Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу укладеного між ними 21.11.2015 року за актовим записом №280 у Хустському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області. Зазначає, що під час перебування у шлюбі, дітей у них з відповідачкою не народилося. Причиною розірвання шлюбу є неможливість спільного проживання, відсутність взаєморозуміння, постійні конфліктні ситуації, які унеможливили збереження шлюбу. В червні 2018 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог поставивши питання про розподіл їхнього подружнього майна, а саме: стягнення з відповідачки за основним позовом 57500 грн., що становить половину вартості коштів, які були подаровані їм на весілля і є їхніми спільними коштами. Збільшені позовні вимоги мотивовані тим, що за розрахунками позивача на весілля їм з дружиною було подаровано приблизно 230000 грн. половина вказаної суми зразу після весілля була витрачена на оплату весільного залу, послуг тамади, музикантів та інші витрати. Решта коштів залишились у його дружини і знаходяться у неї по теперішній час. Вважає дані кошти спільним майном подружжя та просить збільшені позовні вимоги задовольнити. В ході розгляду справи відповідачка [PERSON], через свого представника [PERSON] подала зустрічну позовну заяву про розподіл спільних коштів подружжя. Просила суд стягнути з [PERSON] на її користь частину коштів отриманих у подарунок на весіллі в сумі 60 200 грн., 8730 долларів США та 300 євро у гривневому еквіваленті на день розгляду справи в суді. Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що під час проведення їхнього з відповідачем весілля, гостями було подаровано їм значну суму коштів, яка становила: 60200 грн., 8730 долларів США та 300 євро. Вказані кошти не були витрачені ними на потреби сім'ї, натомість відповідач одразу після весілля придбав за них офісне приміщення в м. Ужгород та оформив його на свою матір. Просила суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь половину коштів, подарованих на весіллі, які є спільним майном подружжя. В судовому засіданні позивач за основним позовом [PERSON], його представник адвокат [PERSON], збільшенні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Позивач ствердив, що вони з відповідачко прожили в шлюбі менше року, дітей від шлюбу у них не народилося і вони з відповідачкою вже не підтримують жодних стосунків. Шлюб їхній носить формальних характер, а тому просив його розірвати та повернути йому половину залишку коштів, подарованих їм на весіллі, оскільки він вважає доведеним у судовому засіданні той факт, що всі кошти отримані на весіллі знаходились у його дружини - відповідачки по справі. Позивач визнав ту обставину, що грошові кошти на весіллі дарувались гостями як в національній валюті, так і в доларах та євро. Оскільки він особисто кошти не рахував, однак вважає, що сума становила близько 9000 доларів США. Наступного дня після весілля, вони з дружиною передали його батьку - [PERSON] для оплати весільного залу 85000 грн., за послуги надані музиками - 600 доларів США, за фото та відео зйомку 400 та 300 доларів відповідно, в якості оплати за роботу тамади та бульбашкове шоу. Вважає, що після оплати всіх весільних послуг, повинно було залишитись весільних коштів близько 115000 грн. Доказів на підтвердження даної вимоги, у нього не має, однак він припускає з власних розрахунків, що саме така сума наявна у відповідачки і підлягає розподілу між ними у рівних частках. Зустрічні позовні вимоги пред'явлені відповідачкою про розподіл коштів позивач та його представник в судовому засіданні заперечували, посилаючись на підстави зазначені у відзиві, наявному в матеріалах цивільної справи. Позивач вважає, що половину коштів, отриманих ними на весілля в якості подарунку, було оплачено ними за організацію та проведення весілля і ця сума становила приблизно 115000 грн. У відзиві [PERSON] також зазначає, що наступного дня після весілля, кошти рахувала його дружина, яка і повідомила йому що сума подарованих грошей становить 9000 долларів США. У нього є сумніви щодо її достовірності, однак назвати точну суму він не може. Через два дні після весілля він виїхав у м. Ужгород, де працює і постійно проживає. Залишок коштів після весілля, дружина забрала з собою до своїх батьків, куди переїхала проживати. Оскільки він проживав на квартирі яку винаймав з колегою по роботі, то жодних весільних коштів він із собою в Ужгород не брав і не міг брати. Що стосується офісного приміщення придбаного його батьками після весілля, то воно придбане на кошти батьків. Просив його позовні вимоги задовольнити, в задоволенні зустрічних відмовити. Відповідачка за основним позовом та позивачка за зустрічним [PERSON], її представник - адвокат [PERSON] , вимоги в частині розірвання шлюбу визнали та не заперечили, щодо їх задоволення. В задоволенні вимоги про стягнення коштів в сумі 57500 грн. просили відмовити за їх недоведеністю. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] підтримала з наведених в заяві підстав та просила їх задовольнити. В ході розгляду справи, за клопотанням сторони відповідача судом вживались заходи щодо примирення сторін та надавався строк на примирення терміном 2 місяці. Судом також у даній цивільній справі вчинялись наступні процесуальні дії: зупинення провадження, відновлення провадження, прийняття зустрічної позовної заяви. Всі заяви, клопотання вирішені у відповідності до вимог ЦПК України. Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, тощо) не проводилось. Заслухавши доводи сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи в тому числі речові докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 21.11.2015 року за актовим записом №280 у Хустському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області. При цьому саме весілля сторони проводили 10 листопада 2015 року. Дітей від шлюбу у них не народилося. Протягом судового розгляду позивач [PERSON] наполягав на розірванні шлюбу, відповідачка [PERSON] не заперечила щодо його розірвання. Сторони підтвердили, що разом не проживають та не бажають перебувати у шлюбі. Вжиті судом заходи щодо примирення сторін, позитивних результатів не дали. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як роз'яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи вимоги ст. 112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу та інші обставини життя подружжя. Частиною 2 вказаної норми передбачено постановлення судом рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Оскільки під час розгляду справи відповідачка визнала позов у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині розірвання шлюбу. Вимоги позивача [PERSON] в частині стягнення з відповідачки [PERSON] половини залишку коштів подарованих їм на весілля, на думку суду є недоведеними та не підлягають до задоволення виходячи з наступного. В заяві про збільшення позовних вимог, яку позивач підтримав в ході судового розгляду, останній зазначає, що йому не відома точна сума коштів подарованих на весіллі, припускає, що це було приблизно 9 тисяч долларів США. На підтвердження своїх вимог позивач зазначав, що наступного дня після весілля, вони з дружиною передали його батьку [PERSON] для оплати весільного залу 85000 грн., музикам - 600 доларів США, фото та відео зйомка 400 доларів та 300 доларів США за роботу тамади і бульбашкове шоу. Позивач стверджував, що після оплати всіх весільних послуг, у них залишалося з весільних коштів близько 115000 грн., які утримувала відповідачка. За поясненнями позивача вказана ним сума не є точною, а базується на його власних приблизних розрахунках. Жодних письмових доказів на підтвердження вище зазначених позовних вимог позивачем за первісним позовом до суду не надано. Допитаний в ході судового розгляду свідок зі сторони позивача - [PERSON], який є батьком позивач, заявив суду, що кошти отриманні на весіллі, наступного дня молоді перераховували у них вдома. За його інформацією загальна сума подарованих на весіллі коштів становила близько 10000 долларів США. За свої власні кошти, він як батько молодого сплачував за музику, бульбашкове шоу, танець молодої 100 долларів США та подарунки дітям. Крім того наступного дня ним було сплачено з власних коштів 100 долларів США музикам, що супроводжували молодят наступного дня, 6000 грн. за весільну подорож, а також 3000 грн. за оздоблення весільного залу. Оплату коштів за ви використаний весільний зал та харчування гостей було проведено ним спільно батьком нареченої з [PERSON] Свідок пояснив суду, що решту витрат на оплату за музику, фото, тамаду, молоді платили з їхніх власних весільних коштів. Таким чином, покази свідка зі сторони позивача суперечать показам самого позивача в частині суми подарованих коштів ( 9000 долларів США та 10000 доларів США), а також щодо оплати музикам та за бульбашкове шоу. Судом також допитаний в якості свідка батько відповідачки - [PERSON], який пояснював, що вони розділили між собою як батьки наречених разом з [PERSON] витрати по оплаті весільного залу та харчування гостей за проведення весілля дітей що відбувалося 10.11.2015 року. Крім цього, він зі своїх власних коштів оплатив витрати за роботу тамади в сумі 400 доларів США та музикам в сумі 600 доларів США. Вказані витрат кошти він оплачував тому що [PERSON] оплачував витрати на за весільну подорож молодих та оздоблення весільного залу. Свідок також пояснював, що персонально після весілля надав [PERSON] як чоловікові його дочки 5000 (п'ять тисяч) доларів США, яких йому не вистачало до весільних коштів для придбання приміщення під стоматологічний кабінет в м. Ужгород. Однак, реєстрацію права власності позивач оформив на свою матір, під приводом того що всі його особисті документи та документи його дочки були здані в ГУДМС України в Закарпатській області для виготовлення нового паспорту із зміною прізвище після реєстрації шлюбу. Допитаний в ході судового розгляду свідок [PERSON], який виконував на весіллі у сторін 10.11.2015 року роль тамади, повідомив суду, що оплату за його послуги здійснили сторона відповідача, а саме в якості завдатку до проведення весілля він отримав від [PERSON] в розмірі 100 доларів США, а остаточний розрахунок з ним в сумі 400 доларів провів особисто батько нареченої - [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що 10.11.2015 року він у складі їхнього музичного гурту брав участь у проведенні весілля сторін по справі. З позивачем та відповідачкою він зустрічався до їхнього весілля в м. Хуст, де отримав від нареченої завдаток в розмірі 200 долларів США. Після завершення весілля 11.11.2015 року, для повного розрахунку до нього підходили наречений з батьком нареченої і останній провів повний розрахунок, який становив 600 долларів США. Розрахунок проводив батько нареченої, а наречений був присутній при цьому розрахунку. Згідно ч.1,2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частинами 1,5,6,7 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи вище наведені докази, оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення коштів з [PERSON], оскільки в ході судового розгляду позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заволодіння відповідачкою коштів що були подаровані сторонам на їхньому весіллі в розмірі 115000 грн., а тому вимога позивача в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів в сумі 57500 грн. не підлягає до задоволення, через її недоведеність. Разом з цим, заявлені в ході розгляду справи зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя, на думку суду є доведеними виходячи із вище встановлених та наведених доказів, що перевірені в судовому засіданні, а тому суд вважає що зустрічний позов відповідачки слід задовольнити виходячи з наступних підстав. В ході судового розгляду по даній справі, суд за клопотанням сторін проводив допит свідків та досліджував надані письмові докази про факт отримання сторонами грошових коштів на власному весіллі, яке відбулося 10.11.2015 року. Так, з показів свідка [PERSON] в судовому засіданні встановлено, що він як батько відповідачки приймав безпосередню участь в організації та оплаті витрат на проведення весілля сторін. Після весілля, він особисто провів розрахунок за весільний зал та харчування гостей, а потім батько позивача [PERSON] повернув йому половину з цих коштів, еквівалентну кількості гостей з боку нареченого. Загальна сума сплачених коштів становила 83200 грн. Вказана виплата проведена ними як батьками наречених. Жодної копійки із загальної суми що була подарована нареченим на весіллі ніхто з батьків не витрачав і не мав до них доступу. Свідок ствердив, що подружнє життя сторін в загальному тривало більше місяця, з яких вони на початку декілька днів проживали у батьків позивача та в м. Ужгород, де працював позивач. Купівлю офісу під стоматологічний кабінет за весільні кошти ініціював позивач і вони не були проти цього, оскільки вважали що купівля здійснюється для потреб сім'ї. Він особисто оглядав це приміщення, і передав позивачу з власних коштів додатково 5000 доларів США для придбання цього приміщення. На час оформлення купівлі вказаного приміщення позивач приховав той факт, що реєстрацію права власності він здійснив на свою матір. Вище наведені обставини що встановлені з показів свідка [PERSON] та стосуються спірних правовідносин у справі між сторонами, також частково узгоджуються з показами свідка [PERSON], який є батьком позивача. З показів даного свідка в судовому засіданні встановлено, що він спільно [PERSON] брав участь у витратах по оплаті за весільний зал де відбулося весілля з участю гостей, і загальний розмір витрат становив 85 000 грн. Решту витрат на проведення весільного святкування, що відбувалося на наступний день він виплатив з особистих коштів. Показами свідка також встановлено, що на протязі 10 днів після весілля, молоде подружжя проживало у нього вдома, потім відповідачка декілька разів їздила до його сина в м. Ужгород. Свідок також стверджував, що позивач кошти які їм були подаровані на весіллі з дому до міста Ужгород не забирав, а офісне приміщення в Ужгороді він придбав для сина за свої власні кошти, без залучення коштів, які були подаровані на весіллі молодому подружжю. За підрахунками свідка загальна сума подарованих на весіллі коштів становила близько 10000 долларів США. З власних коштів, він як батько молодого сплачував за музику, бульбашкове шоу, танець молодої 100 долларів США та подарунки дітям. Крім того наступного дня ним було сплачено з власних коштів 100 долларів США музикам, що супроводжували молодят наступного дня, 6000 грн. за весільну подорож, а також 3000 грн. за оздоблення весільного залу. Свідок пояснив суду, що за музику, фото, тамаду, молоді платили з весільних коштів. Однак, останні твердження свідка про його витрати за музик на весіллі, та витрати молодого подружжя із подарованих їм коштів на весіллі, а саме за роботу фотографа, тамади не відповідають дійсності та спростовані показами свідків [PERSON] та [PERSON] Так, свідок [PERSON] пояснював суду, що працював тамадою на весіллі у сторін 10.11.2015 року. За вказані послуги з ним домовлялась наречена, заплативши йому аванс у розмірі 100 доларів, а остаточний розрахунок після весілля провів батько нареченої. Свідок ствердив, що веде записи весіль, порядок розрахунку, а тому впевнений хто з ним розраховувався за надані послуги. Загальна сума послуг становила 500 доларів США. Свідок [PERSON] також спростував покази позивача та свідка [PERSON] пояснивши суду, що працював музикою на весіллі сторін. До весілля він зустрівся з сторонами в м. Хуст, де отримав від нареченої завдаток в розмірі 200 долларів США. Після весілля для повного розрахунку до нього підходили наречений з батьком нареченої та провели повний розрахунок, який становив 600 долларів США. Розрахунок з ним проводив батько нареченої, [PERSON] а наречений лише був присутній при цьому. В судовому засіданні досліджено наданий відповідачкою відеозапис про весілля, яке святкували сторони 10.11.2015 року, на якому чітко відображено та озвучено факт дарування молодому подружжю з боку гостей грошових подарунків. Під час дослідження цього відеозапису обидві сторони не заперечили, що вказаний доказ відповідає тим обставинам, які мали місце на весільному вечері 10.11.2015 року та визначений підрахунок отриманих грошових коштів встановлений у судовому засіданні відповідає дійсності. За підрахунком коштів, встановлених під час перегляду відеозапису з весілля сторін у судовому засіданні сума коштів, що сторони отримали як подружжя становило: 59200 (п'ятдесят дев'ять тисяч двісті) гривень; 8880 (вісім тисяч вісімсот вісімдесят) доларів США; 300 (триста) Євро. За офіційними даними Національного банку України від 10.09.2018 року встановлено офіційні курси гривні до іноземної валюти. Так, станом на день розгляду справи в суді вартість 100 доларів США становила 2826,4977 грн., вартість 100 Євро становила 3282,9771 грн. Таким чином, сума коштів встановлених у судовому засіданні, що належали сторонами в якості грошей отриманих на весіллі, за розрахунками згідно курсу іноземних валют встановлених НБУ станом на 10.09.2018 року склали наступний розмір : 8880 (вісім тисяч вісімсот вісімдесят) доларів США з курсового розрахунку 100 доларів США за 2826,4977 грн. складає 250993,6 грн. (8880 х 2826,4977 = 25099299,576); 300 (триста) Євро з курсового розрахунку 100 Євро за 3282,9771 грн. складає 9849,1 грн. (300 х 3282,9771 = 984893,13) та кошти подаровані в гривнях в сумі 59200 гривень. Загальна сума грошових коштів отриманих сторонами під час весілля в гривневому еквіваленті на день розгляду справи в суді на 10.09.2018 року склала у гривневому еквіваленті 320042,7 грн. З пояснень сторін та свідків по даній справі встановлено, що після завершення весілля молоде подружжя проживало у будинку батьків нареченого, куди поселилися за взаємною домовленістю з усіма подарованими їм грошовими коштами. Час спільного проживання сторін та підтримання їхніх взаємовідносин в цілому склав період більше одного місяця. Після чого, відповідачка проживала у будинку своїх батьків, так як позивач знаходився у місті Ужгород де мав місце праці та проживав зі своїм колегою по роботі на квартирі, що ними спільно винаймалася для тимчасового проживання. За твердженнями позивача та його батька - [PERSON], грошові кошти подаровані їм на весіллі в м. Ужгород позивач не забирав. Жодних доказів під час розгляду справи, про наявність можливих витрат сторонами на придбання яких-небудь цінних речей, предметів або нерухомості судом не встановлено і сторонами таких доказів не надано. Крім цього, відповідачка надала до суду роздруківку з листування, що здійснювали між собою сторони за допомогою мобільних телефонів. Вказана переписка свідчить про те, що сторони після повного припинення шлюбних відносин з'ясовували між собою питання пов'язані з поверненням позивачем в користь відповідачки частини з грошових коштів подарованих на весіллі, які залишалися у позивача. Вище наведені обставини дають суду підстави зробити висновок про те, що грошові кошти, які сторони в даній справі отримали на власному весіллі 10.11.2015 року залишилися в розпорядженні позивача та знаходилися в будинку батьків позивача на момент припинення між сторонами шлюбних взаємовідносин. За приписами ч.3 ст.368ЦК України, ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно за ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Беручи до уваги вище наведене суд вважає зустрічні позовні вимоги відповідачки про поділ їхніх спільних грошових коштів доведеними і такими що підлягають до задоволення, а тому встановлений судом розмір грошових коштів у сумі 320042,7 грн. підлягає рівному розподілу по 1/2 частині між сторонами, шляхом стягнення половини від цієї суми з позивача на користь відповідачки. Стягнення судових витрат по справі слід вирішувати у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України

Outcome: partial