Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Посилається на те, що 19 травня 2016 року [PERSON] отримав від нього, [PERSON], в борг грошові кошти в сумі 3000 євро, що в еквіваленті відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 25 серпня 2016 року становить 86081.82 грн., строком на два місяці та зобовязався повернути йому ці гроші до 19 липня 2016 року, що підтверджується розпискою, наданою йому відповідачем. З невідомих йому причин, у встановлений строк [PERSON] позику йому не повернув. Просить стягнути з [PERSON] на його користь борг за розпискою від 19 травня 2016 року у розмірі 3000 євро, що в еквіваленті відповідно до курсу НБУ станом на 25 серпня 2016 року становить 86081.82 грн. Позивача та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та просять позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився і не повідомив суду причини неявки. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити повністю виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 19 травня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким позивач передав відповідачу 3000 євро, які відповідач зобовязався повернути до 19 липня 2016 року, що стверджується письмовою розпискою відповідача від 19 травня 2016 року. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками. Відповідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова розписка є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики. Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами. За своєю юридичною природою договір позики є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14. Водночас, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-24ц12, наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобовязання. Відповідно до ст. 11 ч. 1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.ст. 58, 59 ЦПК України докази повинні бути належними і допустимими. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач свої зобовязання за наведеним договором позики не виконав і не повернув [PERSON] надані в борг 3000 євро, що підтверджується наявністю у позивача оригіналу боргової розписки. Крім того, згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закони України «Про зовнішньоекономічну діяльність» та «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-79цс14 від 2 липня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів. Враховуючи викладене суд вважає, що позов є підставним і в судовому засіданні доведений, а тому з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість за договором позики в сумі 3000 євро, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом 25 серпня 2016 року (1 євро = 28.69394 грн.) становить 86081.82 грн. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати у сумі 860.81 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved