Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-15 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до Одеської залізниці, третя особа на стороні відповідача - начальник локомотивного депо ст. ім. Т.Шевченка Петренко О.І., про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що він працював на посаді машиніста-інструктора локомотивних бригад ТЧ-5 локомотивного депо станції ім. Т. Шевченка. Згідно затвердженого графіку чергувань в ніч із 04 на 05 лютого 2014 року він перебував на нічному чергуванні та у відповідності до наказу начальника депо від 03 лютого 2014 року №ТЧ-5-01/88 «Про проведення раптової перевірки» проводив раптову перевірку виконання локомотивними бригадами, які працюють на вузлі ст. ім. Т.Шевченка, їх посадових обов'язків. Близько 22 год. 30 хв. 04 лютого 2014 року, коли він перебував в кафе-барі «Буль-буль», розташованому неподалік Південного вокзалу ст. ім. Т. Шевченка та пив каву, його було незаконно затримано працівниками лінійного відділу міліції на ст. ім. Т. Шевченка, обвинувачено в розпиванні спиртних напоїв в робочий час та доставлено до лікарні з метою медичного освідування на стан алкогольного сп'яніння. В подальшому працівниками міліції складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 179 КУпАП України, в якому зазначено, що 04 лютого 2014 року о 22-45 год. він, машиніст-інструктор ТЧ-5 ст. ім. Т. Шевченка, розпивав спиртні напої в робочий час, а саме в кафе барі «Буль-Буль», який знаходиться неподалік вокзалу ст. Шевченко. 05 лютого 2014 року зазначений протокол начальником ЛВ на ст. ім. Т. Шевченка направлено голові адміністративної комісії при виконавчому комітеті Смілянської міської ради для прийняття рішення. Свою вину в інкримінованому йому адміністративному правопорушенні він заперечував і заперечує, зазначає, що спиртних напоїв не вживав, а медичне освідування проводилося лікарем з порушенням відповідних інструкцій та правил. Наказом начальника локомотивного депо ст. ім. Т. Шевченка за № 24-ОС від 06 лютого 2014 року його звільнено з роботи на підставі п. 7 ч. 1 ст.40 КЗпП України, - за появу на роботі в нетверезому стані. Вважає, що наказ про його звільнення з роботи є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки на роботі в нетверезому стані він не з'являвся. Крім того, його звільнення з роботи проведено в період його тимчасової непрацездатності, що є недопустимим згідно приписів ч. 4 ст. 40 КЗпП України. Наказ про його звільнення отриманий ним 08 лютого 2014 року, а з позовом про поновлення на роботі він звернувся в суд 19 березня 2014 року, тобто через 1 місяць та 10 днів. Проте, з врахуванням того, що він більше місяця перебував на лікуванні та був тимчасово непрацездатним, просить поновити йому пропущений з поважних причин місячний термін на звернення до суду за захистом порушеного права. Представник відповідача та третя особа позов не визнали, вважаючи, що звільнення позивача проведено відповідно до діючого законодавства. Зокрема, в своїх письмових запереченнях на позов та поясненнях, представник відповідача та третя особа зазначають, що 05 лютого 2014 року на адресу депо надійшло повідомлення за підписом заступника начальника - ЛВ на ст. ім. Т. Шевченка УМВС України на Одеській залізниці з приводу розпивання в ніч із 04 на 05 лютого 2014 року (робочий час) спиртних напоїв в кафе-барі «Буль-буль» машиністом-інструктором локомотивних бригад [PERSON] Вранці 05 лютого 2014 року [PERSON] відмовився надати письмове пояснення з цього приводу, а в подальшому повідомив, що перебуває на лікарняному. 06 лютого 2014 року з метою проведення оперативної наради при начальнику локомотивного депо [PERSON] було викликано для дачі пояснення по суті порушення правил внутрішнього трудового розпорядку, але він на нараду не з'явився. Цього ж дня, з метою підтвердження висновку про перебування [PERSON] в стані алкогольного сп'яніння підприємством направлено запит до Смілянської центральної районної лікарні ім. Софії Бобринської. Із відповіді лікарні від 06 лютого 2014 року за №124 вбачається, що позивач станом на 23 годину 20 хв. знаходився в стані алкогольного сп'яніння. 06 лютого 2014 року, з метою отримання пояснень позивача, встановлення обставин, що призвели до видання висновку лікарською установою про факт його знаходження на робочому місці в стані алкогольного сп'яніння, адміністрацією підприємства неодноразово проводились заходи щодо встановлення місця перебування [PERSON] Проте, на телефонні виклики він не відповідав, свого місця перебування не повідомляв. На підставі викладених відомостей, з врахуванням особливостей специфіки роботи машиніста-інструктора начальником депо прийнято рішення про звільнення позивача з роботи за п. 7 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Також представник Одеської залізниці та третя особа вважають, що позивач, знаходячись на лікарняному, лікувався амбулаторно без госпіталізації в стаціонарне відділення, тому не потребував сторонньої допомоги. Після отриманих процедур міг вільно пересуватись містом, а отже і міг звернутись за правовою допомогою і відповідно до суду у встановлений законом місячний термін. За таких обставин вважають клопотання позивача про поновлення строку для звернення до суду таким, що не має під собою аргументів, оскільки позивачеві нічого не заважало звернутись до суду особисто або через свого представника своєчасно. Заслухавши сторони, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до п. 7 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння. За змістом даної норми права поява на роботі в нетверезому стані означає появу в такому вигляді на території підприємства в робочий час. Обов'язок доведення факту появи на роботі в нетверезому стані лежить на власникові. При цьому, факт появи на роботі в нетверезому стані може встановлюватися не тільки спеціальним обстеженням з використанням відповідних технічних засобів, але й будь-якими іншими доказами, допустимими з точки зору цивільно-процесуального законодавства, і такими, які відносяться до справи. Зокрема, факт появи на роботі працівника в нетверезому стані можливо зафіксувати шляхом складання акта в довільній формі, у якому зазначаються всі зовнішні ознаки нетверезого стану (різкий запах алкоголю, хитлива хода, незвичайна балакучість, безглузді розмови тощо). Згідно роз'яснень, наданих в п. 25 постанови Пленуму Верхового Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», нетверезий стан працівника може бути підтверджений як медичним висновком, так і іншими видами доказів, яким суд повинен дати відповідну оцінку. При цьому доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. В обґрунтування наказу про звільнення позивача з роботи покладено, зокрема, лист головного лікаря Смілянської центральної районної лікарні №124 від 06 лютого 2014 року, із якого вбачається, що черговим лікарем ЦРЛ ім. Софії Бобринської [PERSON] проведено огляд (освідчення) на стан алкогольного сп'яніння [PERSON] Заключення: 04 лютого 2014 року о 23-20 год. алкогольне сп'яніння. Згідно відповіді в.о. головного лікаря ЦРЛ ім. Софії Бобринської №310 від 25 березня 2014 року на запит начальника локомотивного депо, медичний огляд з приводу встановлення факту сп'яніння [PERSON], який проводився 04 лютого 2014 року черговим лікарем [PERSON] проведений у відповідності з Інструкцією про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом МОЗ та МВС України від 09 вересня 2009 року №400/666. Допитана в судовому засіданні в якості свідка лікар [PERSON] показала суду, що дійсно нею як черговим лікарем проводилося обстеження [PERSON] на предмет перебування його у стані алкогольного сп'яніння. Обстеження вона проводила за допомогою проби Рапопорта. Разом з тим, із акту медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, №132 (дата заповнення 04 лютого 2014 року, 23-20 год.) вбачається, що черговим лікарем [PERSON] обстежено [PERSON] Зокрема, в акті зазначено, що зовнішній вигляд [PERSON] є охайним без особливостей, поведінка адекватна, орієнтований у часі та на місці, рухова сфера не порушена, хода стійка, але запах алкоголю присутній. Лікарем використаний технічний засіб трубка Мохова-Шинкаренка - червона ( п. 18 акту), а не проба Рапопорта, як зазначила в своїх показаннях свідок [PERSON] Пункт 20 акту - висновок: алкогольне сп'яніння. Також допитана в судому засіданні свідок [PERSON], яка під час освідування [PERSON] виконувала обов'язки медичної сестри приймального відділення ЦРЛ ім. Софії Бобринської, повідомила, що лікарем [PERSON] використовувався прилад трубка Мохова-Шинкаренка. Проте, на запит суду в ході розгляду справи, головний лікар ЦРЛ ім. Софії Бобринської надав відповідь №645 від 02 липня 2014 року про те, що індикатор тверезості «трубка Мохова-Шинкаренка» лікарнею в період із 2013 по 2014 роки не отримувалася та не використовувалася для проведення медичних освідувань на виявлення ознак алкогольного сп'яніння. З врахуванням зазначених суперечностей суд вважає, що перебування [PERSON] в стані алкогольного сп'яніння навіть під час його освідування в лікарні не підтверджені належними і допустимими доказами. Після проведення освідування [PERSON] повернувся на територію підприємства і продовжував виконувати покладені на нього обов'язки до кінця чергування, тобто до 08-00 год. 05 лютого 2014 року, що підтвердили допитані за клопотанням відповідача свідки -нарядчик локомотивного депо [PERSON], черговий по депо [PERSON] та оператор депо [PERSON], які жодним чином не помітили та не виявили будь-яких ознак алкогольного сп'яніння у [PERSON] Отже, факт знаходження [PERSON] у стані алкогольного сп'яніння або поява його на роботі у нетверезому стані не підтверджені відповідними доказами. Згідно ч. 4 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Наказ про звільнення [PERSON] з роботи виданий 06 лютого 2014 року, в той час як із 06 лютого 2014 року він перебував на лікуванні, тобто був тимчасово непрацездатним, а тому звільнення його суперечить положенням вказаної норми права. Наказ про своє звільнення [PERSON] отримав 08 лютого 2014 року, а з позовом про поновлення на роботі звернувся в суд 19 березня 2014 року, тобто через 1 місяць та 10 днів. Проте, з врахуванням того, що тричі із 06 по 14 лютого включно, із 18 по 27 лютого включно та із 28 лютого по 14 березня 2014 року включно, а всього в загальній кількості 34 дня, він був тимчасово непрацездатним, тому суд вважає за необхідне поновити йому місячний строк на звернення до суду, як пропущений з поважних причин згідно ст. 234 КЗпП України. Відповідно до положень ст. 235 КЗпП України у зв'язку із звільненням [PERSON] без законної підстави відповідача слід зобов'язати нарахувати та виплатити позивачу заробітну плату за час вимушеного прогулу із 06 лютого по 16 липня 2014 року включно, а рішення про поновлення на роботі допустити до негайного виконання. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно ч.1 та 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем понесені судові витрати по оплаті послуг адвоката [PERSON], які частково в сумі 2928 грн. відповідно до вказаних норм процесуального права, а також і відповідно до положень ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та постанови КМУ від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» підлягають стягненню із відповідача на користь позивача. Також із відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь держави в сумі 243 грн. 60 коп. На підставі наведеного, ст.ст. 40, 233, 234, 235 КЗпП України, ст.ст. 10, 60, 79, 84, 88, 213, 215 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved