Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про розірвання шлюбу (далі - позовна заява або позов). Позов позивач обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем 09.06.2001 укладено шлюб, що зареєстрований Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Житомирського обласного управління юстиції, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис № 662. Від шлюбу мають доньку - [PERSON], [INFO] Зазначила, що за час перебування у шлюбі виникало багато сварок і непорозумінь, які владнати не вдалося, оскільки відповідач не піклувався про побудову сімейних відносин на почуттях любові, поваги, дружби та взаємодопомоги. Також вказала, що вона та відповідач проживають окремо, шлюбних відносин не підтримують та спільного господарства не ведуть, спроби примиритися не дали жодних результатів. Викладені обставини є підставами для розірвання шлюбу судом, оскільки подальше спільне життя суперечило б інтересам позивача. Термін на примирення просила не надавати. Позивач в судове засідання 20.01.2016 не з'явилася, подала суду заяву від 12.01.2016, в якій зазначила, що позов підтримує в повному обсязі, просила його задовольнити, а також термін на примирення не надавати (а.с. 20). Відповідач в судове засідання 20.01.2016 не з'явився, подав до суду заяву від 04.12.2015, в якій просив вказану справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі та просив їх задовольнити (а.с. 7). Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд не вбачає підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову, передбачених ч. 4 ст. 174 ЦПК України. За наслідками з'ясування і аналізу обставин справи, дослідження та оцінки наявних в матеріалах справи доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до наступних висновків. Шлюб між позивачем та відповідачем зареєстровано 09.06.2001, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 09.06.2001 (а.с. 3). Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно з ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дане положення СК України відповідає положенням ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої на третій сесії Генеральної Асамблеї ООН резолюцією 217A(III) від 10.12.1948 (далі - Загальна декларація прав людини), згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу та заперечує проти вжиття судом заходів щодо примирення подружжя відповідно до ст. 111 СК України, відповідач позов визнав у повному обсязі, суд приходить до висновку, що у позивача та відповідача відсутня вільна згода на збереження шлюбу, а тому відмова в розірванні шлюбу та (або) вжиття заходів щодо примирення подружжя буде суперечити вимогам ч. 1 ст. 24 СК України, ст. 16 Загальної декларації прав людини та інтересам сторін. А тому позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Позивач та відповідач є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідною відміткою у паспорті позивача (а.с. 5) та визнається відповідачем з огляду на визнання ним позову у повному обсязі. А тому дана обставина згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Враховуючи, що позивач та відповідач в судове засідання 20.01.2016 не з'явилися, подали заяви про розгляд справи у їх відсутність, заявами від 12.01.2016 та від 04.12.2015 шляхом підтримання та визнання позову у повному обсязі підтвердили, що спору з приводу проживання дитини між ними не існує, суд приходить до висновку, що фактично на час розгляду справи в суді позивач згоден з тим, що [PERSON] має бути залишена на вихованні позивача. А тому дані обставини згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. З огляду на це суд приходить до висновку, що позов і в цій частині підлягає задоволенню. Вимоги про розподіл судових витрат позивачем у позові не заявлено. А тому згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України відсутні підстави для прийняття судом рішення про розподіл судових витрат між сторонами. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved