Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON] ) про стягнення боргу. Позовна заява мотивована тим, що 22 березня 2016 року між позивачем укладено договір позики, за умовами якого він, як позикодавець, надав відповідачу позику у розмірі 41 400 доларів США, терміном до 01 червня 2016 року, що підтверджується відповідною розпискою, та у разі неповернення даної суми сплатити штраф у розмірі 1% від суми боргу за кожний день прострочення. Відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав та надану позику не повернув, чим порушив права позивача, у зв`язку з чим, з урахуванням викладеного, [PERSON] просив суд стягнути з [PERSON] суму основного боргу у розмірі 41 400 доларів США, 3% річних у розмірі 4 430 доларів США, 1% штрафу за кожен день прострочення у розмірі 539 028 доларів США, а також судовий збір. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 03 лютого 2020 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу передано за підсудністю до Дарницького районного суду м. Києва. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13 травня 2020 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду з повідомленням сторін в судове засідання. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судовими справами між суддями від 10 вересня 2020 року дану цивільну справу передано судді Каліушко Ф.А. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14 вересня 2020 року справу було прийнято до свого провадження суддею Каліушко Ф.А. та призначено її розгляд в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання на 02 березня 2021 року. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у відсутність позивача та представника, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, та просив задовольнити позов у повному обсязі. Відповідача в судове засідання також не з`явився, повідомлявся належним чином. До початку розгляду справи подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Також у заяві просив застосувати позовну давність до заявлених позовних вимог та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін за наявними матеріалами справи. Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 22 березня 2016 року [PERSON] (далі позикодавець) надав у позику [PERSON] (позичальник) грошові кошти у розмірі 41 400 доларів США з зобов`язанням останнього їх повернути у термін трьох місяців до 01 червня 2016 року, а також у разі неповернення наданих у позику грошових коштів відповідач зобов`язався сплатити штраф 1% від суми боргу за кожен день прострочення. Дане зобов`язання зафіксоване в простій письмовій формі, зокрема розпискою. Свої зобов`язання за даною розпискою з приводу передачі відповідачу грошових коштів, позивач виконав повністю. Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Такий правовий висновок зробив Верховний Суд у своїй постанові від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Судом встановлено, що позивачем було передано відповідачу за договором позики (розпискою) 41 400 доларів США, яка є дійсною і не оспрювалась в судовому порядку. Водночас, спір стосується стягнення суми позики, яка згідно із розпискою мала бути повернута до 01 червня 2016 року. При цьому, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Правила про позовну давність передбачають право на позов у матеріальному сенсі. Якщо особі належить цивільне право, і це право порушено, то вона вправі здійснити своє право у примусовому порядку, проти волі зобов`язаної особи, шляхом звернення до національного суду або до іншого компетентного органу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»). Судом установлено та вбачається з матеріалів справи, за укладеним між сторонами договором, відповідач зобов`язався повернути позивачу надані у позику грошові кошти до 01 червня 2016 року, тоді як останній звернувся до суду з даним позовом 09 січня 2020 року, тобто з пропуском встановлено ст. 257 ЦК України трирічного строку на відповідне звернення. Заяв/клопотань про поновлення пропущеного строку позивачем заявлено не було, також доказів поважності причин пропуску зазначеного строку надано не було. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про те, що позивачем пропущені строки на звернення до суду з позовом, що передбачені статтею 257 ЦК України. При цьому, частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Також згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 за №14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Встановивши, що позивач звернувся до суду з заявленими вимогами про стягнення з відповідача суми боргу з порушенням встановленого ст. 257 ЦК України строку звернення до суду, про застосування позовної давності заявлено відповідачем у даній справі, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині стягнення основного боргу. У зв`язку з наведеним не підлягає задоволенню і позовні вимоги про стягнення 3% річних за незаконне використання коштів, а також стягнення 1% штрафу за кожен день прострочення, як похідні. Інші доводи позивача, які наведені у позовній заяві, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову не підлягають задоволенню в повному обсязі. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати позивача по сплаті судового збору слід залишити без відшкодування. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed