Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, обгрунтовуючи його тим, що [INFO] померла його мати [PERSON], яка залишила на його ім'я заповіт. Позивач зазначає, що після смерті матері відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і споруд, що розташована в [ADDRESS] та на земельну ділянку площею 0,26 га для ведення особистого підсобного господарства, що розташована в [ADDRESS]. Вказує, що він спадщину прийняв належним чином, звернувшись у встановлений законом строк до нотаріальної контори із заявою про її прийняття. Однак, нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на ім'я спадкодавиці. Зазначає, що в Державному акті серії [NUMBER], виданому 28.05.1998 року, який посвідчує право власності [PERSON] на земельну ділянку є груба помилка, а саме: в ньому вказано, що підстава для видачі Державного акта є рішення 13 сесії 22 скликання Іванівської сільської ради від 10.03.1998 року і площа даної земельної ділянки складає 0,5326 га, цільове призначення - для ведення особистого підсобного господарства.Але на підставі рішення 14 сесії 21 скликання Іванівської сільської ради «Про безкоштовну передачу земельних ділянок у приватну власність» від 15.02.1994 року, зазначено, що Іванівська сільська рада безкоштовно передає у приватну власність земельні ділянки [PERSON] площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд в [ADDRESS] та 0,26 га для ведення особистого підсобного господарства в [ADDRESS].Таким чином, в Державному акті працівник Іванівської сільської ради об'єднала дві земельні ділянки в одну та зазначила цільове призначення «для ведення особистого підсобного господарства». Також зазначає, що вказаний Державний акт загублено, в зв'язку з чим було подано оголошення до Вінницької регіональної газети «Подільська зоря» і в № 29 (8659) від 20 липня 2017 року дане оголошення було опубліковане. Позивач вказує, що його мати при житті кадастровий номер даної земельної ділянки не отримала, тому вважається такою, що не завершила процес приватизації даних земельних ділянок. Також з 01.01.2013 набув чинності Закон України «Про державний земельний кадастр», відповідно до якого видання державних актів на право власності на земельну ділянку припиняється. Натомість документом, що посвідчує право власності, стало свідоцтво про право власності. Тому позивач вважає, що має продовжити процедуру приватизації саме двох вказаних вище земельних ділянок. За вказаних обставин позивач просить суд надати йому право на завершення приватизації вищевказаних спадкових земельних ділянок. В судове засідання сторони по справі не з'явились, однак, попередньо подали суду письмові заяви про розгляд справи без їх участі, при цьому позивач в поданій заяві зазначив, що позовну заяву підтримує, просить її задовольнити, а представник відповідача - сільський голова Іванівської сільської ради Вінницького району Вінницької області в поданій заяві просив прийняти рішення на розсуд суду. Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Врахувавши думки та позиції сторін по справі, викладені у поданих до суду письмових заявах, дослідивши письмові докази в справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Це означає, що суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації, або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За правилом ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Так, судом встановлено, що [INFO] в с. Іванівка, Вінницького району Вінницької області померла [PERSON], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 20.10.2014 року (а.с. 6). На момент своєї смерті [PERSON] проживала одна за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою № 327, виданою 30.06.2017 року виконавчим комітетом Іванівської сільської ради Вінницького району Вінницької області та випискою із погосподарських книг по домогосподарству (а.с. 8, 13-30). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно, в тому числі й на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і споруд, що розташована в [ADDRESS] та на земельну ділянку площею 0,26 га для ведення особистого підсобного господарства, що розташована в [ADDRESS]. 21.06.2013 року [PERSON] на випадок своєї смерті склала заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого воно не складалось, а також все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом буде мати право заповіла своєму сину [PERSON]. По даним Іванівської сільської ради Вінницького району Вінницької області даний заповіт не було змінено та не було скасовано, що підтверджується ксерокопією вказаного заповіту (а.с. 37). Крім заповіту, позивач також є спадкоємцем першої черги за законом як син спадкодавиці, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого повторно 24.10.2014 року (а.с. 7). Однак, отримати свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказані земельні ділянки позивач не має можливості, оскільки відсутні документи, які посвідчують право власності спадкодавиці на них, що підтверджується постановою нотаріуса Вінницької районної державної нотаріальної контори Когутницького Є.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 1415/02-31 від 14.07.2017 року (а.с. 9). Згідно ксерокопії Державного акта серії [NUMBER], виданого 29.05.1998 року на підставі рішення 13 сесії 22 скликання Іванівської сільської Ради народних депутатів від 10.03.1998 року, [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,5326 га в межах згідно з планом, що розташована на території с. Іванівка, Іванівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства, Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 27 (а.с. 11). Відповідно до Витягу з рішення 14 сесії 21 скликання Іванівської сільської ради Вінницького району Вінницької області «Про безкоштовну передачу земельних ділянок у приватну власність» від 15.02.1994 року, сільська рада вирішила передати безкоштовно у приватну власність [PERSON] земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], та земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,26 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 32). Згідно довідки № 80/01-26, виданої Архівним відділом Вінницької РДА 29.03.2017 року на підставі архівного витягу з рішення від 10.03.1998 року 13 сесії 22 скликання Іванівської сільської ради Вінницького району Вінницької області «Про погодження технічної документації та видачу державних актів на право власності на землю», вбачається, що сільська рада вирішила затвердити технічну документацію по складанню державних актів на право приватної власності на землю громадянам та видати державні акти на право приватної власності на землю громадянам, в тому числі [PERSON], з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилих будинків і господарських споруд та ведення особистого підсобного господарства (а.с. 33). З витягу з рішення Іванівської сільської ради Вінницького району Вінницької області 2 сесії 7 скликання № 15 «Про перейменування вулиць населених пунктів сіл Іванівка та Цвіжин, сільська рада вирішила перейменувати, в тому числі [ADDRESS] на [ADDRESS] (а.с. 31). Державний акт серії [NUMBER], виданий 29.05.1998 року [PERSON], було втрачено, що підтверджується ксерокопією друкованого оголошення в газеті «Подільська зоря» № 29 (8659) від 20.07.2017 року (а.с. 12). Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 3 статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. В даному випадку - з [INFO]. Частина 1 статті 1223 ЦК України передбачає, що право на спадкування мають ті особи, які визначені у заповіті. Згідно статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом [PERSON], померлої [INFO]. Крім того, він також є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [INFO] [PERSON], як син спадкодавиці. Частиною 1 статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Встановлено, що позивач [PERSON] спадщину після смерті матері [PERSON], померлої [INFO], прийняв належним чином, звернувшись у встановлений законом строк до нотаріальної контори із заявою про її прийняття, в зв'язку з чим Вінницькою районною державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 139/2015. Однак, отримати свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкові земельні ділянки позивач не має можливості, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на ім'я спадкодавиці, про що позивачу нотаріусом Вінницької районної державної нотаріальної контори Когутницьким Є.В. була видана постанова № 1415/02-31 від 14.07.2017 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме: про відмову у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом. Згідно ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. В силу ст.116 ЗК України громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст.1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. Згідно з правовою позицією, викладеною у п.3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно із ст. 125 ЗК, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Судом встановлено, що Іванівською сільською радою Вінницького району Вінницької області було відмовлено позивачу в наданні дозволу на завершення приватизації зазначених ділянок, що підтверджується листом № 02-25/196 від 20.09.2017 року. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку, в силу вимог ст.126 ЗК України, з 01.01.2013 року посвідчується не державним актом, а оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тобто свідоцтвом про право власності. В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (ч.1 ст.392 ЦК України). Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Таким чином, судом встановлено, що іншого способу, окрім судового вирішення спору у позивача для оформлення його спадкових прав після смерті матері немає, в зв'язку з чим суд вважає позовні вимоги позивача законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. У зв'язку з відсутністю клопотання позивача про розподіл судових витрат, суд вважає залишити їх за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: approved