Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до Камянець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області з позовом до [PERSON] з додатковою відповідальністю «Кам'янець-Подільський електромеханічний завод» про стягнення коштів. Позивач неодноразово уточненні позовні вимоги мотивував тим, що 28.12.1989 року ним було отримано виробничу травму, однак відповідачем не було складено акт про нещасний випадок, на виробництві внаслідок чого він був змушений встановлювати вказаний факт та зобовязувати відповідача складати акт в судовому порядку, який фактично було складено 12.02.2008 року. Згідно довідки серії 0-01 ХМ від 07.07.2008 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках йому встановлено 20 % втрати професійної працездатності. Позивач вважає, що згідно законодавства, яке діяло на час виникнення правовідносин за ним зберігалось місце роботи та середній заробіток, однак відповідачем було порушено його право, внаслідок чого [PERSON] з 28.12.1989 року по 31.03.1990 року було виплачено лікарняні, а не середній заробіток. Крім того відповідачем не виплачено одноразову допомогу за перебування на лікарняному від 2-х до 4-х місяців у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат. Неправомірними діями відповідача, які виразились в не проведенні розслідування нещасного випадку, який стався з позивачем, небажанням скласти акт про нещасний випадок повязаний з виробництвом, який [PERSON] встановлював в судовому порядку, не проведення повного розрахунку завдало позивачу моральної шкоди, яку він оцінює на підставі п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 року в максимальному розмірі 200 мінімальних заробітних плат. На основі викладеного [PERSON] просив стягнути з відповідача недораховані та невиплачені кошти за період тимчасової непрацездатності з 28.12.1998 року по 31.03.1990 року у розмірі 1007,08 крб., що у перерахунку на національну валюту станом на 01.07.2015 року становить 15780,94 грн.; одноразову допомогу за перебування на лікарняному від 2-х до 4-х місяців у розмірі 1723,92 крб., що у перерахунку на національну валюту станом на 01.07.2015 року становить 27013,83 грн. та моральну шкоду в розмірі 14000 крб., що у перерахунку на національну валюту станом на 01.07.2015 року становить 219380 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] уточненні позовні вимоги підтримав та просить їх задоволити. При цьому послався на розрахунок поданий ним та доданий до позовних вимог, що фактично був встановлений в рішенні Апеляційного суду Хмельницької області від 16.12.2011 року, поряд з цим просить не брати до уваги висновок експерта №391/14-22 від 12.12.2014 року про судово-економічну експертизу, оскільки останній суперечить вимогам Закону. Крім цього пояснив, що позовні вимоги, щодо виплати одноразової допомоги за перебування на лікарняному від 2-х до 4-х місяців у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат ґрунтуються на висновках методичних вказівок відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, які додані до матеріалів справи та колективному договорі між трудовим колективом та підприємством, якого надати суду не може, також не може стверджувати, що останній взагалі був укладений. Вважає, що неправомірними діями відповідача, щодо проведення розслідування нещасного випадку та складення акту йому завдано значної моральної шкоди, яка виразилась в порушенні сну, постійних хвилюваннях, негативних змінах його життя, щодо самопочуття, а тому просить стягнути моральну шкоду в максимальному розмірі, яку на його думку слід визначити згідно законодавства, яке діяло на час настання нещасного випадку. Адвокат позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав думку позивача та просить позовні вимоги [PERSON]здоволити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] заперечив проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи це тим, що [PERSON] були виплачені лікарняні в період перебування останнього на лікарняному, а також заробітна плата за фактично відпрацьовані дні. Безпідставною є вимога позивача про виплату одноразової допомоги за перебування на лікарняному від 2-х до 4-х місяців у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, оскільки вказана допомога не передбачена законодавством, в позивача відсутні будь-які докази на підтвердження даної позовної вимоги, а п.10 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконання ним трудових обовязків від 23.06.1993 року №472 не може застосовуватись до спірних правовідносин. Крім того [PERSON] в судовому засіданні не довів, що діями або бездіяльністю відповідача йому завдана моральна шкода, а тому просить відмовити в задоволенні позову. Звертає увагу суду, що згідно висновку експертизи №391/14-22 від 12.12.2014 року середньоденна заробітна плата позивача складає 8,78крб., що є меншим від виплачених [PERSON] лікарняних в період часу з 28.12.1989 року по 31.03.1990 року, що свідчить про відсутність у позивача права на виплату коштів за період тимчасової працездатності. Суд, заслухавши думку учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] з додатковою відповідальністю «Кам'янець-Подільський електромеханічний завод» про стягнення коштів, підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до копії трудової книжки позивача [PERSON] з 30.12.1974 року по 26.06.2004 року працював на різних посадах ТзДВ «Камянець-Подільського електромеханічного заводу» (Т.1 а.с. 12-13). Згідно акту №1 про нещасний випадок, повязаний з виробництвом від 12.02.2008 року з [PERSON] відбувся нещасний випадок о 08.30 год. 28.12.1998 року (Т.1 а.с.89-91). Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 16.12.2011 року (№22-ц-3404) встановлено, що ВАТ «Камянець-Подільський електромеханічний завод» не провів доплати до середнього заробітку [PERSON] у звязку з переведенням на інше місце роботи за період з 25.09.1989 року по 25.11.1989 року в сумі 566,28 крб., яка з урахуванням індексів інфляції станом на 01.01.2011 року в гривнях становить 5119,17 грн. Відповідно до висновку експерта №931/14-22 від 12.12.2014 року заробітна плата [PERSON] за жовтень 1989 року складає 216,36 крб.; за листопад 1989 року складає 170 крб., а всього 386,36 крб., за вказаний час позивачем відпрацьовано 44 дні, а тому середньоденна плата [PERSON] для розрахунку лікарняних складає 386,36:44=8,78 крб. Відповідно до ст. 69 «Положення про порядок забезпечення допомогами з державного соціального страхування» затвердженого постановою Президії ВЦРПР від 12.11.1984 року («Положение о порядке обеспечения пособия по государственному социальному страхованию») до суми заробітної плати не включається оплата за працю по сумісництву як на інших підприємствах та і по місцю основної роботи, одноразові премії, а також премії, які виплачуються за період більше 3-х місяців. В судовому засіданні позивач частково змінив поданий ним розрахунок та вважав, що до стягнення по лікарняних листах піддягає 18,10 крб. середньоденного заробітку; 5,47 крб. розмір одноденної премії за ІV квартал, 2,55 крб. - річної премія за 1 день, а в загальному (18,10+5,47+2,55)х68(кількість робочих днів) =1776,16 крб. з них згідно довідки №671/22 від 30.05.2005 року по лікарняних листках виплачено (260,61+316,20+192,27)=769,08 крб. Різниця становить 1776,16 крб. -769,08 крб. = 1007,08 крб. З урахування індексу інфляції (добуток індексів інфляції з 01.08.1991 по 01.07.2015 року) = 1776,16 х 15,67=15780,94 грн. Згідно висновку судово-економічної експертизи №244834/201 від 05.04.2011 року розмір доплати до середнього заробітку [PERSON] у звязку з переведенням на інше місце роботи за жовтень 1989 року складатиме 247,58 крб., за листопад 1989 року складатиме 210,10 крб. (Т.2 а.с.101-103). Відповідно до ст. 173 Кодексу законів про працю Української ССР (чинної на момент виникнення правовідносин 1989 рік) підприємства, установи, організації несуть у відповідності з законодавством Союзу РСР і Української РСР матеріальну відповідальність за збитки, спричиненні робітникам та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаних з виконанням ними своїх трудових обовязків. Згідно ст. 3 «Положення про порядок забезпечення допомогами з державного соціального страхування» від 12.11.1984 року (чинного на час виникнення правовідносин 1989 рік) відшкодування збитків полягає в виплаті потерпілому грошових сум в розмірі заробітку, який він втратив в наслідок непрацездатності від даного каліцтва або іншого ушкодження здоровя. Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що вимога позивача в частині виплати не донарахованих та невиплачених коштів підлягає до задоволення, поряд з цим з розрахунку поданого [PERSON] слід виключити посилання на одноразові премії та премії, які виплачуються за період більше 3-х місяців, оскільки останні не включається до суми заробітної плати згідно ст. 69 «Положення про порядок забезпечення допомогами з державного соціального страхування» затвердженого постановою Президії ВЦРПР від 12.11.1984 року. Таким чином з урахуванням висновку експерта №1693 від 05.04.2011 року та висновку експерта №931/14-22 від 12.12.2014 року позивачу до стягнення слід визначити 216,36 крб. (заробітна плата [PERSON] за жовтень 1989 року) + 170 крб. (заробітна плата [PERSON] за листопад 1989 року) + 247,58 крб. (доплата [PERSON] за жовтень 1989 року) + 210,10 крб. (доплата [PERSON] за листопад 1989 року) = 844,04 крб. : 44 (дні відпрацьовані [PERSON] за жовтень-листопад 1989 року) = 19,18 крб. (середньоденна заробітна плата [PERSON] за жовтень-листопад 1989 року) х 65 днів (період часу який позивач перебував на лікарняному, з урахуванням вихідних та святкових днів) = 1241,5крб. з них 769,08 крб. виплачено по лікарняних листах. Різниця становить 1241,5 крб. 769,08 крб. = 472,42 х 15,67 (індекс інфляції) = 7402,82 грн. Суд не бере до уваги посилання позивача на Закон України «Про охорону праці» від 14.10.1992 року та правила відшкодування власником підприємств, установ, організації або уповноваженим ним органом трудових обовязків затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.1993 року №472, оскільки вказані нормативні акти не були чинні станом на 28.12.1989 року. Позовна вимога [PERSON], щодо виплати одноразової допомоги за перебування на лікарняному від 2-х до 4-х місяців у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат не підлягає до задоволення, оскільки позивачем не надано будь-якого доказу, що така виплата передбачена. Крім того посилання [PERSON] на висновок методичних вказівок відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, який наявний в матеріалах справи є безпідставним, оскільки вказані висновки носять рекомендаційний характер, використовуються як наукова література та містять інформацію, щодо правовідносин, які виникли після 1993 року, а нещасний випадок на виробництві згідно акту №1 від 12.02.2008 року з позивачем мав місце 28.12.1989 року, тому суд прийшов до висновку, що відсутні законні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині. Поряд з цим частковому задоволенню підлягає вимога [PERSON], щодо відшкодування моральної шкоди, а зокрема. Згідно довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках застрахованого серії 0-01-ХМ №000200 від 07.07.2008 року [PERSON] в звязку з виробничою травмою від 28.12.1989 року встановлено 20% втрати працездатності на підставі акту огляду МСЕК №947 (Т.1 а.с.16). Відповідно до вимог ст.173 Кодексу законів про працю України шкода заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя повязаним з виконанням трудових обовязків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до розяснень, які містяться в пп.1.-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовом про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням його здоровя від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання проводиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватись за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Згідно ст.ст. 1,3,21,43 Конституції України Україна як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Положенням п.9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року встановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, необхідно враховувати стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та ін. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Втративши працездатність на виробництві, позивач не в змозі в повній мірі виконувати ту чи іншу роботу, постійно повинен проходити курс лікування у в звязку з втратою працездатності, обмежений в життєдіяльності, а тому йому завдана моральна шкода. За таких обставин з урахуванням принципів виваженості, розумності та справедливості, суд прийшов до висновку що розмір достатньої грошової компенсації відшкодування моральної шкоди повинен складати 3000 грн., що буде достатньою компенсацією страждань, яких зазнав [PERSON] в звязку з невчасним та неправильним проведенням ним розрахунку, компенсацій, пов'язаних з ушкодженням здоровя при виконанні трудових обовязків. Водночас правових підстав для відшкодування моральної шкодив розмірі 200 мінімальних заробітних плат з відповідача, за переліченими позивачем нормативними актами, які діяли на час виробничої травми судом не встановлено, а позивачем не доведено вказані вимоги. Як вбачається з матеріалів справи (Т.1 а.с.16) [PERSON] встановлена ІІ група інвалідності довічно. Пунктом 9 ст.5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди 1 та 2 груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів. Згідно ч.1,2 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи те, що позивач, є інвалідом ІІ групи та звільнений від сплати судового збору, а позов до суду подано 02.06.2014 року, суд вважає, що у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] з додатковою відповідальністю «Кам'янець-Подільський електромеханічний завод» слід стягнути 243,60 грн. судового збору.

Outcome: approved