Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, який мотивує тим, що у серпні 2016 [PERSON] стала власницею земельної ділянки та житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі укладених з позивачем договорів купівлі-продажу від 23 серпня 2016 року. У вказаних договорах зазначено, що суми по договорам [PERSON] сплатила [PERSON] до підписання договорів. Підписання цих договорів [PERSON] є підтвердженням факту повного розрахунку та свідчить про відсутність у [PERSON] по відношенню до [PERSON] будь яких претензій фінансового характеру. Позивач вказує, що вищевказані обставини не відповідають дійсності, так як [PERSON] ніяких коштів йому не передавала. Просить суд визнати недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS], від 03 серпня 2016 року, які були посвідчені приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Стребковою Н.В.Пояснює, що такі договори є фіктивними. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав, наполягає на їх задоволенні, пояснив, що такі договори укладались з умовою того, що відповідач(колишня дружина) в майбутньому не буде стягувати з нього аліменти, але не додержалась таких умов та подала позов до суду, тому він змушений оскаржувати договори відчудження нерухомого майна. Відповідач в судовому засіданні вимоги позову не визнала, заперечує проти його задоволення, вказує на те, що вона передавала позивачу грошові кошти за купівлю будинку та земельної ділянки в розмірі 79400 грн та 35078 грн, відповідно. Представник Партизанської селищної ради в судовому засіданні позовні вимоги залишив на розсуд суду. Приватний нотаріус Стребкова Н.В., повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, до судового засідання не з'явилась, причини неявки не повідомила. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, суд вважає, що позов підлягає задоволенню не підлягає. Судом встановлено наступні факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до договорів купівлі-продажу від 03.08.2016 року [PERSON] купила у [PERSON] земельну ділянку та житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. У вказаних договорах зазначено, що суми по договорам [PERSON] сплатила [PERSON] до підписання договорів, а саме 79400 грн за будинок та 35078 грн за земельну ділянку. Підписання цих договорів [PERSON] є підтвердженням факту повного розрахунку та свідчить про відсутність у [PERSON] по відношенню до [PERSON] будь яких претензій фінансового характеру. Відповідно до розписки від 15.07.2016 року, [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 100000 грн, на купівлю будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що 15.07.2016 року [PERSON] взяла в нього в борг грошові кошти в розмірі 100000 грн. Зі слів [PERSON], гроші їй були необхідні для купівлі будинку. 16.04.2017 року [PERSON] повернула частину грошей в розмірі 30000 грн. Даний факт підтверджується розпискою [PERSON] Свідок [PERSON], пояснила суду, що вона була присутня при передачі грошових коштів в розмірі 100000 грн [PERSON] [PERSON] Остання пояснювала, що грошові кошти необхідні їй для купівлі будинку. Свідок [PERSON] в суді пояснила, що зі слів позивача знає, що він домовився з колишньою дружиною, що він їй дарує будинок та земельну ділянку, а вона не подає на аліменти на дітей. Але зробила навпаки. Свідок [PERSON] в суді надав аналогічні [PERSON] покази . Суд критично оцінює покази свідків [PERSON] та [PERSON], так як вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, та не стосуються саме оспорюваних договорів, їх суттєвих умов. Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі - продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна полягає в письменний формі і підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів ( ч.1 ст. 328 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно вимог ч.1,4 ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом; якщо договір про відчудження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 657 цього Кодексу договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч.3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 220 цього Кодексу в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Правила ст. 220 ЦК України, на що звертає увагу Пленум Верховного Суду України у роз'ясненні, які містяться у п.13 постанови від 6 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню, оскільки за змістом ст. ст. 210, 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з моменту такого посвідчення, тому правочини з цих підстав не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін, оскільки момент вчинення таких правочинів законодавець пов'язував з таким посвідченням. Згідно з п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.24 постанови від 06.11.2009року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Як вбачається з тексту оспорюваного правочину: продавець [PERSON] отримав грошові кошти за продане не рухоме майно в повному обсязі, сторони претензій один до одного не мають, тобто відповідач виконав умови договору, щодо сплати ціни нерухомого майна Отже, твердження позивача про те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна є фіктивним, укладеним без волевиявлення сторін та наміру створення правових наслідків, а тому його належить визнати недійсним, суперечить доказам по справі та нормам матеріального права. Суд приходить до висновку, що оспорюваний правочин був виконаний і не може бути кваліфікований як фіктивний, оскільки у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Укладення фіктивного правочину завжди відбувається з певною метою і умисно. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що при нотаріальному посвідченні вищевказаних договорів купівлі-продажу, сторонами були узгоджені всі суттєві умови цих договорів, про що свідчать їх підписи. Таким чином в судовому засіданні не встановлено жодних підстав для визнання даних договорів недійсними, а тому у позовних вимогах слід відмовити.

Outcome: dismissed