Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-28 00:00:00

[PERSON] з 2001 року по серпень 2014 року працював на підприємстві на посаді контролера контроль-пропускного пункту. Позивач, уточнивши в ході розгляду справи свої вимоги, просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з 1 жовтня 2011 року по 1 квітня 2014 року в сумі 22257,0 грн., компенсацію втрати частини заробітку в зв'язку з несвоєчасною його виплатою в сумі 1860,82 грн. та моральну шкоду в сумі 5000 грн. На підтримку позовних вимог [PERSON] та його представник посилалися на те, що з 2005 року він почав несвоєчасно отримувати заробітну плату, пізніше адміністрація почала примусово укладати з працівниками договори зворотної фінансової допомоги, умови яких також не виконувала. В зв'язку з економічною нестабільністю у державі та порушенням його трудових прав він постійно втрачав частину коштів через їх знецінення. Крім того вказані обставини, при наявності у нього роботи, ставили його у скрутне матеріальне становище, змушували жити за рахунок дружини та інших членів сім'ї, що негативно позначалось на їх стосунках, чим йому заподіяна моральна шкода. Представники відповідача позов визнали частково, посилаючись на те, що протягом вказаного позивачем часу підприємство знаходиться у тяжкому фінансовому становищі, про що свідчить і ухвала Господарського суду Черкаської області від 24 листопада 2008 року щодо порушення провадження у справі про банкрутство та аналогічна ухвала від 24 квітня 2014 року про призначення розгляду справи за заявою управління ПФУ в м. Смілі та Смілянському районі. По мірі можливості йому борг повертався, а також за цей час позивач тричі звертався до суду з заявами про видачу судових наказів про стягнення на його користь заборгованості по заробітній платі, один з яких на даний час виконаний повністю. В ході розгляду справи представники відповідача позовні вимоги в частині боргу в сумі 22257,0 грн. по заробітній платі та компенсації втрати частини заробітку через його несвоєчасну виплату в сумі 1860,82 грн., розрахунок якої надано позивачем та його представником, визнали, а в частині стягнення моральної шкоди просили в позові відмовити, оскільки на підставі договорів про зворотну фінансову допомогу позивач сам надавав кошти в користування підприємства. Заслухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Аналогічні вимоги містяться у ст. 24 ЗУ «Про оплату праці». За трудовим договором відповідач повинен був виплачувати позивачу заробітну плату щомісячно в розмірі мінімальної заробітної плати, але не менше законодавчо встановленого її розміру. 29 червня 2011 року Смілянським міськрайсудом винесено судовий наказ про стягнення з ДП «Приладобудівний завод «Райдуга» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в сумі 2028,0 грн., а за судовим наказом того ж суду від 23 лютого 2012 року на користь позивача стягнута заборгованість по заробітній платі станом на 1 жовтня 2011 року в сумі 5207 грн. Як встановлено в судовому засіданні до цього часу вказані судові накази не виконані, що визнають обидві сторони, проте з приводу зазначених сум вже є судові рішення, а тому їх стягнення може проводитися лише в порядку виконання і ці суми не можуть бути предметом повторного розгляду в даному позові, оскільки первинні вимоги були заявлені позивачем в межах 2005-2014 років. З пояснень представників відповідача вбачається, що заборгованість за останнім судовим наказом була вказана станом на 1 жовтня 2011 року, а тому розрахунок заборгованості по невиплаченій заробітній платі по даній справі здійснено за період з 1 жовтня 2011 року по 1 квітня 2014 року, що становить 22257 грн., які і підлягають стягненню в судовому порядку. Відповідно до ст. 34 ЗУ «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітку у зв'язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги, у порядку встановленому чинним законодавством. За ст. 2 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» така компенсація проводиться у разі затримки на 1 і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам. Статтею 3 цього ж ЗУ визначений порядок обрахування розміру компенсації, а статтею 6 - що виплата проводиться за рахунок власних коштів підприємств, які не дотуються з бюджету. В судовому засіданні встановлено, що виплата заробітку позивачу здійснювалась не регулярно та не у строки, визначені законодавством, а тому він має право на отримання вказаного виду компенсації за весь, заявлений ним, період з 1 січня 2011 року по 1 квітня 2014 року. Хоча розмір боргу по заробітній платі визначений за період з 1 жовтня 2011 року, проте заробітна плата позивачу не виплачена в повному об'ємі по цей час з січня 2011 року, оскільки кошти по судових наказах за минулі періоди не стягнуто, а тому, не виходячи за межі позовних вимог, компенсація повинна бути стягнута за період який визначив позивач та в межах обрахованої ним суми, яку визнав відповідач. Оскільки сторони визнали здійснений розрахунок розміру компенсації в сумі 1860,82 грн., вона також підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України власник відшкодовує працівнику моральну шкоду в разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За трудовим договором та відповідно до вимог законодавства роботодавець повинен проводити виплату заробітної плати двічі на місяць у строки, визначені колективним договором. Невиконання цих вимог дійсно порушувало законні права позивача. З його пояснень також вбачається, що неотримання заробітної плати ставило сім'ю позивача у скрутне матеріальне становище, принижувало його, оскільки він вимушений був проживати за рахунок інших членів сім'ї. Проте при визначенні розміру відшкодування суд враховує, що згідно вимог позову права [PERSON] порушувались протягом майже 10 років про що йому було відомо, оскільки кожного місяця він отримував розрахунковий листок та кошти у меншому розмірі, ніж потрібно, але продовжував працювати та не звільнявся з роботи, навіть після винесення судом тричі судових наказів про стягнення заробітку. Також йому було відомо про фінансовий стан підприємства та про загрозу його банкрутства, що свідчило не про покращення, а про погіршення стану зі своєчасною виплатою заробітної плати. В зв'язку з цим суд вважає, що вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Суд не може прийняти до уваги посилання представника відповідача на відмову в позові в частині стягнення моральної шкоди, так як позивач добровільно укладав договори зворотної фінансової допомоги, оскільки строки їх дії були в межах 1 місяця, а також відповідно до законодавства заробітна плата повинна бути фактично виплачена працівнику в будь-якому випадку і лише потім він може нею розпорядитися, а з пояснень позивача вбачається, що кошти йому не видавались та не перераховувались на картковий рахунок, а одразу укладались договори, які він вимушений був підписувати. Оскільки позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору, а позов частково задоволено, він підлягає стягненню на користь держави з відповідача. На підставі ст. ст. 47, 115-117, 237-1 КЗпП України, ст. ст. 24,34 ЗУ «Про оплату праці», ст. ст. 2, 3, 6 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»,

Outcome: approved