Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про втрату права користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Ухвалою суду від 27.01.2016 р. до участі у справі було залучено третю особу яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору КП «ЄРЦ». Позивач просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не прибув і про причину своєї неявки суд не повідомив, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, в тому числі через оголошення в ЗМІ. З письмової згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Представник третьої особи поклався на розсуд суду, не заперечуючи позовних вимог. Суд заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. [PERSON] встановлено, що [PERSON] 07.08.1990р. було видано БМП «Івано-Франківськбуд» за трудовими відносинами ордер на квартиру [ADDRESS], склад сімї 3 особи, в т.ч. відповідач (колишня дружина, шлюб розірвано в 1997 році а.с.9) і син [PERSON], який періодично проживає з батьком і на даний час. В подальшому ордер також видано міськвиконкомом на цю ж квартиру 08.09.2006р. (а.с.5,6). Квартира не приватизована, балансоутримувачем будинку №240 по вул. Тисменицькій в м.Івано-Франківську є КП «ЄРЦ». Однак, як зазначено в позові та підтверджено свідками [PERSON], [PERSON], відповідач в цій квартирі проживала в 1990 році близько 2-3 місяців, і з того часу вона там не проживає, виїхала за кордон. Отже, право на користування було набуто відповідачем як членом сімї попереднього користувача житла, а після остаточного виїзду з даної квартири та переїзду в інше місце проживання в інший населений пункт, встановлення факту не проживання по місцю реєстрації, відповідач втратила таке право на користування житлом. Оскільки з обставин справи вбачається, що питання визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням стосується колишнього члена сімї житлового приміщення, тому спір підлягає вирішенню відповідно до статті 405 ЦК. Члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Для регулювання відносин між власником житла та членами його сімї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому, хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі ст..3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сімї власника помешкання на користування ним, чинним є правило ч.1 ст.405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сімї. Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сімї права користування помешканням. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення частково. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved