Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Золотоніського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] про про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивує тим, що йому належить на праві власності житловий будинок з господарсько-побутовими спорудами, який розміщений по [ADDRESS] За вказаною адресою зареєстрована також і відповідач по справі, яка за місцем своєї реєстрації не проживає вже більше року. Той факт, що відповідач зареєстрований у будинку позивача, хоча ним не користується створює позивачу незручності та заважає повноцінно користуватися вказаним будинком, чим порушується право позивача володіти, користуватися, розпоряджатися своїм нерухомим майном, та відповідно обмежує можливості стосовно належного оформлення соціальної допомоги з боку держави, а тому він звернувся до суду із відповідною позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Розгляд вказаної справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, на підставі ухвали Золотоніського міськрайонного суду від 16.05.2018 року. Ухвалою суду, яка направлена відповідачу в установленому порядку, останній був наданий строк для подання заяви із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, а також строк для подання відзиву на позов. Відповідач відзиву на позов, заяви із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до суду не направила. Позивач звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав. За таких обставин, враховуючи заяву позивача та відсутність згоди останнього на розгляд справи в заочному порядку, а також враховуючи наявність достатніх доказів, які стверджують позовні вимоги позивача та на підставі яких суд може прийняти законне та обґрунтоване рішення, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами справи за відсутності сторін. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач по справі [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] що стверджується відповідним договором купівлі-продажу від 13.09.2017 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №97119318 від 13.09.2017 року, а також договором дарування частини будинку від 07.10.2003 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1895490 від 04.11.2003 року. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Судом встановлено, що відповідач зареєстрована в будинку позивача, що стверджується відповідною довідкою про реєстрацію місця проживання від 11.05.2018 року №312, однак в ньому не проживає, що стверджується відповідною довідкою виданою виконкомом Домантівської сільської ради Золотоніського району №290 від 02.05.2018 року. Статтею 89 ЦПК України визначено: суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Окрім того суд, при вирішенні вказаної справи бере до уваги, що згідно ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Матеріали справи містять достатньо доказів відповідно до яких судом встановлено, що відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає, підстави для сумнівів у достовірності вказаних доказів відсутні. Таким чином суд, враховуючи наведені вище обставини вважає, що позивачем надано достатньо доказів відсутності відповідача за місцем своєї реєстрації, жодних доказів зворотного матеріали справи не містять. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Нормами статей ст. 9, 156 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно із ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач не є членом сім'ї позивача та фактично із ними не проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідність вказаним критеріям визначається з урахуванням того, чи є умови передбачені законом та чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Таким чином судом встановлено, що відповідач фактично не проживає за місцем своєї реєстрації, чим обмежує право позивача на власність та вільного розпорядження нею, а тому суд вважає що позов про визнання особи такою, яка втратила право на користування жилим приміщенням слід задовольнити. Згідно із ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підстави заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою). На підставі зазначеного та

Outcome: approved