Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області із позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу матері, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради Луганської області, мотивуючи вимоги тим , що з 2607.2008р. по 12.07.2016р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу сторони мають дитину: сина - [PERSON], [INFO].н., який мешкає з позивачем та знаходиться на його утриманні, при цьому за рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27.01.2017р. відповідач [PERSON] сплачує аліменти на утримання їх сина. Позивач [PERSON] має у приватній власності квартиру, яка розташована у м. Кадіївка Луганської області, яке являється тимчасово непідконтрольним українській владі, крім того, у м. Кадіївка Луганської області залишились мешкати його родичі, які мають право на спілкування з неповнолітнім [PERSON], [INFO].н., однак відповідач [PERSON] не надає дозволу на виїзд їх сина до непідконтрольної території України. Такі поїздки будуть мати періодичний та нетривалий час з метою розвитку дитини та її спілкування з рідними. Тому, [PERSON] звернувся до суду з позовом і просить суд надати дозвіл на разові виїзди малолітнього [PERSON], [INFO].н., в район проведення антитерористичної операції на тимчасово неконтрольовану території України через лінію зіткнення у межах Луганської області у м. Кадіївка (м. Стаханов), з обов'язковим поверненням на територію України, у супроводі батька [PERSON] або уповноваженої ним особи без згоди та супроводу матері [PERSON] у період шкільних канікул, а саме: з 03.01.2019р. по 20.01.2019р., з 24.03.2019р. по 31.03.2019р., з 31.05.2019р. по 01.07.2019р., з 01.08.2019р. по 25.08.2019р., з 22.10.2019р. по 29.10.2019р.. 20.11.2018р. до Сєвєродонецького міського суду Луганської області надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи за її від усності, проти позову заперечувала оскільки виїзд дитини на непідконтрольну територію до м. Кадіївка Луганської області є небезпечним для дитини. Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради Луганської області Шарнікова І.І. у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи за її від усності, проти позову заперечувала оскільки виїзд дитини на непідконтрольну територію до м. Кадіївка Луганської області є небезпечним для дитини. У зв'язку з неявкою у судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи , суд вважає , що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про одруження серія [NUMBER], виданого Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції 26.07.2008р., актовий запис №273, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON]. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 14.04.2010р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Стахановського міського управління юстиції Луганської області, актовий запис №237, [PERSON] народився [INFO]., батьками записані [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до копії рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12.07.2016р. по цивільній справі №428/6973/16-ц, розірвано шлюб між [PERSON] і [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]). Рішення набрало законної сили 25.07.2016р.. Відповідно до копії рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 04.08.2016р. по цивільній справі №428/8148/16-ц, визначено місцем проживання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO].н., разом з батьком [PERSON], [INFO].. Рішення набрало законної сили 16.08.2016р.. Відповідно до копії рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27.01.2017р. по цивільній справі 428/13391/16-ц, вирішено стягувати з [PERSON], [INFO].н., аліменти на користь [PERSON], [INFO]., на утримання [PERSON], [INFO].н., у розмірі 1/4 частки від всіх видів доходу щомісячно, але не менш 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.12.2016р. і до повноліття дитини. Відповідно до копії рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27.04.2017р. по цивільній справі №428/1108/17, визначено наступні способи участі [PERSON], [INFO].н., у спілкуванні та вихованні її дитини [PERSON], [INFO].н.: - систематичні побачення із можливістю відвідування дитиною місця проживання [PERSON] щотижня у вівторок та четвер з 16-00год. до 20-00год. без присутності батька; - систематичні побачення із можливістю відвідування дитиною місця проживання [PERSON] першого та третього тижня кожного місяця з 10-00год. суботи до 19-00год. неділі без присутності батька; - перебування [PERSON] разом з [PERSON] тривалістю 20 днів безперервно кожного року в липні місяці без присутності батька, в тому числі із можливістю виїзду на відпочинок. Відповідно до довідки Відділу освіти Сєвєродонецької міської ради Луганської області №253 від 16.10.2018р., [PERSON] дійсно сплачує аліменти згідно постанови від 16.02.2017р., виданої за виконавчим документом ВП №53376050 на користь [PERSON]. Станом на 01.10.2018р. заборгованість по аліментам відсутня. Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Відповідно до ст. 141 СК України, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст. 151 СК України, вправі обирати самі. Згідно з вимогами ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Стаття 154 СК України надає батькам право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до вимог ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до Конвенції «Про права дитини», батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з вимогами ч.3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.п. 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 27 січня 1995р. №57 із змінами та доповненнями, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. При цьому суд також враховує, що м. Кадіївка (м. Стаханов) Луганської області станом на час розгляду цієї справи знаходиться на тимчасово окупованій території України та відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014р. №1085-р входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Пунктом 1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, а саме: сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей. Статтею 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що правовий статус тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, а також правовий режим на зазначених територіях визначаються цим Законом, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» в'їзд осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзд осіб, переміщення товарів з таких територій здійснюються через контрольні пункти в'їзду-виїзду. Командувач об'єднаних сил у разі реальної загрози життю та здоров'ю осіб, які перетинають лінію розмежування, має право обмежити в'їзд цих осіб на тимчасово окуповані території Донецької та Луганської областей на період існування цієї загрози. Порядок в'їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів із таких територій визначаються Кабінетом Міністрів України. Статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим тимчасово окупованої території України» встановлено, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Отже, виходячи з аналізу зазначених вище правових норм, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей без згоди та супроводу матері на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування. З аналізу вказаного вище також вбачається, що предметом розгляду при вирішенні вказаної категорії справ є наступне: відповідність такої поїздки на тимчасово непідконтрольну українській владі територію Луганської області інтересам дитини (відпочинок, оздоровлення, розвиток, відвідування родичів тощо), ухилення одним з батьків від надання згоди на таку поїздку, зазначення конкретного періоду часу перебування на цій території. При цьому на відміну від звичайного виїзду дитини за кордон України з метою оздоровлення або відпочинку, виїзд дитини на тимчасово непідконтрольну українській владі територію Луганської області, на думку суду, має бути обґрунтований виключними обставинами, які зумовлюють абсолютну необхідність такого виїзду. Вказана позиція суду ґрунтується на тому, що тимчасово непідконтрольна українській владі територія Луганської області контролюється представниками самопроголошеної республіки, на цій території не діють правоохоронні та судові органи, соціальні та медичні установи України, на цій території існує підвищена небезпека бойових дій, проявів насильства, що в свою чергу призводить до суттєвого збільшення ризику негативного впливу на дитину внаслідок відвідування цієї території. В обґрунтування необхідності виїзду дитини на тимчасово непідконтрольну українській владі територію Луганської області позивач [PERSON] поклав лише ту обставину, що дитина потребує спілкування з родичами, зокрема з батьками позивача. Разом з тим, на підтвердження тієї обставини, що у м. Кадіївка Луганської області мешкають батьки позивача, суду не було надано жодного доказу позивачем [PERSON]. При цьому, відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву зазначає, що мати позивача померла, а батько позивача регулярно приїздить у м. Сєвєродонецьк та відвідує онука. Однак, судом критично оцінені як обставини, зазначені позивачем [PERSON], так і обставини, зазначені відповідачем [PERSON], оскільки сторонами не підтверджено зазначені обставини доказами. При вирішенні обґрунтованості позовних вимог, суд також враховує, що рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27.04.2017р. встановлено способи участі [PERSON] у спілкуванні та вихованні дитини - [PERSON], [INFO].н., а надання дозволу судом на тимчасовий виїзд неповнолітнього [PERSON] на тимчасово непідконтрольну територію України в періоди, зазначені позивачем [PERSON] у позовній заяві може порушити права відповідача [PERSON] на спілкування з її дитиною у визначений судом час. Крім того, представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради, в наданій суду заяві також заперечувала проти задоволення позовних вимог з причини небезпеки такої поїздки для дитини. У зв'язку із вищевикладеними обставинами суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини без згоди матері на територію України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, адже на думку суду такий виїзд не є необхідним та не відповідає інтересам дитини.

Outcome: dismissed