моїми законними вимогами. Такі дії відповідача порушують його права як власника вказаної квартири. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому згідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном». Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майка будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК України), членів сімї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК України, ст. 405 ЦК України). При цьому, ч.2 ст. 405 ЦК України, передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідачі та неповнолітній син [PERSON] з 2002 року з ним однією сім'єю не проживають, договору найму житлової площі, між ними укладено не було. Відповідачі добровільно вибули із спірної житлової квартири, вибрали собі інше місце проживання, тобто втратили право на житлову площу в квартирі [ADDRESS], оскільки через вимоги ст. 167 ЖК України вибулий член сім'ї втрачає право користування житловим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові по праву власності, з дня вибуття. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадяни України, а також іноземці чи особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Так як відповідачі не сплачують комунальні платежі, то він змушений нести такі витрати сам. Також у зв'язку з підвищенням тарифів на житлово- комунальні послуги він не в змозі оформити належним чином державну соціальну допомогу у вигляді щомісячної адресної безготівкової субсидії для відшкодування витрат на оплату користування житлом та комунальних послуг. Просив суд визнати [PERSON], [PERSON] та неповнолітнього [PERSON], такими, що втратили право користування квартирою № 149 будинку № 21 по вулиці Гагаріна у місті Черкаси. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити повністю. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала повністю, просила їх задовольнити. Представник Служби у справах дітей Черкаської міської ради в судовому засіданні заперечувала проти задоволення вимоги позивача про визнання неповнолітнього [PERSON], таким, що втратив право користування квартирою № 149 будинку № 21 по вулиці Гагаріна у місті Черкаси. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. виходячи з наступного. Як вбачається з договору дарування від 4 вересня 2000 року [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS]. 7 вересня 2009 року право власності [PERSON] на вказану квартиру зареєстровано в КП «ЧООБТІ». З довідки КП «СУБ «Митниця» від 15 грудня 2015 року вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстрований [PERSON], дочка [PERSON], [INFO], колишня дружина [PERSON], [INFO], дружина [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO]. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України\~ власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення\~ перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно ч.ч.2.3 ст. 64 ЖК України до членів сімї наймача належать дружина наймача. Їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обовязки, як наймач та члени його сімї Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як вбачається з свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-СР №054469 від 9 червня 2010 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис №232 від 9 червня 2010 року. У звязку з цим суд вважає, що [PERSON] перестала бути членом сімї [PERSON] З акту від 23 грудня 2015 року, посвідченого головою КСН «Митниця» вбачається, що [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] в квартирі [ADDRESS] не проживають з 2002 року. Вказані обставини підтвердили допитані в судовому засіданні як свідки [PERSON] та [PERSON] Крім цього, суд приймає до уваги й те, що відповідач [PERSON] підтвердила в судовому засіданні той факт, що вона не проживає з дітьми у квартирі більше року. У звязку з цим суд вважає, що відповідачі не проживають в [INFO] більше 1 року, не користуються квартирою та не приймають участі в її утриманні, а тому вбачаються всі підстави для позбавлення [PERSON] та [PERSON] їх права на користування житловим приміщенням у вказаній квартирі. Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням з огляду на наступне. Згідно з частинами 1,2,6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Згідно статті 18 вищезазначеного Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до Законів України. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.\~ За статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства» охорона дитинства система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. дитини. Згідно до ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сімї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. У відповідності до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. При цьому суд враховує, що [PERSON] є неповнолітнім, місце його проживання визначила мати [PERSON] і він змушений з нею проживати за іншою адресою, тому він не користується квартирою \~батька не за власним бажанням. Саме ця підстава дає право вважати, що це не є випадком відсутності його як члена сімї власника житла без поважних причин. Крім того [PERSON] не має власного житла, на даний час проживає разом з дитиною за іншою адресою, за якою \~зареєструвати дитину не має фактичної можливості, бо не є власником даного житла та не може розпоряджатися ним на власний розсуд, не може гарантувати дитині право користування даним житлом на умовах, які дитина потребуватиме.\~\~ За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. На підставі ст.ст.319, 391, 405 ЦК України та

Outcome: partial