Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Лисичанського міського суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позивач, після уточнення позов вимог, в обґрунтування позову посилається на те, що 12.06.1998 року між сторонами було зареєстровано шлюб, Відділом реєстрації актів цивільного стану Лисичанського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис № 219. Шлюб розірвано рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 26.04.2011 року. Під час перебування у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 13.04.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського нотаріального округу, було придбано житловий будинок [ADDRESS] в місті Лисичанську. Право власності на будинок зареєстрований за відповідачем. Згідно з технічним паспортом на будинок [ADDRESS] в місті Лисичанську інвентаризаційна вартість будинку складає 48 294 грн. На підставі викладеного просив суд провести поділ майна, що належить позивачу і відповідачу на праві спільної сумісної власності - будинку [ADDRESS] міста Лисичанська Луганської області, залишивши відповідачу будинок і зобов'язати відповідача виплата грошову компенсацію в розмірі 1/2 вартості будинку в сумі 24147 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, до суду надав письмову заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та пояснила, що вона дійсно перебувала у шлюбі з позивачем. Під час перебування у шлюбі нею був придбаний спірний будинок [ADDRESS] міста Лисичанська Луганської області. Спірний будинок був придбаний за кошти її матері, але доказів того, що гроші на купівлю будинку дала її мати вона не має. Кошти вносити на депозитний рахунок суду відмовилася, адже взагалі заперечує проти задоволення позовних вимог позивача та сплати позивачу грошової компенсації в розмірі 1/2 вартості будинку в сумі 24147 грн. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Заслухавши осіб, які приймають участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Спір між позивачем та відповідачем виник з приводу того, що відповідач, [PERSON], проти поділу майна, а саме: будинку [ADDRESS] міста Лисичанська Луганської області, шляхом сплати позивачу грошової компенсації в розмірі 1/2 вартості будинку в сумі 24147 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно з рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 26.04.2011 року, шлюб зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] 12.06.1998 року відділом реєстрації актів цивільного стану Лисичанського міського управління юстиції Луганської області, актовий запис № 219, розірваний (а.с.8). Згідно з копією свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] виданого 01 березня 2013 року Виконавчим комітетом Привільської міської ради Луганської області, [PERSON] та [PERSON] 01.03.2013 року зареєстрували шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 9. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] (а.с. 29). Вирішення питання стосовно поділу майна подружжя, а саме: будинку [ADDRESS] міста Лисичанська Луганської області, після розірвання шлюбу, зареєстрованого між [PERSON] та [PERSON], разом із заявою про розірвання шлюбу судом не вирішувалося, договір щодо поділу майна, між позивачем та відповідачем не укладався. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Цим правом закріплена недоторканість житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. У зв'язку з цим необхідно звернутися до правових позицій Європейського суду з прав людини, а саме в розумінні пункту 1 ст. 8 Конвенції, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеними чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло (рішення у справі «Пауел та Райнер проти Великобританії» (Powell and Raynerv. The U.K.) від 21.02.1990 р., статус рішення - остаточне). Такий загальний захист поширюється як на власника житла (рішення у справі «Джілов проти Великобританії» (Gilow v. the U.K.) від 24.11.1986 р., статус рішення - остаточне), так і на наймача житла (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» (Larkos v. Cyprus) від 18.02.1999 р., статус рішення - остаточне). З матеріалів справи судом встановлено, що згідно з рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 26.04.2011 року, шлюб зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] 12.06.1998 року відділом реєстрації актів цивільного стану Лисичанського міського управління юстиції Луганської області, актовий запис № 219, розірваний (а.с.8). Згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку від 13.04.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського нотаріального округу Луганської області Поджарою Л.П., зареєстровано в реєстрі за № 447, [PERSON] продала, а [PERSON] купила житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Що знаходиться в місті Лисичанську, [ADDRESS] (а.с.69-70). Згідно з довідкою № 197 від 21.02.2014 року, виданою Бюро технічної інвентаризації, станом на 01.01.2013 року право власності на житловий будинок [ADDRESS] м. Лисичанськ зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13.04.2009 року реєстр № 447(а.с.9). Згідно з інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек. Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а.с.52-55). Згідно з копією свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] виданого 01 березня 2013 року Виконавчим комітетом Привільської міської ради Луганської області, [PERSON] та [PERSON] 01.03.2013 року зареєстрували шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 9. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] (а.с. 29). Згідно з довідкою від 16.12.2014 року, виданою Лисичанським комунальним підприємством «Паспортна служба», за адресою: [ADDRESS], зареєстровані та мешкають: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.68). Таким чином, суд доходить висновку, що дійсно спірний будинок, який знаходиться за адресою [ADDRESS], був придбаний позивачем та відповідачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі. В заперечення позовних вимог відповідач посилалась на те, що будинок було придбано за грошові кошти її матері, однак, суд не приймає до уваги доводи відповідача, оскільки під час розгляду справи відповідачем суду не було надано належних та допустимих доказів, на підтвердження вищезазначеної обставини. Таким чином суд вважає, що будинок, придбаний за час шлюбу, належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а отже, на дані правовідносини розповсюджується дія норм СК України щодо спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про поділ майна шляхом стягнення на його користь грошової компенсації в розмірі 1/2 вартості будинку та залишивши відповідачу будинок, суд виходить з наступного. Згідно з аналізу норм чинного законодавства, передбачено наступні способи поділу спільного майна подружжя. По-перше, відповідно до ст. 71 СК України, суд може ухвалити рішення щодо поділу майна в натурі. Такий спосіб застосовується до подільних речей, тобто, речей, які можна поділити без втрати їх цільового призначення (ст. 183 ЦК України). По-друге, суд може ухвалити рішення про присудження майна одному з подружжя з покладенням на нього обов'язку виплати другому з подружжя компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності (ч.ч. 2, 4, 5 ст. 71 СК України). При цьому присудження такої компенсації можливе лише за згодою особи, яка її отримує, та за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Такий спосіб застосовується відносно неподільних речей. Однак, в разі відсутності згоди особи, яка отримує грошову компенсацію, присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Отже, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згоди і при умові попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок. Так , позивач звернувся до суду з позовом про стягнення грошової компенсації, замість його частки у праві спільної сумісної власності, водночас, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували внесення грошової на депозитний рахунок суду. Окрім цього, відповідач відмовилася від внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Водночас, відповідно до п. 25 Пленуму Верховного Суду України в Постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. На підставі викладеного, з урахуванням вимог ч.ч. 4,5 ст. 71 СК України, з урахуванням невнесення відповідачем відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, у разі коли неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Разом з тим, матеріали справи не містять дані про те, що спірний житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями є неподільною річчю, клопотання про проведення судово-будівельної експертизи сторони не заявляли, а отже, визнати за позивачем та відповідачем ідеальних часток подружжя у спірному майні є неможливим, оскільки обраний позивачем спосіб поділу майна суперечить вимогам ст. 71 СК України, у зв'язку з чим, позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed