Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-16 00:00:00

[PERSON] завернулась до Дарницького районного суду м. Києва зпозовом до [PERSON] про розірванняшлюбу та поділспільного майна подружжя, та з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог та про зміну предмета позову, просить суд: - розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 19.12.1995 року у Жовтневому відділі державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий записом № 915; - визнати право власності по1/2 частки квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] , за [PERSON] та [PERSON] ; - визнати право власності по 1/2 частки автомобіля марки BMW(модель 520), тип - загальний легковий седан - В, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , колір - синій, 2015 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] за [PERSON] та [PERSON] ; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсаціюза1/2 частку у праві власності на автомобіль марки BMW (модель 520), тип - загальний легковий седан - В, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , колір - синій, 2015 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] ; - визнати право власності по 1/2частки автомобіля марки HONDA(модель -civic), тип - легковий седан, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . колір - бежевий. 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] ; - зобов`язати [PERSON] передати два комплекта ключіввідавтомобіля марки HONDA. Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що спільне життя з відповідачем не склалося, вважає, щоу них різні погляди на життя, виховання дітей, що призвело до втрати взаєморозуміння один одного, шлюбні відносини між подружжям фактично припинилися, спільного господарства не ведуть, а тому вважає, що збереження шлюбу є неможливим. Разом з тим, за час перебування у шлюбі сторонами були придбані: квартира, розташована за адресою [ADDRESS] ; автомобіль марки BMW(модель 520); та автомобіль марки HONDA(модель - civic), які є спільною сумісною власністю подружжя. Посилаючись на недосягнення згоди щодо поділу спільного майна, положення статей 60, 70, 71 Сімейного кодексу України та роз`яснення Верховного Суду України, дані у постанові Пленуму від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», позивач просить поділити спільне сумісне майно шляхом визнання за кожним з подружжя права власності на Ѕ частину квартири, та автомобілів. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали, просили йогозадовольнити у повномуобсязі. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги визнав частково, просив визнати за позивачкою право власності на автомобіль HONDA та стягнути з неї на користь відповідача половину вартості автомобіля, що становить 104 560 грн.; щодо поділу автомобіля марки BMW (модель 520) заперечував та пояснив, що даний автомобіль не підлягає поділу, оскільки перебуває у власності третіх осіб та був відчужений відповідачем 18.08.2016 року, під час шлюбу, і [PERSON] про це було відомо. Кошти від продажу вказаного автомобіля пішли на потреби сім`ї. В задоволенні решти позовних вимог не заперечував. За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав згідно вказаної статті є припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення. Отже, кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням часткового визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, із наступних підстав. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 19.12.1995року. Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] (а.с.15), та дочку [PERSON] , [INFO] (а.с.16). В період шлюбу сторони набули у власність нерухоме та рухоме майно, а саме: квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS] ; автомобіль марки BMW(модель 520), тип - загальний легковий седан - В, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , колір - синій, 2015 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] ; та автомобіль марки HONDA(модель - civic), тип - легковий седан, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . колір - бежевий. 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження у статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже зважаючи на те, що квартира, та автомобілі були придбані у період зареєстрованого шлюбу сторін, і на відсутність спільного майна сторони не посилаються, суд визнає це майно об`єктами права спільної сумісної власності. Відповідно до частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Оскільки сторони не домовилися про поділ майна за взаємною згодою, що передбачено частиною 2 цієї статті, даний спір повинен вирішуватися судом. Способи та порядок поділу майна подружжя визначені статтею 71 цього Кодексу, згідно приписів якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Зі змісту наведених норм сімейного законодавства вбачається, що поділу в натурі підлягає лише майно, яке є в наявності на момент такого поділу. Судом встановлено, що із заявленого сторонами до поділу майна на час розгляду справи немає в наявності лише автомобіля «BMW», який був відчужений відповідачем та перейшов у власність третьої особи. Представник відповідача посилався на те, що автомобіль був проданий під час шлюбу і кошти використано в інтересах сім`ї сторін, а тому просить не враховувати його при поділі майна. Водночас позивач вказану обставину заперечує, документальних та будь-яких інших доказів наявності такої згоди суду не надано, а у позовній заяві про розірвання шлюбу, яку було подано позивачем до суду, вона стверджує, що сторони не підтримують шлюбних стосунків і не ведуть спільного господарства. За таких обставин один лише факт перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на час відчуження спільного майна не може слугувати доказом надання позивачем згоди на продаж автомобіля, а відтак суд вважає доведеним, що відповідач розпорядився автомобілем на власний розсуд, без згоди і урахування інтересів позивача. На підставі ДКП МВС в м. Києві №8044/2017/393433 від 29.03.2017 автомобіль BMW(модель 520), тип - загальний легковий седан - В, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , колір - синій, 2015 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] перереєстровано на ім`я нового власника [PERSON] . Відповідно до акту прийому-передачі автомобіл., загальна вартість становить: 1 151 291,44 (один мільйон сто п`ятдесят одна тисяча двісті дев`яностог один) грн.. та 44 коп. За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України, при поділі майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом. Оскільки між сторонами немає спору щодо виділення кожному з подружжя вказаного майна, суд дійшов висновку, що такий поділ відповідає їх інтересам, а тому вимоги позову у цій частині вважає обґрунтованими. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини і навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.63 цього СК Кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до п.1 ст.61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно із статтею 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п. 23, 24 постанови пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартира, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові кошти та майно, належне подружжю та іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.. Згідно п. 24 вищезазначеної Постанови до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Верховний Суд наголошує на тому, що основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися. (Постанова Верховного суду від 02.12.2018 року справа № 286/2349/16-ц провадження № 61-16641св18). З огляду на викладене суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимоги про зобов`язання відповідача надати екземпляри ключів від автомобіля Honda, оскільки така вимога є передчасною. Враховуючи вищевикладене, суд вирішуючи спір, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню частково, оскільки майно, а саме: квартира, розташовану за адресою [ADDRESS] ; автомобіль марки BMW(модель 520), тип - загальний легковий седан - В, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , колір - синій, 2015 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] ; та автомобіль марки HONDA(модель - civic), тип - легковий седан, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . колір - бежевий. 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] ., є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку з відчудженням відповідачем автомобіля марки BMW(модель 520), тип - загальний легковий седан - В, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , колір - синій, 2015 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню вартість 1/2частки автомобіля у сумі 423 072,00грн. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України. З огляду на результат розгляду справи та враховуючи, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно судовий збір в сумі 4 800грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача згідно частки розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial