Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до Марганецького міського суду Дніпропетровської області з позовом до Акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - АТ «Марганецький ГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що згідно Акту про нещасний випадок від 07.08.1983 року, він, виконуючи свої функціональні обов`язки ГРОВ на шахті 9/10 АТ «Марганецький ГЗК», отримав виробничу травму, що призвела до каліцтва. Довідкою обласного МСЕК № 1 від 15.06.2007 року первинно йому була встановлена третя група інвалідності та 40% втрати професійної працездатності з 11.04.2007 року. 04.07.2011 року йому встановлена третя група інвалідності та визначено 40% професійної працездатності безстроково. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, йому завдано моральну шкоду, яка виражається у моральних та фізичних стражданнях, втраті нормальних життєвих зв`язків. Постійне посилення больового синдрому триває протягом тривалого часу та не є таким, що може відновитися у зв`язку із лікування. Просить суд стягнути з АТ «Марганецький ГЗК» на його користь моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень. Ухвалою від 27.09.2021 року було відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 13.10.2021 року відповідач надав відзив на позовну заяву, у якому просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Свій відзив обґрунтовує тим, що позивач зазначає про нещасний випадок, який стався із ним 23.09.1982 року. Первинно ступінь втрати професійної працездатності безстроково в розмірі 40% та третя група інвалідності встановлені позивачу 04.07.2011 року. Станом на 1982 рік питання відшкодування підприємствами шкоди, заподіяної робітникам та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, регулювалося Правилами відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди, заподіяної робітникам та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з їх роботою, затвердженими постановою Ради Міністрів СРСР від 09.10.1961 року № 921. З 01.10.1985 року питання відшкодування шкоди працівникам було врегульовано Правилами відшкодування підприємствами, установам, організаціями шкоди, заподіяної робітникам та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, затвердженими постановою Ради Міністрів СРСР від 03.07.1984 року № 690. Жоден із зазначених нормативно-правових актів не передбачав обов`язку щодо відшкодування моральної шкоди. Вперше право на відшкодування моральної шкоди працівникам було передбачено ст.12 ЗУ «Про охорону праці», який введений в дію 24.11.1992 року. В подальшому право на відшкодування моральної шкоди було передбачено у Правилах відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою КМУ від 23.06.1993 року № 472. Також позивач посилається на ст. 1167 ЦК України та ст.237-1 КЗпП України, рішення КСУ від 08.10.2008 року №20-рп/2008, ЗУ «Про охорону праці». Норми Цивільного кодексу України 2003 року були введені в дію 01.01.2004 року, стаття 237-1 КЗпП України набрала чинності 13.01.2000 року. Відповідно до п.15 постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної шкоди», судам слід мати на увазі, що на правовідносини, які виникли до вступу в дію законодавчого акту про відшкодування моральної шкоди, обов`язок по його відшкодуванню не поширюється, в тому числі і у тих випадках, коли позивач після вступу в дію цього акту продовжує перетерплювати моральні або фізичні страждання від раніше зроблених неправомірних дій. Крім того, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, зокрема, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві та якими доказами це підтверджується. Також, наведений позивачем розрахунок розміру компенсації моральних страждань є необгрунованим та неправомірним. Позивач не скористався своїм правом на подачу відповіді на відзив. Ухвалою від 26.10.2021 року відмовлено представнику відповідача у задоволенні клопотань про перехід до розгляду справи в порядку загального позовного провадження, про проведення розгляду в судовому засіданні з викликом сторін та про витребування інформації. За ч.5 ст.279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково з таких підстав. Згідно записів у трудовій книжці, [PERSON] знаходився у трудових відносинах з АТ «Марганецький ГЗК» з 18.01.1979 року по 23.01.2007 року, зокрема, працював підземним ГРОЗ 5 розряду (а.с.6-9). 28.09.1982 року [PERSON] отримав травму на виробництві - був травмований у область спини. Згідно з Актом форми Н-1 №8/59 про нещасний випадок на виробництві, 21.06.1983 року надійшла заява від [PERSON] з приводу нещасного випадку, який з ним стався 28.09.1982 року. При розслідуванні з`ясовано, що 28.09.1982 року [PERSON] працював у першу зміну, виконував зачистку комбайнової доріжки на кінцевому приводі. В 5-30 год. з кровлі виробітку із-за козирьків лінійних секцій випав шмат породи, при падінні якого [PERSON] було травмовано в область спини. Причинами нещасного випадку є незадовільне утримання робочих місць - несвоєчасна оббірка заколів. При первинному огляді 15.06.2007 року [PERSON] встановлено третю групу інвалідності з 11.04.2007 року внаслідок трудового каліцтва. Висновок про умови та характер праці - праця без навантаження на хребет та довготривалого перебування на ногах (а.с.10). Повторним оглядом МСЕК 15.06.2007 року [PERSON] встановлено 40% втрати професійної працездатності з 11.04.2007 року та третю групу інвалідності, дата переогляду - 01.05.2008 року. Призначено медикаментозне лікування, санаторно-курортне лікування (а.с.10). Повторним оглядом МСЕК 04.07.2011 року [PERSON] залишено 40% втрати професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва та третю групу інвалідності, безстроково (а.с.12). Статтею 153 КЗпП України, що діяла на момент отримання [PERSON] травми на виробництві, а саме, станом на 28.09.1982 року, визначено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Власник або уповноважений ним орган не вправі вимагати від працівника виконання роботи, що становить явну небезпеку для життя працівника, а також в умовах, що не відповідають законодавству про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасті засобі техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникренню професійних захворювань працівників. Як вбачається з наданого позивачем акту за формою Н-1, нещасний випадок з [PERSON] стався внаслідок обвалення породи. Причиною нещасного випадку є незадовільне утримання робочих місць - несвоєчасна оббірка заколів. Отже, відповідачем, як роботодавцем, в порушення ст.153 КЗпП України не забезпечено [PERSON] на робочому місці безпечних умов праці, що призвело до травмування останнього в результаті нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Статтями 4, 5 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної шкоди» зазначає, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду (пункт 5). Позивач отримав травму на підприємстві відповідача 28.09.1982 року. Відповідно до ст.ст.6, 440-1 Цивільного кодексу 1963 року в редакції, що діяла на момент отримання позивачем травми в результаті нещасного випадку, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, арбітражем або третейським судом шляхом компенсації моральної шкоди. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Отже, твердження відповідача щодо відсутності правових підстав для відшкодування моральної шкоди є хибним. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що «громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди». Відповідно до п.4.1 цього ж рішенняушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова Пленуму ВСУ № 4) роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. [PERSON] отримав травму на виробництві - травму хребта - і йому встановлено 40% втрати професійної працездатності у зв`язку з вказаною травмою та третю групу інвалідності. [PERSON] після отримання травми зазнає болі на поперековому рівні, стріляючі болі в ногах, болі в плечових, ліктьових та колінних суглобах. Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, і вважає встановленим факт спричинення моральної шкоди позивачеві внаслідок нещасного випадку на виробництві. Стійку втрату працездатності встановлено [PERSON] з 11.04.2007 року (втрата професійної працездатності - 40%, 3 група інвалідності). Отже, з цієї дати у нього виникло право на отримання виплати за моральну шкоду. Суд не приймає доводів відповідача, що відсутні такі умови виникнення в АТ «Марганецький ГЗК» зобов`язання на відшкодування моральної шкоди, як «неправомірні дії чи бездіяльність» та «вина», оскільки, як зазначено в Акті форми Н-1 №8/59 про нещасний випадок на виробництві, причинами нещасного випадку з [PERSON] є незадовільне утримання відповідачем робочих місць - несвоєчасна оббірка заколів. Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд приходить до такого. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Відповідно до п.9 Постанови Пленуму ВСУ № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Частиною 3 ст.23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Враховуючи глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності - 40%, третьої групи інвалідності, які встановлено 04.07.2011 року безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, незворотність змін у буденному житті, необхідність лікування та реабілітації, тривалий період роботи на підприємстві відповідача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди є завищеним, а тому визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 40 000 грн. Також у зв`язку із звільненням позивача від сплати судового збору при подачі позову та частковим задоволенням позовних вимог, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в доход держави у розмірі 908,00 грн. (з розрахунку: 1% від суми моральної шкоди, присудженої до стягнення, але не менше 908,00 грн.).

Outcome: partial