Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в якому просив стягнути з [PERSON] суму боргу за договором позики грошових коштів від 19.07.2013 року у розмірі 108 234,11 грн. Заочним рішення Івано-Франківського міського суду від 06 березня 2017року позов [PERSON] задоволено в повному обсязі. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 04 травня 2017року задоволено заяву представника відповідача про скасування заочного судового рішення по даній справі та призначено до судового розгляду. В судове засідання представники позивача не зявилися, подали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилась, про причини неявки суду не сповістила, про дату та час судового засідання повідомлена була належним чином, про що свідчить поштовим конвертом з рекомендованим повідомленням про вручення, який направлявся на адресу зареєстрованого у встановленому порядку місця проживання відповідачки та повернувся на адресу суду з відміткою за зазначеною адресою не проживає. З огляду на подання позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності сторін. Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне. Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Із змісту позовної заяви вбачається, що 19.07.2013 року [PERSON] передав у власність [PERSON] кошти в сумі 55 000 грн., про що відповідачка дала відповідну розписку, оригінал якої долучається до позову. Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження укладення договору позики відповідачкою надано позивачу письмову розписку від 19 липня 2013 року, оригінал якої міститься в матеріалах справи. Відповідно до розписки від 19.07.2013 року відповідачка зобовязалася повернути отриману суму коштів до 01.12.2013 року. В силу ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В матеріалах справи міститься розписка ( а.с. 5) з якої бачається ,що кошти в сумі 55 000 грн. було отримано [PERSON] 19 липня 2013 року. Доказів, які б спростовували вищевказані обставини, відповідачкою суду надано не було, а судом таких доказів не встановлено. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Крім того, із змісту позовної заяви вбачається, що відповідачка не повернула позивачу борг за розпискою в розмірі 55 000 грн., не сплатив 3% річних та втрати від інфляції, а всього 108 234,11 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості, який міститься в матеріалах справи ( а.с.6-8). Будь-яких доказів, які б спростовували надані позивачем докази заборгованості за вказаним договором позики, відповідачкою не надано. Згідно із ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як зазначено в матеріалах позовної заяви, станом на час розгляду даної справи, існує непогашена заборгованість відповідачки перед позивачем в розмірі 108 234,11 грн. Вказана обставина не спростована належними засобами доказування. За таких обставин позовні вимоги щодо стягнення з відповідачки суми заборгованості в розмірі 108 234,11 грн., яка складається з : 55 000 грн. - заборгованість по тілу позики; 4 836,99 грн. - 3% річних; 48 397,12 грн. - втрати від інфляції є обґрунтованими та підлягають до задоволення. В той же час, відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Стаття 625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, позивач також просив стягнути з відповідачки 3% річних від простроченої суми в розмірі 4 836,99 грн. та втрати від інфляції в розмірі 48 397,12 грн. Проценти річних, так само як і інфляційні втрати на суму боргу, входять до складу грошового зобов'язання і, на відміну від пені, не є санкцією за порушення грошового зобов'язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процентів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. Таким чином, три проценти річних є наслідком невиконання грошового зобов'язання. За розрахунком позивача, який не спростовано належними засобами доказування, сума 3% річних від простроченої суми становить 4 836,99 грн. За таких обставин позов у частині стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 4 836,99 грн. та втрати від інфляції в розмірі 48 397,12 грн. є обгрунтованим та підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 526, 527 ч.1, 612, 625, 1046, 1049 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88 ч.1 ЦПК України,

Outcome: approved