Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] (далі - відповідач) на свою користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 3500,00 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до повноліття дитини. В обґрунтування позову зазначено, що в шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Відповідач працездатний, має нерегулярний неофіційний дохід, інших утриманців не має. Оскільки відповідач відмовився сплачувати аліменти в добровільному порядку, позивач звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 16.11.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній цивільній справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнач частково, а саме в сумі 2000,00 грн., зазначивши, що відповідач готовий сплачувати аліменти в розмірі 2000,00 грн. на місяць. В іншій частині позов не визнав. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до Свідоцтва про народження серії [NUMBER] , відповідач є батьком [PERSON] , [INFO] , позивач є його матір`ю. Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною першою та другою статті 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст.182 цього Кодексу, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Як вбачається з роз`яснень, викладених в п.17 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Виходячи із змісту ст. 141 СК України, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання. Відповідно ч. 1, ч. 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Частиною 2 ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Розмір прожиткового мінімуму для дитини віком до 6 років станом на день ухвалення судового рішення становить 1921,00 грн. Таким чином, аліменти в розмірі, що перевищує мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, а саме 960,50 грн., можуть бути стягнуті лише за умови достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Як вбачається з наданих відповідачем доказів, останній працює менеджером із середньою заробітною платою в розмірі від 4025,00 грн. до 5031,25 грн. Враховуючи вказаний розмір доходів відповідача, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для стягнення аліментів на одну дитину відповідача в розмірі більшому, ніж 2000,00 грн., які були визнані відповідачем. При цьому, виходячи з положень ст. 12, 13, 81 ЦПК України, обов`язок доведення достатності заробітку (доходу) відповідача для сплати останнім аліментів в розмірі 3500,00 грн., покладається на позивача. Всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України позивачем та її представником не надано суду будь-яких доказів наявності у відповідача доходу або витрат або наявності на праві власності майна, які б свідчили про можливість відповідача сплачувати аліменти в розмірі більшому, ніж 2000,00 грн. Клопотання про витребування таких доказів не заявлялось. Доводи представника позивача відносно того, що наданий відповідачем розрахунковий чек про придбання для дитини мобільного телефону вартістю 4999,00 грн. свідчить про наявність у відповідача можливості сплачувати аліменти в розмірі, визначеному у позові, судом відхиляються, оскільки разове придбання відповідачем для дитини мобільного телефону, який є річчю тривалого використання, не свідчить про наявність у відповідача можливості щомісячно сплачувати в якості аліментів 3500,00 грн. За таких обставин суд приходить до висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення аліментів в розмірі, який був визнаний відповідачем, а саме в сумі 2000,00 грн. В іншій частині позовних вимог, а саме в стягненні аліментів в більшому розмірі, ніж 2000,00 грн. на місяць, суд відмовляє, оскільки позивачем не доведено достатність заробітку (доходу) відповідача для сплати аліментів в такому розмірі. Крім того, суд враховує, що обов`язок утримання дитини покладається як на її батька, так і на матір. Відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються від дня пред`явлення позову. Статтею 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Враховуючи наведене, суд стягує аліменти від дня пред`явлення позову, тобто з 28.08.2020 та до повноліття дитини. Доводи відповідача відносно того, що дитина періодично проживає у нього, судом не можуть бути визнані такими, що свідчать про відсутність підстав для стягнення аліментів, оскільки судом встановлено, що дитина переважно проживає з позивачем. Доводи відповідача відносно того, що в даний час в провадженні суду перебуває інша цивільна справа щодо визначення місця проживання дитини та він готовий сплачувати аліменти в разі ухвалення рішення про визначення місця проживання дитини з матір`ю з моменту ухвалення такого рішення, судом відхиляються, оскільки імперативними положеннями законодавства передбачено стягнення аліментів від дня пред`явлення позову. З пояснень учасників справи судом встановлено, що основне місце проживання дитини з матір`ю, з якою дитина проживає більшу частину часу. Враховуючи наведене, відмова в позові з мотивів відсутності рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю або стягнення аліментів з часу, коли рішенням суду буде визначено місце проживання дитини з матір`ю, суперечитиме положенням законодавства України та не відповідатиме забезпеченню найкращих інтересів дитини, яка має право на належне утримання станом на даний час. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі звільняються від сплати судового збору за подання позовів про стягнення аліментів. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн. Суд роз`яснює сторонам, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених Сімейним Кодексом України.

Outcome: partial