Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про зміну формулювання причин звільнення, дати звільнення, стягнення заборгованості з оплати праці, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову вказує, що з 14 лютого 2001 року до 26 червня 2001 року, з 10 грудня 2001 року до 25 червня 2002 року, з 29 жовтня 2002 року до 28 грудня 2003 року, та з 19 грудня 2006 року по 05 серпня 2016 року він знаходився у трудових відносинах з ДП ВК «Краснолиманська» на підставі трудового договору. Позивач зазначає, що протягом 2016 року відповідач постійно порушував умови трудового та колективного договору, а саме: нерегулярно сплачував заробітну плату. Так, 19 липня 2016 року відповідач виплатив йому частину заробітної плати за червень 2016 року у сумі 2 300 гривень, 04 серпня 2016 року - другу частину заробітної плати за червень 2016 року у сумі 2437,60 гривень, 17 серпня 2016 року - частину заробітної плати за липень 2016 року у сумі 3000 гривень. З того часу до теперішнього часу відповідач не виплачує йому заборгованості з оплати праці, лікарняні та він не має засобів до існування. Позивач зазначає, що 28 липня 2016 року він звернувся до відповідача та до голови профкому із заявами: про видачу йому для роботи мила, рушників, засобів змивання, спеціального одягу та чобіт, інших засобів індивідуального захисту; про розяснення причин порушення строків виплати заробітної плати за період з грудня 2015 року по червень 2016 року; про виплату часу вимушеного перебування на підприємстві у робочі дні та при роботі у вихідний день понад встановленого неоплачуваного ліміту (одна година) за весь період його трудової діяльності з грудня 2006 року по теперішній час. Також зазначає, що з 29 липня 2016 року до 05 серпня 2016 року він знаходився на лікарняному, водночас 29 липня 2016 року він подав відповідачу заяву про звільнення його за власним бажанням з 02 серпня 2016 року на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України. При цьому у своїй заяві він просив трудову книжку та копію наказу про звільнення та розрахунковий лист надіслати йому поштою за адресу його реєстрації. Позивач вказує, що 02 серпня 2016 року відповідач отримав його заяву, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення. 05 серпня 2016 року він звернувся до відповідача із: заявою про призначення та виплату йому допомоги за тимчасову непрацездатність листку непрацездатності від 29 липня 2016 року; заявою про видачу довідки про розмір заробітної плати; заявою про надання інформації про дати фактичної виплати заробітної плати; заявою про надання інформації наявність кількості невикористаних днів основної та додаткової відпустки станом на 02 серпня 2016 року, їх терміну, а також відпустки, повязані з навчанням у вищому навчальному закладі; заявою про надання інформації про тарифні ставки; заявою про надання завірених копій колективного договору та додатків до нього, картки атестації робочого місця по умовам праці ( МПУ 3 р., дільниця МДРСК ); заявою про надання інформації стосовно часу мого перебування на підприємстві у робочі дні та у вихідні дні (за компютерним обліком ) та нормативний час пересування у шахті до початку зміни від ствола до робочого місця та назад після закінчення зміни (за весь період). Також, 09 серпня 2016 року рекомендованим листом про вручення він отримав від відповідача повідомлення з повідомленням про можливе звільнення його за прогули та 18 серпня 2016 року рекомендованим листом про вручення отримав від відповідача трудову книжку із записом про звільнення його за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, повідомлення про те, що він звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 05 серпня 2016 року, завірену копію наказу № 4236К від 05 серпня 2016 року про звільнення його за ст. 38 КЗпП України з 05 серпня 2016 року, опис вкладення, у якому відсутні будь-які записи. Позивач зазначає, що після звільнення він звернувся до центру зайнятості із заявою про постановлення його на облік як безробітного та виплати йому допомоги по безробіттю. Однак, йому було відмовлено, та розяснено, що оскільки він звільнений за власним бажанням, то допомогу він отримає лише через 3 місяці, водночас, якби він був звільнений за п. 3 ст. 38 КЗпП України, то таку допомогу він би отримав відразу, від дня становлення на облік. Отже, відповідачем грубо порушено чинне законодавство, оскільки такий свавільно звільнив його за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, в той час, як він просив звільнити його за п. 3 ст. 38 КЗпП України. Таким чином, відповідач не мав прав змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч.2 ст.38 КЗпП України, так як вказані ним причини звільнення відповідачем не визнаються. 10 листопада 2016 року [PERSON] подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, в обґрунтування заяви вказав, що згідно довідки 01/11-1394 від 26 вересня 2016 року інформація про час заходу та виходу з території з 2006 року по 2015 рік відсутня, у звязку з чим вважає, що час вимушеного перебування на підприємстві в цей період має визначатися згідно п. 9.8 Галузевої угоди, а саме на підставі графіків руху службового транспорту. Згідно п. 9.8 Галузевої угоди, час, оплачуваний згідно з пп. 9.6. і 9.7., визначається на підставі графіків руху службового транспорту та правил внутрішнього трудового розпорядку. Якщо цей час (або його частина) може бути оплачена на інший підставі (за розїзний характер робіт, за вахтовий метод праці, або на іншій підставі), тоді оплата проводиться за однією з підстав, а саме - за тією що має найвищий розмір оплати. Позивач зазначає, що час його перебування на підприємстві в період з 2006 року по 2015 рік розраховано, виходячи з фактичного графіку руху службового транспорту, автобусів маршруту № 221 і № 222 (мікрорайон Лазурний - шахта «Краснолиманська»), які фактично прибувають на підприємство за наступним графіком:в І зміну - 5:45;в II зміну 11:45; в III зміну - 17:45; в IV зміну-23:45. Відправлення автобусів № 221 і № 222 з Підприємства: в І зміну - 16:10; в II зміну-22:10; в III зміну - 4:10; в IV зміну - 10:10. Виходячи з фактичного графіку руху службового транспорту складав 10 год.25 хв. кожного робочого дня та при роботі у вихідний день. Відповідачем було надано графік руху автобусів спец, маршруту 221 і 222, відповідно до якого автобуси маршруту № 221 і № 222 прибувають на підприємство за наступним графіком: в І зміну - 6:00; в II зміну - 12:00; в III зміну - 18:00; в IV зміну - 0:00; Відправлення автобусів № 221 і № 222 з Підприємства: в І зміну - 16:10; в II зміну-22:10; в III зміну-4:10; в IV зміну - 10:10 Тобто, час його перебування на підприємстві в період з 2006 року по 2015 року, відповідно до графіку руху службового транспорту, наданого відповідачем, складав 10 годин 10 хвилин кожного робочого дня та при роботі у вихідний день. В звязку з цим ним було перераховано час його перебування на підприємстві в період з 2006 року по 2015 рік та заробітну плату за цей час. Час вимушеного перебування на підприємстві за кожний місяць з грудня 2006 року по липень 2016 року, який підлягає оплаті, ним розраховано шляхом складання часу вимушеного перебування на підприємстві кожного відпрацьованого дня в відповідному місяці, тобто загального часу перебування на підприємстві (з 2006 року по 2015 року 10 годин 10 хвилин, в 2016 році згідно таблиці 1), зменшеного на робочий час (6 годин), на час пересування від стовбура до місця роботи і назад (з грудня 2006 року, по січень 2013 року - згідно таблиці 2, з лютого 2013 року - 20 хвилин згідно довідці про нормативний час пересування у шахті до початку зміни від ствола до робочого місця та назад після закінчення зміни) та на неоплачуваний ліміт (1 година). Заробітна плата за час вимушеного перебування на підприємстві розраховано шляхом множення часу вимушеного перебування за місяць на тарифну ставку робітника поверхні І розряду чинну в цей місяць (згідно довідці про тарифи і оклади). Розрахунок часу вимушеного перебування на підприємстві та заробітної плати за цей час приведено в таблиці, яку він долучив до уточненої позовної заяви. Отже, на думку позивача, відповідач зобовязаний виплатити йому заробітну плату за час вимушеного перебування на підприємстві, яка не була нарахована і виплачена своєчасно згідно п. 6.10 Колективного договору і становить 41 161,89 грн. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд: визнати наказ № 4236К від 05 серпня 2016 року про звільнення його за ст. 38 КЗпП України з 05 серпня 2016 року недійсним; визнати формулювання причини звільнення його за ст. 38 КЗпП України з 05 серпня 2016 року неправильним; змінити формулювання причини звільнення і дату, і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону, а саме: «Звільнений за п. З ст. 38 КЗпП України з 02 серпня 2016 року у звязку з невиконанням власника законодавства про працю, умов колективного та трудового договору»; зобовязати ДП ВК «Краснолиманська» внести відповідні записи до трудової книжки та видати йому належним чином оформлену трудову книжку; стягнути з ДП «ВК «Краснолиманська» на його користь вихідну допомогу у розмірі 17 979,54 гривень; стягнути з ДП «ВК «Краснолиманська» на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку (з 02 серпня 2016 року), а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення; стягнути з ДП «ВК «Краснолиманська» ненараховану та недоплачену заробітну плату за час вимушеного перебування на підприємстві перед початком роботи та після її закінчення за період з грудня 2006 року по липень 2016 року у сумі 41\~161,89 гривень; стягнути з ДП «ВК «Краснолиманська» на його користь моральну шкоду у сумі 5000 (п,ять тисяч ) грн.; стягнути з ДП «ВК «Краснолиманська» завдані збитки у сумі 12\~594,40; та витрати по сплаті судового збору в сумі 275,60 гривень. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні змісту позовних вимог, які уточнив 10 листопада 2016 року, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні щодо позову заперечив, надав пояснення аналогічні змісту заперечення на позовну заяву, що містяться в матеріалах справи, просив суд у задоволені позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін у справі, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно записів трудової книжки [PERSON]А у періоди з 14 лютого 2001 року до 26 червня 2001 року, з 10 грудня 2001 року до 25 червня 2002 року, з 29 жовтня 2002 року до 28 грудня 2003 року, та з 19 грудня 2006 року по 05 серпня 2016 року позивач перебував у трудових відносинах з ДП ВК «Краснолиманська» (а.с. 41-43). Згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Судом встановлено, що [PERSON] звертався до ДП ВК «Краснолиманська» із заявами від 28 липня 2016 року, в яких просив повідомити його про причини порушення вимог законодавства щодо\~ видачі спеціального одягу та засобів\~ індивідуального захисту та просив видати йому зазначені предмети, або компенсувати за період з 2012 року по 2016 рік; про порушення строків виплати заробітної плати, про\~ проведення внутрішнього розслідування\~ на предмет порушення\~ керівником дільниці МДРСК [PERSON] ст. 23 КЗпП України,\~\~ про порушення вимог законодавства щодо\~ не оплати\~\~ часу вимушеного\~ знаходження на підприємстві (а.с. 15-18). Вказані заяви були отримані відповідачем 02 серпня 2016 року, що підтверджується повідомленням про вручення, що міститься в матеріалах справи, однак відповіді на них позивачу надано не було (а.с.19). Згідно ухвали суду від 22 листопада 2016 року, відповіді на вказані заяви [PERSON] було надано лише 06 грудня 2016 року, на час розгляду справи у суді (а.с.193-197). З огляду на вищенаведене, а саме на порушення вимог трудового законодавства, [PERSON] подав заяву про звільнення його з підприємства з 02 серпня 2016 року, відповідно до п. 3 ст. 38 КЗпП України, у звязку із невиконанням відповідачем законодавства про працю та умов колективного договору, та видати йому трудову книжку, копію наказу і розрахунковий лист (а.с.20 ). Водночас, судом встановлено, що згідно листа № 01/11-993 від 02 серпня 2016 року ДП ВК «Краснолиманська», [PERSON] було запропоновано надати виправдовувальні документи у відділ кадрів ДП ВК «Краснолиманська» за прогули згідно ст. 40 КЗоТ України (а.с. 31). Згідно заяви від 05 серпня 2016 року адресованої ДП ВК «Краснолиманська» [PERSON] просив оплатити допомогу по тимчасовій непрацездатності з листка непрацездатності від 29 липня 2016 року (а.с. 23). Згідно наказу № 4236К від 05 серпня 2016 року [PERSON] звільнений з ДП ВК «Краснолиманська» за ст. 38 КЗоТ України, за власним бажанням з 05 серпня 2016 року (а.с. 35). Згідно повідомлення № 01/11-1005 від 05 серпня 2016 року, виданого ДП ВК «Краснолиманська», [PERSON] було звільнено за ст. 38 КЗоТ України за власним бажанням з 05 серпня 2016 року та долучено трудову книжку і копію наказу (а.с. 34). Згідно відповіді ДП ВК «Краснолиманська» від 06 грудня 2016 року на заяву [PERSON] від 28 липня 2016 року, судом встановлено, що позивач підставно просив відповідача звільнити його за п. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки відповідачем було порушено вимоги трудового законодавства щодо своєчасної виплати заробітної плати, а також п. 8.20. Колективного договору, яким також передбачено строки виплати заробітної плати. Відтак, в цій частині позов є підставним та такий слід задовольнити, визнавши наказ № 4236 К від 05 серпня 2016 року про звільнення [PERSON] за ст. 38 КЗпП України незаконним, визнати неправильним формулювання причини звільнення позивача за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, та змінити формулювання причини звільнення за п. 3 ст. 38 КЗпП України, у звязку з невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного та трудового договору. Що стосується дати звільнення, суд вважає за необхідне вказати на наступне. Згідно ч. 3 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Згідно листка непрацездатності від 29 липня 2016 року [PERSON] перебував на лікарняному з 29 липня 2016 року по 03 серпня 2016 року (а.с. 24). Однак, ініціатором звільнення з роботи з 02 серпня 2016 року, під час перебування на лікарняному, є позивач [PERSON], а не відповідач, відтак підстав для відмови позивачу у звільненні з 02 серпня 2016 року у відповідача не було, а тому в цій частині позовні вимоги також слід задовольнити, змінивши дату звільнення у наказі № 4236 К з 05 серпня 2016 року на 02 серпня 2016 року. Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (п. 3 ст.36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст.ст. 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Оскільки позивач заяву про звільнення подав на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, відповідно відповідач при звільненні позивача повинен був виплати останньому 17975,54 грн. (5993,18 грн. середньомісячна заробітна плата, згідно довідки №1041 від 06 вересня 2016 року, виданої ДП ВК «Краснолиманська» Х 3 місяця), чого ним зроблено не було, а тому зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст.24 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР з наступними змінами та доповненнями та ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені у колективному договорі, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Згідно виписки по картці/рахунку 41497820385740, який належить [PERSON], за період з 30 жовтня 2010 року по 17 серпня 2016 року, вбачається, що позивач отримував заробітну плату ДП ВК «Краснолиманська» (а.с. 44-55). Відповідачем у судове засідання було надано тарифні ставки і оклади, які введені на ДП ВК «Краснолиманська» (а.с. 91-93), довідку про компенсацію при звільнені [PERSON] невикористаної 28 календарних днів, додаткової 9 календарних днів, відпусток (а.с. 94-95). Згідно довідки № 20695 від 01 вересня 2016 року, виданої Покровським відділом поліції ГУ НП в Донецькій області, зареєстровано заяву [PERSON] про порушення законодавства про працю (а.с. 67).Згідно повідомлення № 20695 від 01 вересня 2016 року, виданого Покровським відділом поліції ГУ НП в Донецькій області, розпочато досудове слідство за заявою [PERSON] (а.с. 68). Згідно довідки № 1011 від 18 серпня 2016 року, видану ДП ВК «Краснолиманська» [PERSON] при звільнені було начислено 9 222, 54 грн. (а.с. 96). Згідно довідки № 1004 від 18 серпня 2016 року, видану ДП ВК «Краснолиманська» [PERSON] за період з травня 2013 року по червень 2016 року було виплачено заробітну плату (а.с. 97). Згідно довідки № 1042 від 06 вересня 2016 року, виданої ДП ВК «Краснолиманська» 06 вересня 2016 року, заробітна плата [PERSON] з червень 2016 року виплачена 19 липня 2016 року 2300 грн. та 04 серпня 2016 року 2437,60 грн., за липень 2016 року фактично виплачена 19 серпня 2016 року 3000 грн. та 31 серпня 2016 року 1508,98 грн. (а.с. 170). Згідно довідки № 1043 від 06 вересня 2016 року, виданої ДП ВК «Краснолиманська», [PERSON] нараховано за лікарняний лист за липень 2016 року та за серпень 2016 року, компенсацію за невикористану відпустку у сумі 6\~866,27 грн., 481,60 грн. за рахунок ФСС та зазначені суми виплачено лише 02 вересня 2016 року (а.с. 171). Тобто, судом встановлено, що заробітна плата позивачу виплачувалась із порушенням норм колективного договору, Закону України «Про оплату праці» та КЗпП України. Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити не спотворювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, судом встановлено, що в порушення вимог ст.ст.116, 117 КЗпП України з вини відповідача позивачу не були виплачені належні йому суми. Згідно довідки № 1041 від 06 вересня 2016 року, виданої ДП ВК «Краснолиманська», середньоденний заробіток [PERSON] становить 292,35 грн. (а.с. 172). Таким чином, підлягає відшкодуванню відповідачем позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 26311,50 грн. (292,35 грн. х 90 днів), де 292,35 грн. - середньоденний заробіток позивача, розрахований на підставі п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995р. № 100, 90 (з 02 серпня по 07 грудня 2016 року) - кількість робочих днів затримки розрахунку по день ухвалення рішення судом . Що стосується доводів позивача про компенсацію не нарахованої та недоплаченої заробітної плати за час вимушеного перебування на підприємстві перед початком роботи та після її закінчення у період з грудня 2006 року по липень 2016 року у сумі 41161,89 грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно норм п.5.5. Колективного договору ДП «ВК «Краснолиманська» 2006 р. підприємство взяло на себе обовязок забезпечувати безоплатне перевезення працівників в усі зміни на роботу та з роборти з міст Красноармійськ, Димитров, Добропілля, Водяне, Білицьке, Родинське, Селідове. Білозірськ, Гірник, а також забезпечувати безоплатне перевезення працівників поверхні підприємства згідно маршрутного графіку північного стволу та нового блоку шахти. Пунктом п.6.10 Колективного договору визначено порядок оплати часу вимушеного перебування на підприємстві понад встановлений неоплачуваний ліміт - 1 годину. Позивач в якості доказів понаднормового перебування на підприємстві надав суду: Довідку від 26 вересня 2016 року, видані ДП ВК «Краснолиманська», про спуск [PERSON] за період з 01 січня 2016 року по 05 серпня 2016 року у шахту (а.с. 128-132); Таблицю № 1 розрахунку загального часу перебування на підприємстві, згідно якої [PERSON] перебував на підприємстві в січні 2016 року 193 год. 49 хв., в лютому 198 год. 16 хв., у березня 48 год. 20 хв. , у квітні 153 год. 30 хв., у травні 185 год. 19 хв., у червні 201 год. 06 хв., у липні 185 год. 28 хв. (а.с. 147-149). Таблицю № 2, в якій надано розрахунок нормативного часу пересування у шахті до початку зміни від стовбура до робочого місця та назад після закінчення зміни за період з грудня 2006 року по січень 2013 року (а.с. 150-151); Таблицю № 3, в якій надано розрахунок часу вимушеного перебування на підприємстві за місяць (понад тривалості робочого часу, нормативного часу пересування від стовбура до місця роботи і назад, та неоплачуваного ліміту (1 година), та заробітної плати за цей час, сума, яка підлягає оплаті за час вимушеного перебування [PERSON] на підприємстві за період з грудня 2006 року по липень 2016 року та яка становить 44\~580,89 грн. (а.с. 152-154). Таблицю № 4, в якій надано розрахунок часу вимушеного перебування на підприємстві за місяць (понад тривалості робочого часу, нормативного часу пересування від стовбура до місця роботи і назад, та неоплачуваного ліміту (1 година), та заробітної плати за цей час, сума, якої підлягає оплаті за час вимушеного перебування [PERSON] на підприємстві за період з грудня 2006 року по липень 2016 року становить 41\~161,89 грн. (а.с. 177-179). Графік руху автобуса за спец маршрутом №№ 221, 222 м. Красноармійськ - шахта «Краснолиманська», з якого вбачається час відправлення та час прибуття автобуса на шахту (а.с. 155-156). Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ч. 2 ст. 57 ЦПК України визначено, що дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Вимоги до письмових доказів встановлені ст. 64 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами с будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. В той час, ст. 59 ЦПК України, яка регулює питання допустимості доказів, передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Суд, оцінюючи надані позивачем таблиці-розрахунки, графіки руху автобусів та довідки про спуск у шахту, виходить з того, що у цих документах відсутня інформація про фактичне перебування позивача на території відповідача понад встановленого неоплаченого ліміту, та зазначена у таблицях інформаціє є не підтвердженою належними та допустимими доказами. Таким чином, у судовому засіданні посилання позивача про перебування на підприємстві перед початком роботи та після її закінчення у період з грудня 2006 року по липень 2016 року понад 1 годину, свого підтвердження не знайшло, а суд ухвалювати рішення на припущеннях не може. Що стосується вимог позивача про відшкодування завданих збитків у сумі 12596, 40 грн., суд вважає, що у задоволені таких також слід відмовити, оскільки питання призначення допомоги по безробіттю віднесено до компетенції Центру зайнятості, відповідно до Закону України « Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Тобто позивач не позбавлений права звернутися до центру зайнятості із вимогою про перегляд питання про призначення допомоги по безробіттю, у звязку із звільненням його на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки ДП «ВК Краснолиманська» у даному випадку не є належним відповідачем, так як рішення щодо призначення чи відмову у призначенні допомоги по безробіттю не ухвалює. При встановленні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з принципів розумності та справедливості, враховує фактичні обставини справи: глибину, характер і тривалість страждань, наявність вимушених змін в його життєвих стосунках. З урахуванням конкретних обставин справи, суд вважає, що сума, яку просить стягнути позивач,є надмірна, і визначає розмір грошової компенсації за спричинену моральну шкоду в 1000 грн. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при зверненні до суду було оплачено судовий збір за позовну вимогу немайнового характеру 275, 60 грн., який відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України у зв'язку з тим, що позивача, на користь якого ухвалено рішення, на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору під час розгляду судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави в розмірах, передбачених ст.4 вказаного Закону справи в усіх судових інстанціях. Як розяснено у п.п.10, 12, 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», подані до суду позовні заяви чи заяви можуть містити кілька самостійних позовних вимог, кожна з яких є об'єктом справляння судового збору. У випадках об'єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру. Якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов'язані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою), наприклад, за вимогами про накладення арешту на нерухоме майно та визнання недійсними прилюдні торги по реалізації нерухомого майна. Оскільки позивачем при зверненні до суду було заявлено 4 вимоги немайнового характеру, які є взаємоповязані, та 4 вимоги майнового характеру, з яких 2 судом задоволено, то з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у сумі 1653, 60 грн. (1 вимога немайнового характеру - 551,20 грн. +2 вимоги майнового характеру 551,20 грн. Х 2 ) \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: partial