Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з цивільним позовом в якому просить зобовязати [PERSON], [PERSON] та [PERSON] усунути створені ними перешкоди, щодо користування [PERSON] частиною спільної квартири та забезпечити йому доступ до квартири [ADDRESS]. Надати [PERSON] ключі від запірних пристроїв на вхідних дверях квартири [ADDRESS]. Позбавити [PERSON] права користування квартирою № 40 у будинку № 8-Б по вулиці Танкопія в м. Харкові, зняти її з реєстраційного обліку за вказаною адресою та виселити з цієї квартири без надання іншого житлового приміщення через систематичне порушення останньою правил співжиття, що призвело до неможливості позивача проживання в спірній квартирі. Позбавити [PERSON] права користування квартирою № 40 у будинку № 8-Б по вулиці Танкопія в м. Харкові, зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою, виселити з цієї квартири, зареєструвати та надати йому право користування житлом за адресою реєстрації його батька: [ADDRESS]. Визнати [PERSON] таким, що не має права на користування квартирою № 40 у будинку № 8-Б по вулиці Танкопія в м. Харкові та виселити його з цієї квартири. Зобовязати [PERSON], [PERSON] та [PERSON] солідарно сплатити на користь позивача компенсацію за матеріальні збитки у розмірі 5302,32 грн., що перераховані позивачем у період з листопада 2011 року по серпень 2015 року за комунальні послуги, якими без згоди позивача фактично користуються позивачі. Судові витрати покласти на відповідачів. В судовому засіданні позивач та його представник підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити в обгрунтуванння зазначили ,що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності, частки є рівними. Право власності [PERSON] на ? частини квартири зареєстровано в КП «Харківське міське БТІ», про що 12.05.2011 у реєстраційній книзі № 1 зроблено відповідний запис за № П-3-6070, що підтверджується довідкою ХМ «БТІ». Право власності [PERSON] на іншу ? частини квартири зареєстровано в КП «Харківське міське БТІ», про що 09.11.2011 у реєстраційній книзі № 1 зроблено відповідний запис за № П-3-6070, що підтверджується довідкою ХМ «БТІ». Позивачем [PERSON] було надано до суду в якості доказів копію витягу з договору № 119 про надання правової допомоги від 27.06.2014, який [PERSON] укладала з адвокатом [PERSON] в рамках розгляду Комінтернівським районним судом м. Харкова справи № 641/5022/14-ц. Його вивченням встановлено, що [PERSON] одночасно зазначає дві адреси, а саме: проживає за адресою: [INFO], мешкає за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] зауважив, що фактично [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до вимог ч.2 ст. 65 ЦПК України речовими доказами є також електронні носії інформації, що містять аудіо- інформацію про обставини, що мають значення для справи. Позивачем [PERSON] згідно до ч.2 ст. 65 ЦПК України надано до суду для вивчення електронний носій інформації з аудіозаписом телефонної розмови між ним та [PERSON], що відбулась 13.05.2014. Позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються на положеннях ст. 391 ЦПК України, відповідно до яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З пояснень позивача встановлено, що відповідач [PERSON] була зареєстрована за адресою: [INFO] у 2001 році за згодою попередніх власників житла [PERSON], померлого 13.08.2005, та [PERSON], померлої 04.12.2005. Відповідно до вимог ч.1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, а саме: члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Однак, згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України під час розгляду справи № 6-158цс14, аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартири) в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. [PERSON] зазначає, що зі смертю батьків позивача, [PERSON] та [PERSON], припинилось їх право власності на квартиру [ADDRESS]. Права [PERSON] на користування цим житлом були похідними від прав колишніх власників квартири, членом сімї яких вона була. Отже [PERSON], вважає, що [PERSON] є колишнім членом сімї колишніх власників квартири, на неї не розповсюджується дія ст.ст. 64, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України. Позивач [PERSON] зазначив що з моменту набуття ним права власності за рішенням Комінтернівського районного суду у порядку спадкування за законом на ? частини вказаної квартири [PERSON] намагався домовитись з відповідачами про порядок спільного користування квартирою. [PERSON] порушив перед судом питання щодо позбавлення сімї [PERSON] права на користування займаним приміщенням у звязку з тим, що за 5 років сторони так і не дійшли згоди, та більш того, відповідачі умисними діями створили умови для неможливості сумісного проживання у спільній квартирі, неодноразово погрожували йому та членам сімї, вчиняли бійки у публічних місцях, для перешкоджання доступу позивачу до квартири встановили нові металеві двері, на яких розмістили повідомлення «Обєкт під охороною. Служба охорони Ураган». На момент набуття у 2011 році права власності на ? спірної квартири відповідач [PERSON] та співвідповідач [PERSON] вже не були членами однієї сімї, не вели спільного господарства, оскільки з 2005 року мешкають за різними адресами. Вони залишились лише родичами. Виходячи із норм чинного законодавства України [PERSON] не є членом сімї [PERSON] та відповідно до вимог ч.1 ст. 156 ЖК України не має рівних з нею як співвласником прав на користування квартирою. На підтвердження своєї позиції позивач [PERSON] надав до суду копію власної заяви до Комінтернівського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 23.10.2010 про неодноразові погрози, зокрема: - 10.06.2010 з боку [PERSON] життю та здоровю на його адресу, а також адресу його жінки та сина. Свідками події були відвідувачі, які в цей час перебували у приміщенні Комінтернівського районного суду м. Харкова, та працівники СБСМ «Грифон» ГУМВС України в Харківській області; - 29.09.2010 з боку [PERSON], який погрожував [PERSON] фізичною розправою, у разі, якщо він не відмовиться від позовних вимог по справі про визнання за ним права власності на ? частину квартири за спадщиною після смерті батьків; - 21.10.2010 з боку [PERSON], який, перебуваючи в агресивному стані, відкрито у громадському місці в приміщенні Комінтернівського районного суду м. Харкова висловлював наміри вжити заходів фізичного насилля відносно [PERSON], як тільки він залишить приміщення суду. Того ж дня на домашній телефон [PERSON] надходили дзвінки від невідомої особи, яка висловлювала погрози на адресу [PERSON] та членів його сімї. Звернення зареєстровано у ЖРЗПЗ Комінтернівського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області за № 12228 від 23.10.2010. До матеріалів справи також додана копія заяви [PERSON] до Комінтернівського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 24.01.2012 про напад на нього з боку [PERSON] у громадському місці в приміщенні КП «Жилкомсервіс» (ділянка № 23), за адресою: м. Харків, пр. Маршала Жукова, 31, де останній вчинив бійку, вихопивши у [PERSON] папку з документами про право власності на ? частину квартири. Свідками даної події стали працівники КП «Жилкомсервіс» (ділянка № 23), які на той час перебували на робочому місці, а також відвідувачі. Вказана подія зареєстрована до ЖРЗПЗ Комінтернівського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області за № 934 від 24.01.2012. Зазначене на думку [PERSON] свідчить про наявність конфліктних стосунків між позивачем та відповідачами по справі щодо спільного володіння та користування нерухомим майном, а також про неможливість їх спільного проживання у зазначеній квартирі через агресивну поведінку та активну протидію з боку відповідачів, навіть у публічних місцях. Також позивачем до суду надані матеріали за двома його зверненнями (від 25.07.2014, від 03.09.2014) до Комінтернівського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області про вжиття в межах компетенції органів внутрішніх справ заходів щодо забезпечення заявнику доступу до квартири, власником ? частини якої він є. Згідно висновків Комінтернівського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області (від 30.07.2014, від 05.09.2014) про наслідки розгляду зазначених заяв опитати [PERSON] з приводу протидії вселенню заявника у вищевказану квартиру не вдалося можливим, оскільки за вказаною адресою двері помешкання при неодноразовому відвідуванні ніхто не відчиняв, та в телефонній розмові з [PERSON] вона від будь-яких пояснень та явки до Комінтернівського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області відмовилась в категоричній формі, посилаючись на положення ст. 63 Конституції України. У відповіді Комінтернівського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області на адресу [PERSON] останньому повідомлено, що перевірку за фактом заяви припинено, а йому запропоновано звернутись до суду. На підтвердження перешкоджання доступу [PERSON] до вказаної квартири позивачем надано до суду копію заяви [PERSON] до директора КП «Жилкомсервіс» [PERSON] від 25.07.2014 та відповідь КП «Жилкомсервіс», якою заявнику також запропоновано звернутися до суду. Наявність перешкод для [PERSON] з боку відповідачів у користуванні квартирою також підтверджується доданою до справи копією заяви [PERSON] до начальника УГБ ГУМВС України в Харківській області полковника міліції [PERSON] від 26.03.2015 про факт незаконного розміщення [PERSON] на вхідних дверях спільної квартири інформаційного повідомлення «Обєкт під охороною. Служба охорони Ураган», а також щодо можливого порушення з боку відповідачів вимог ст. 8 Закону України «Про охоронну діяльність» та п. 2.3.4 Ліцензійних умов провадження охоронної діяльності, затверджених наказом МВС України від 15.04.2013 № 365, щодо отримання згоди усіх співвласників під час укладання договору на надання охоронних послуг. Згідно відповіді УГБ ГУМВС України в Харківській області підрозділу з назвою Служба охорони Ураган не існує. Встановити осіб, які виготовили та розмістили дану наклейку на вхідних дверях квартири, а також свідків та очевидців цієї події, не виявилось можливим. Відповідачі свою причетність до цього факту категорично заперечують. 25.07.2014 позивач [PERSON] звертався до начальника Управління ДМС України в Харківській області [PERSON] із заявою про надання йому розяснення щодо законності перебування на реєстраційному обліку гр. [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та вирішення питання щодо зняття зазначених осіб з реєстраційного обліку. За результатами розгляду звернення листом Управління ДМС України в Харківській області від 12.08.2014 № 03/1-К-183 позивача повідомлено про те, що перевірити підстави реєстрації місця проживання гр. [PERSON] у 2001 році за зазначеною вище адресою не можливо, оскільки підстави реєстрації місця проживання мешканців Комінтернівського району м. Харкова знищені за терміном зберігання, який на той час складав 3 роки. Щодо [PERSON], [INFO], у листі зазначено, що відповідно до ч.2 ст. 156 ЖК України на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника житла не потрібно. У підсумку, позивачу [PERSON] розяснено, що порушене ним питання полягає більш у площині цивільно-правових відносин, в тому числі і щодо визначення між співвласниками житла порядку володіння і користування майном, а також запропоновано звернутись до суду. У позовній заяві [PERSON] висуває вимогу щодо позбавлення [PERSON], [INFO], права користування квартирою № 40 у буд. 8б по вул. Танкопія у м. Харкові, зняття його з реєстраційного обліку за вказаною адресою, виселення з цієї квартири, реєстрації та надання йому права користування житлом за адресою реєстрації його батька: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] надав до суду копії довідок КП «Жилкомсервіс» (дільниця № 23): - у довідці від 07.12.2010 зазначено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані дві особи [PERSON] та [PERSON] - у довідці від 10.12.2010 вказано, що за вищевказаною адресою, крім [PERSON] та [PERSON], зареєстрований ще [PERSON], [INFO] Підставою для реєстрації малолітньої дитини за вказаною адресою були вимоги ч.4 ст.29 ЦК України, згідно якої місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. [PERSON] висунув позовні вимоги щодо позбавлення матері права на користування житловим приміщенням у звязку із зміною власника та створенням нею умов, що унеможливлюють сумісне проживання, тому й відповідно висунуто вимогу щодо позбавлення малолітнього [PERSON] права користування вказаною квартирою, реєстрації та надання дитині права користування житлом за місцем реєстрації його батька за адресою: [ADDRESS]. Згідно до вимог ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Також позивач посилається на статті 8, 12 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства». Позивач [PERSON] стверджує, що обидві квартири знаходяться на одній вулиці, в однотипних будинках з усіма комунальними зручностями. Батьком малолітньої дитини є відповідач [PERSON], який відповідно до вимог ч.2 ст. 156 ЖК України має право вселити свою неповнолітню дитину до житлового приміщення за місцем своєї реєстрації без згоди власника житла. [PERSON] має намір реалізувати своє право на користування жилим приміщенням. Враховуючи вкрай неприязні стосунки між ним та відповідачами, що періодично супроводжуються агресивними діями фізичного характеру з їх боку, навіть у публічних місцях, подальше мешкання малолітнього у зазначеній квартирі не забезпечить належних умов для охорони його здоровя, навчання, виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку, соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що не має права на користування квартирою № 40 у буд. 8б по вул. Танкопія у м. Харкові. Згідно ст. 98 ЖК України наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців). Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до вимог ч.1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Посилаючись на вищевикладене законодавство [PERSON] вважає, що [PERSON] не має права користування квартирою № 40 у буд. 8б по вул. Танкопія у м. Харкові. Позивач [PERSON] висунув вимоги про стягнення солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь позивача компенсації за матеріальні збитки у розмірі 5 302 грн. 32 коп. В обґрунтування висунутих вимог [PERSON] надав до суду у якості доказів копії квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг, а саме: квартирної плати та централізованого опалення за період з листопада 2011 року по серпень 2015 року. Також до справи додані копії матеріалів щодо листування [PERSON] з ПАТ «Харківміськгаз», КП «Комплекс з вивезення побутових відходів», КП «Харківські теплові мережі» про врегулювання питання щодо порядку сплати за послуги газопостачання, вивезення побутових відходів, постачання гарячої води та опалення. Вказані документи надані позивачем як свідчення того, що він постійно опікувався квартирою та звертався до комунальних служб з проханням не нараховувати платежі у звязку з тим, що він через протидію відповідачів не має можливості користуватись послугами. 21.05.2014 [PERSON] звертався до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення з останніх на його користь компенсації за матеріальні збитки у сумі, що дорівнює вартості сплачених ним комунальних послуг. 22.04.2015 Комінтернівський районний суд м. Харкова за результатами розгляду заяви [PERSON] від 07.04.2015 залишив справу без розгляду. У підтвердження цього [PERSON] надав до суду копію позовної заяви від 21.05.2014, копію заяви про уточнення позовних вимог від 16.03.2015, копію заяви про залишення позову без розгляду від 07.04.2015, копію ухвали Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22.04.2015 по справі № 641/5022/14-ц. Позивач вважає, що відповідно до ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників. Перебіг позовної давності після переривання починається заново, а тому строк позовної давності не є пропущеним, та не має потреби клопотати перед судом щодо його поновлення. [PERSON] сплачував житлово-комунальні послуги не солідарно, а відповідно до своєї частки у спільній частковій власності і розраховував ними скористатися. Позивач зазначив, що відповідачі умисно позбавили його можливості користуватись оплаченими послугами, фактично присвоївши їх без дозволу, чим спричинили позивачу матеріальні збитки на суму 5 302 грн. 32 коп. Відповідно до вимог ч.3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової шкоди. Відповідачі та їх представники до судового засідання не зявилися надали суду заяви про розляд справи за їх відсутності . Проти позову відповідач [PERSON] заперечувала у повному обсязі, вважає позовні вимоги незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначила, що спірна квартира належала на праві власності діду [PERSON] - [PERSON] та бабці - [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 13.06.1999 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду. Право спільної сумісної власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано на їх імя у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 23.06.1999 року у реєстровій книзі за № П-3-6070. У 2001 році зі згоди власників [PERSON] була зареєстрована у вказаному жилому приміщенні, з цього часу постійно проживає у спірній квартирі, несе витрати по утриманню житла, підтримує квартиру у належному технічному стані, сплачє комунальні послуги. Після смерті [PERSON], [PERSON] відкрилась спадщина за законом, спадкоємцями першої черги за законом є їх діти: дочка (мати [PERSON]О.) - [PERSON] та син (дядько [PERSON]О.) - [PERSON]. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22.11.2010 року за [PERSON] визнано право власності на Vi частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої 04.12.2005 року та після смерті [PERSON], померлого 13.08.2005 року. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05.04.2011 року за [PERSON] визнано право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 13.08.2005 року та визнано право власності на 1/3 частину зазначеної квартири в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої 04.12.2005 року, що в цілому дорівнює Vi частині цієї квартири. Таким чином, співвласником квартири [ADDRESS] є мати [PERSON] - [PERSON], яка має з [PERSON] рівні права щодо володіння, користування та розпорядження цим майном. За правилами ч.І ст. 156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 ЖК України, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. [PERSON] зазначає, що є членом сімї як попередніх власників квартири, зі згоди яких вселилась у спірне житло, на теперішній час [PERSON] також є членом сімї співвласника - [PERSON], оскільки є дочкою [PERSON]. Навіть припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє мене права користування займаним приміщенням, що безпосередньо передбачено ч.4 ст. 156 ЖК України. Відповідно до ч.І ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Щодо позовних вимог [PERSON] про виселення [PERSON] зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення з підстав, передбачених ст. 116 ЖК України, [PERSON] зазначає, що відповідно до ч.І ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.І ст. 116 ЖК України (ст. 157 ЖК України). В частині 1 ст. 116 ЖК України зазначено, якщо наймач чи члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. [PERSON] у позові вказує на систематичне порушення [PERSON] правил співжиття, що призвело до неможливості його проживання у спірній квартирі і що заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. У відповідності до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. [PERSON] зазначає, що з матеріалів справи не вбачається доказу, який би підтверджував притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, складення відносно неї уповноваженими органами протоколів про адміністративне правопорушення, що свідчило би про ведення [PERSON] антиморального способу життя та заважало [PERSON] мешкати разом в одній квартирі. У запереченнях [PERSON] вказує на те, що в дійсності [PERSON] ніколи не проживав у спірній квартирі, ніколи не намагався в неї вселитися, оскільки ця квартира не потрібна йому для проживання. [PERSON] має інше гідне житло - трикімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS], в якій постійно проживає з жовтня 1984 року. Право власності на вказану квартиру зареєстроване у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» на імя його дружини - [PERSON], але належить подружжю [PERSON] на праві спільної сумісної власності, оскільки придбана в період шлюбу. Стосовно позовних вимог про зняття [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] також заперечує виходячи з наступного. З дня народження, а саме 16.04.2010 року [PERSON] проживає разом зі мною, зареєстрований у спірній квартирі і також має право користування цим житлом, що повністю узгоджується з нормами як житлового, так і цивільного законодавства України. Так, згідно ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя, в якому вона проживає. Частиною 2 ст. 156 ЖК України передбачено, що на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. За правилами ч.2 ст. 18 Закону України від 26.04.2011 року «Про охорону дитинства» діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Таким чином, [PERSON] зазначає, що [PERSON] з дня народження постійно проживає разом з нею за адресою спірної квартири, яка є його постійним місцем проживання, зареєстрований в ній на законних підставах і має право користування цим житлом. Згідно ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, у тому числі, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. [PERSON] посилаючись на статті 256, 257 ЦК України вказує на позовну давність заявлених вимог. Вказуючи, що [PERSON] звернувся до суду з позовом 01.10.2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, не зазначивши поважних причин пропуску строку і не просить суд поновити пропущений строк. За правилами ч.З ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України). По-друге, як зазначалося вище право власності на спірну квартиру зареєстроване за [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Правовідносини із споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до ст. 4 якого законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», згідно п.35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, обовязок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення. Відповідно до положень ст. 322 ЦК України власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. [PERSON] посилається на статті ЖК , а саме стаття 156 ЖК України визначає права і обовязки членів сімї власника жилого будинку (квартири), ст. 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Відсутність самого договору між сторонами не звільняє мешканців квартири від обовязку оплати комунальних послуг, оскільки, в силу вимог ст. 162 ЖК України, наймач (власник) зобовязаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Також [PERSON] посилається на статті Закону України «Про житлово-комунальні послуги» , а саме на статті 20, 13 вказаного закону, п.35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, обовязок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення. Відповідно до пункта 1 ч.І ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 ч.З ст. 20 цього Закону обовязок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Враховуючи наведене [PERSON] вказує на те, що правовідносини, які склалися між [PERSON] та іншим співвласником [PERSON] і членами її сімї, є грошовим зобовязанням, в якому, серед інших прав і обовязків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обовязок з оплати отриманих житлово- комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч.І ст. 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Також [PERSON] вказує на існуючу правову позицію викладену у Постанові Верховного суду України від 30.10.2013 року у справі № 6-59цс13, прийнята за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п.1 ч.І ст. 355 ЦПК України. Відповідно до ст. 540 ЦК України, якщо у зобовязанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обовязок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. Солідарний обовязок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобовязання (ст. 541 ЦК України). Відповідно до правил користування приміщеннями житлових будинків, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, п.18 зобовязують наймача, власника й орендаря житлового приміщення оплачувати житлово-комунальні послуги, тому мають солідарний характер, а тому особи, що зареєстровані у спірній квартирі несуть солідарні зобовязання з оплати житлово-комунальних послуг. Разом з тим, відповідно до ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обовязок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. [PERSON] зазначає, що в даному випадку з наданих до зустрічного позову копій квитанцій видно, що [PERSON] не виконав солідарний обовязок, а сплачував комунальні послуги у розмірі, що відповідає його частці у праві власності, тобто він виконав свій обовязок по утриманню житла як його власник. Отже у [PERSON] відсутні правові підстави для стягнення витрат на сплату комунальних послуг в порядку регресу. Також відповідач зазначає, що [PERSON] як другий співвласник спірної квартири та [PERSON] також несуть витрати по утриманню житла, сплачують комунальні послуги у розмірі, який відповідає частці у праві власності. Тобто також як і [PERSON] виконують свій обовязок по утриманню житла, про що свідчать відповідні квитанції. Суд заслухавши позивача та його предствника ,дослідивши заперечення та докази по справі вважає позивні вимоги такими що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав .Судом встановлено наступні правовідносини : Квартирою № 40 у будинку № 8-Б по вул. Танкопія в м. Харкові належала на праві власності [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 13.06.1999 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду. Право спільної сумісної власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано на їх імя у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 23.06.1999 року у реєстровій книзі за № П-3-6070. У 2001 році зі згоди власників [PERSON] була зареєстрована у вказаному жилому приміщенні, з цього часу постійно проживає у спірній квартирі. Після смерті 13.08.2005 році [PERSON] та 04.12.2005 [PERSON] ,відкрилася спадщина та спірна квартира на праві сумісної власності стала належати дітям [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22.11.2010 року за [PERSON] визнано право власності на 1\\2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої 04.12.2005 року та після смерті [PERSON], померлого 13.08.2005 року .Однак ,згідно положень ч.4 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Співвласником квартири [ADDRESS] є - [PERSON], яка має рівні права щодо володіння, користування та розпорядження цим майном. Відповідачі помилково застосовують до правовідносин на підтаві яких вони користуються спірною квартирою положення ч.І ст. 156 ЖК України а саме ,що члени сімї, а саме донька [PERSON] онук [PERSON] та чоловік доньки [PERSON] , власника жилого будинку (квартири), [PERSON] і які проживають разом з нею у квартирі, що їй належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відносячи себе до членів сімї власника спірної квартири згідно ч.2 ст. 64 ЖК України, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Помилковим, є твердження [PERSON] що вона будучи членом сімї як попередніх власників квартири, зі згоди яких вона вселилась у спірне житло, і на теперішній час будучи також членом сімї співвласника - [PERSON], оскільки є її дочкою та має право на користування займаним приміщенням без наявності згоди іншого співласника . Так відповідно до ч.І ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Однак встановлено,що [PERSON] зарееєструвалась в спірній квартирі зі згоди попередніх власників ,які померли , згідно п.11. ч.1 ст. 346 ЦК України було припинено право власності в звязку зі смертю власника ,на день звернення з позовом право власності спільної часткової власності набули нові особи [PERSON]А та [PERSON] . Від так згідно положень ст. 358 ЦКУкраїни право спільної часткової власності здійснюється співласниками за їх згодою . Стосовно збереження права користування житлом членами сімї колишнього власника слід зазначити про практику Верховного Суду з цього питання. Так, відповідно до висновків, що містяться в ухвалах у справах №№6-10723св08, 6-2778св08, 6-55662св10, право члена сімї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сімї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сімї на користування цим будинком. Чинним законодавством не передбачено перехід прав та обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сімї колишнього власника у випадку зміни власника. Таким чином [PERSON] може здійснювати своє право спільної часткової власності, а саме надання в користування квартирою членам свої сімї тільки за згодою з іншим співласником, а саме [PERSON] Однак позивач визначив свої позовні вимоги стосовно [PERSON] у вигляді позбавлення її права користування квартирою та зняття з реестрації та виселення саме через систематичне порушення останньою правил співжиття ,що призвело до неможливості сумісного проживання [PERSON] в спірній квартирирі, а не в звязку з втратою останньою права користування квартирою . Згідно ст. 20 ЦК України кожна особа здійснює своє право на захист на свій розсуд . Згідно ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайногового або майногового права та інтресу , обираючи способи захисту . З вишезазанчених підстав суд вважає необгрунтованими вимоги [PERSON] про виселення [PERSON] та її малолітнього сина зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення з підстав, передбачених ст. 116 ЖК України, необхідно вказати на наступне. Відповідно до ч.І ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.І ст. 116 ЖК України (ст. 157 ЖК України). В частині 1 ст. 116 ЖК України зазначено, якщо наймач чи члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. [PERSON] у позові вказує на систематичне порушення [PERSON] правил співжиття, що призвело до неможливості його проживання у спірній квартирі і що заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними,однак згідно положень Пленуму Верховного Суду України у п.17 Постанови № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів і іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Як видно з матеріалів справи, [PERSON] не надав суду жодного доказу, який би підтверджував притягнення [PERSON]О до адміністративної відповідальності, складення відносно неї уповноваженими органами протоколів про адміністративне правопорушення, що свідчило би про систематичне порушення нею правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання з нею в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. А надані суду заяви про вчиненні відносно [PERSON]А правопорушення та висновки співробітників правоохоронних органів за насліками розгляду вказаних заяв не можуть бути визнані судом як рішення якими встановлено наявність в діях [PERSON] ознак правопорушення здіно ст. 116 ЖКУКраїни . Надані [PERSON] докази суд може вважати доказами щодо звернення [PERSON] до правоохоронних органів ,щодо наявності у нього перешкоди доступу до квартири , в частині заміни замків в квартиру ,однак не можна вважати як доведений факт неналежного співжиття з ним [PERSON] ,[PERSON]та її сімї . Суд вважає необхідним забовязати [PERSON], [PERSON],[PERSON] усунути перешкоди у користуванні спірної квартирою, та відмовляє в задоволенні вимоги щодо зобовязання надання ключів від вхідних двірей, з метою не обмеження права [PERSON] на користування спірною квартирою даною вимогою. Заяви відповідачів ,щодо відсутності у [PERSON] наміру в проживанні та користуванні в спірній квартирі ні чим не підтверджені .Суд вважає їх необгрунтованимми. Так, згідно ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя, в якому вона проживає. Частиною 2 ст. 156 ЖК України передбачено, що на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. За правилами ч.2 ст. 18 Закону України від 26.04.2011 року «Про охорону дитинства» діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Таким чином, малолітній син [PERSON] з дня народження постійно проживає разом з матірю в спірній квартири, яка є його постійним місцем проживання, зареєстрований в ній. Згідно ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, у тому числі, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є відповідно до ст. 356 ЦК України спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 358 ЦК України володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників. Отже, у звязку з тим, що кожному учаснику спільної власності належить обмежене право власності на спільну річ, змістом внутрішніх правовідносин спільної власності є право і обовязок кожного співвласника узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими власниками. Тобто [PERSON] без згоди інших співвласників не може вселити членів своє сімї в квартиру яка належить їй на праві спільної часткової власності . Суд вважає можливим визнати [PERSON] таким ,що не має права користуватися квартирою №40 по вул. Танкопия , 8 б м.Харкові та виселити його з спірної квартири , так як [PERSON]І в даній квартирі не зареєстрований, дозволу на його проживання співвласників суду не надав,суд вважає [PERSON] особою яка самоправно зайняла приміщення яке належить іншим власникам. Згідно ч.3 ст. 116 ЖК України , осіб які самоправно зайняли жиле приміщення , виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Суд відмовляючи в позовних вимогах щодо стягнення в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] матеріальних збитків у розмірі 5302 грн. 32 коп., перерахованих ним з листопада 2011 року по серпень 2015 року за комунальні послуги, вказує наступне : право власності на спірну квартиру зареєстроване за [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Правовідносини із споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до ст. 4 якого законодавствоУкраїни у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Згідно п.35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, обовязок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення. Відповідно до положень ст. 322 ЦК України власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Відсутність самого договору між сторонами не звільняє мешканців квартири від обовязку оплати комунальних послуг, оскільки, в силу вимог ст. 162 ЖК України, наймач (власник) зобовязаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. За приписами ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п.35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, обовязок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення. Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1 ч.І ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 ч.З ст. 20 цього Закону обовязок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного суду України від 30.10.2013 року у справі № 6-59цс13, прийнята за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п.1 ч.І ст. 355 ЦПК України. Так, відповідно до ст. 540 ЦК України, якщо у зобовязанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обовязок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. Солідарний обовязок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобовязання (ст. 541 ЦК України). Правила користування приміщеннями житлових будинків, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, п.18 зобовязують наймача, власника й орендаря житлового приміщення оплачувати житлово-комунальні послуги, тому мають солідарний характер, а тому особи, що зареєстровані у спірній квартирі несуть солідарні зобовязання з оплати житлово-комунальних послуг. Разом з тим, відповідно до ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обовязок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. В даному випадку, слід зазначити, що з наданих до позову розрахунку та копій квитанцій видно, що [PERSON] не виконав солідарний обовязок, а сплачував комунальні послуги у розмірі, що відповідає його частці у праві власності, тобто він виконав свій обовязок по утриманню житла як його власник. Ця обставина не заперечується і самим позивачем . Отже у [PERSON] відсутні правові підстави для стягнення витрат на сплату комунальних послуг в порядку регресу. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial