Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить визнати за ним право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] , яка була придбана за час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу 16.07.2009, посвідченого приватним нотаріусом Котляровою Л.В. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 16.08.2008 він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірваний за рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.02.2018. За період перебування в шлюбі ними придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка була оформлена на відповідача. Ним, як чоловіком, надавалася нотаріальна згода на оформлення спільної сумісної власності. Таким чином, спільно набута за час шлюбу квартира є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає розподілу в рівних частках. Разом з тим, порядок поділу квартири в натурі чи визначення розміру грошової компенсації між ними не погоджено, кошти для сплати такої у них відсутні. 04.06.2018 - Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області (далі - судом) постановлено ухвалу, якою задоволено заяву позивача про забезпечення позову, на спірну квартиру накладено арешт. 04.06.2018 - судом поставлено ухвалу про залишення позову без руху. 15.06.2018 - судом відкрито провадження по справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. 18.02.2019 - повторним автоматизованим розподілом судової справи між суддями така розподілена судді Данку В.Й. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. У судовому засіданні відповідачка та її представник заперечували проти позовних вимог, просили їх задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзиві. У поданому відзиві відповідачка вказує, що не визнає в повній мірі обставин, викладених у позовній заяві, не погоджується з правовою оцінкою, наданою позивачем. При цьому, зазначає, що дійсно 16.08.2008 між нею та позивачем було укладено шлюб, який розірваний за рішенням суду. За час шлюбу нею згідно з договором купівлі-продажу від 16.07.2009 було придбано квартиру, що за адресою: [ADDRESS] . Для купівлі даної квартири вона позичила кошти у розмірі 114 000,00 грн., що еквівалентно 15 000,00 дол.США. у [PERSON] , що підтверджується відповідним договором позики та розпискою від 16.06.2009. А тому, квартира куплена нею за особисті кошти у власних інтересах. Позивач жодної участі, при цьому, не приймав. А відтак вважає, що така не може вважатися спільним сумісним майном подружжя. З огляду на що, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка гр. [PERSON] зазначив, що є батьком відповідачки та пояснив суду, що донька жила із сім`єю в с. Оноківці. Попросила про допомогу у придбанні квартири, грошей у них не було. Домовилися про купівлю, він передав доньці 15000 дол.США, зять при цьому був присутній. Після цього не вникав, як вони оформили квартиру. Допитана в судовому засіданні в якості свідка гр. [PERSON] зазначила, що вона є матір`ю позивача та пояснила суду, що після одруження в 2008 її син та невістка жили в с. Оноківці потім в м. Ужгород. Через деякий час виявили бажання купити квартиру, на яку син просив позичити гроші. Вона погодилася позичити гроші, оскільки такі в неї були наявні від продажу будинку. Позичила сину, позивачу по справі, 15500 дол. США на поворотній основі, так як має ще одного сина. Вони оформили відповідний договір. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 16.08.2008. На підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.02.2018 по справі № 308/11868/17 шлюб між ними розірвано. У період шлюбу на ім`я відповідача [PERSON] було придбано квартиру за ціною 9350,00 грн. за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 16.07.2009, посвідченим приватним нотаріусом Ужгородського міськрайонного нотаріального округу Котляровою Л.В. та зареєстрованим у реєстрі за № 1272, а також відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно. Як випливає з пояснень позивача, квартира була придбана як спільна сумісна власність. В той же час, відповідач стверджує, що ця квартира набувалася за її особисті кошти. Як на підтвердження своїх доводів, кожною зі сторін надано копії боргових розписок та відповідних договорів позики. Так, як випливає з наданих позивачем копій договору позики від 04.06.2009 та розписки від 04.06.2009, [PERSON] передала [PERSON] гроші в сумі 15 500,00 дол.США, що еквівалентно 117 800,00 грн. для купівлі та поточного ремонту квартири за адресою: [ADDRESS] . В ході судового розгляду [PERSON] зазначила про допущення технічної помилки у зазначенні номерів будинку та квартири, що також зазначив позивач та його представник. Як випливає з наданих відповідачем копій договору позики грошових коштів від 16.06.2009 та розписки від 16.06.2009, [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 114 000,00 грн., що еквівалентно 15 000,00 дол.США для придбання нею квартири за адресою: [ADDRESS] , які вона зобов`язалася повернути на першу вимогу. Суд також звертає увагу на те, що надані сторонами договори позики складені у простій письмовій формі. В той же час, як встановлено судом, такі не підтверджують ані того факту, що позивач приймав участь у придбанні квартири, ані того факту, що відповідачем набувалася така квартира за власні особисті кошти. Окрім того, як встановлено судом, одна з розписок має неправильно зазначену адресу квартири, на яку виділялися кошти і суми, зазначені у наданих розписках не відповідають сумі, зазначеній у договорі купівлі-продажу спірної квартири. Разом з тим, судом не спростовується той факт, що обома сторонами могли позичатися кошти для потреб родини. Дослідивши договір купівлі-продажу від квартири від 16.07.2009, посвідченим приватним нотаріусом Ужгородського міськрайонного нотаріального округу Котляровою Л.В. та зареєстрованим у реєстрі за № 1272, судом встановлено, що відповідно до п. 6 договору, покупець ( [PERSON] ) свідчить, що на момент укладення цього договору вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з гр. [PERSON] і ця квартира набувається ними в їх спільну сумісну власність. Судом також встановлено, що заявою від 16.07.2009 позивач [PERSON] повідомив приватного нотаріуса Ужгородського міськрайонного нотаріального округу Котлярову Л.В. про те, що він дає згоду своїй дружині [PERSON] на купівлю за ціною та на умовах на її розсуд нерухомості, а саме: квартири за номером [ADDRESS] і, що така квартира набувається ними у спільну сумісну власність. Зазначений пункт договору (п. 6) та заява від 16.07.2009 є логічними та послідовними та не суперечать один одному. Крім того, відповідно до п. 19 вказаного договору купівлі-продажу, проект договору складений нотаріусом на прохання сторін і ними погоджений, що, в свою чергу, свідчить про те, що сторони були обізнані зі змістом договору купівлі-продажу квартири. А відтак, як позивачу, так і відповідачу було відомо, що зазначена квартира придбається як спільне сумісне майно. Жодних застережень щодо зазначеного сторонами не вчинялося. Згідно з ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вирішуючи спір, суд на підставі наданих сторонами доказів, встановивши, що спірне нерухоме майно набуте сторонами у період шлюбу, виходячи із принципу рівності часток подружжя у спільному майні, дійшов висновку про те, що квартира за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю сторін. Презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя відповідачем не спростовано, матеріали справи не містять належних доказів того, що спірна квартира придбана за її особисті кошти, а тому доводи про належність їй спірного майна на праві особистої приватної власності безпідставні. У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 зроблено висновок про те, що в разі, коли один з подружжя не вчинив дій, передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України, щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їхні спільній частковій власності. На підставі наведеного, оскільки позивачем не вчинено дій, передбачених ч. 5 ст. 71 СК України, щодо попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, суд приходить до висновку про визнання за позивачем 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , без її реального поділу. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належність та допустимість доказів, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на наведене, з відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем.

Outcome: approved