Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до Сєвєродонецької міської військово - цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про визнання права власності на квартиру, мотивуючи вимоги тим, що позивач отримав у власність однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Оригінал договору дарування від 30.03.1996 року за реєстраційним №1989 перебував у будинку [ADDRESS] , в якому позивач проживав і власником якого був. Право власності на квартиру [ADDRESS] позивач не встиг своєчасно зареєструвати, тому будь-які відомості про право власності на квартиру відсутні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно або в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. 30.09.2020 року під час пожежі згорів будинок позивача [ADDRESS] , в якому знаходився оригінал договору дарування від 30.03.1996 року за реєстраційним №1989, у зв`язку із чим правовстановлюючий документ є втраченим. Звернувшись до нотаріуса із заявою про видачу дублікату договору дарування квартири, останнім було повідомлено про неможливість його видачі у зв`язку із тим, що архів Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори до 2000 року включно було передано до Луганського обласного державного нотаріального архіву, який знаходиться на території, де українська влада не здійснює свої повноваження, тому видати дублікат договору не має можливості. Разом з тим, в Комунальному підприємстві «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації» перебуває нотаріально засвідчена копія договору дарування від 30.03.1996 року за №1989, ксерокопію якої позивач отримав із засвідченням її директором КП «СБТІ» Тонкою Л.О . Однак на підставі такого документа позивач не має можливості зареєструвати право власності на квартиру [ADDRESS] . Тому, [PERSON] звернувся до суду з позовом і просить суд визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 31,6 кв.м., житловою площею 17,0кв.м., яка складається з кімнат: 1- коридор, 2- житлова кімната, 3 - кухня, 4 - санвузол, 5 - комірна. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Проти заочного рішення не заперечував. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки до суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не надходило. У зв`язку із неявкою у судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалось. Оскільки позивач у позовній заяві не заперечував проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, судом 05.04.2021р. на підставі ст.ст.280, 281 ЦПК України було винесено ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до копії договору дарування квартири від 30.03.1996 року, посвідченого старшим державним нотаріусом 1-ї Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Сердюк Н.І., зареєстрованого в реєстрі за №1989 від 30.03.1996р., [PERSON] прийняв у дар однокімнатну квартиру, розташовану в [ADDRESS] , яка складається з наступних кімнат: 1- коридор, 2- житлова кімната, 3 - кухня, 4 - санвузол, 5 - комірна. Квартира має загальну площу 31,6кв.м., житлову - 17,0кв.м. 27.10.2020 року позивач [PERSON] звернувся до Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори з метою отримання дублікату договору дарування квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідченого державним нотаріусом 30.03.1996р. за р.№1989. З копії листа Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори №634/01-16 від 27.10.2020 року видно, що позивачу було повідомлено, що видати дублікат договору не є можливим, оскільки архів Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори до 2000 року включно було передано до Луганського обласного державного нотаріального архіву, який знаходиться на території, що тимчасово непідконтрольна українській владі. Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог, суд враховує наступне. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. Відповідно до ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року по справі №161/12411/17 вказано, що стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Оскільки відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст.392 цього Кодексу. Аналіз ст.392 ЦК України у взаємозв`язку зі ст.328 ЦК України дає підстави для висновку, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності на підставі ст.392 ЦК України у випадку оспорювання чи невизнання її права іншою особою або у разі втрати документа, який засвідчує право власності. При цьому право на звернення з такими вимогами має саме особа, яка уже є власником майна, набувши його раніше на законних підставах. Таким чином, умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту належності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують належність позивачу спірного майна. Тобто метою подання такого позову згідно ст.392 ЦК України є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою. У пунктах 106-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18 (провадження №14-270цс19) зазначено, що відповідно до ст.392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Судом встановлено, що позивач за договором дарування квартири, який 30.03.1996 року посвідчений старшим державним нотаріусом 1-ї Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Сердюк Н.І., зареєстрований в реєстрі за №1989, набув на праві власності квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Правовстановлюючий документ на квартиру позивачем було втрачено. Отримати дублікат правовстановлюючого документу неможливо, оскільки архів Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори до 2000 року включно передано до Луганського обласного державного нотаріального архіву, який знаходиться на території, що тимчасово непідконтрольна українській владі. Відсутність правовстановлюючого документа на квартиру перешкоджає позивачу у здійсненні вільного розпорядження належним майном. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що обставини, викладені [PERSON] в обґрунтування позову знайшли своє підтвердження в матеріалах справи, а отже позов [PERSON] до Сєвєродонецької міської військово - цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про визнання права власності на квартиру, підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, суд враховує, що спір виник не з вини відповідача, а виключно внаслідок втрати позивачем правовстановлюючого документу. У зв`язку із чим, справедливим та розумним буде не стягувати судові витрати з відповідача.

Outcome: approved