Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до ПАТ «МЕГАБАНК», постійно діючий третейський суд при Асоціації «Слобожанська перспектива» про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними. Позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнала вважаючи їх необґрунтованими, подавши заперечення на позов. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.06.2012 року між ПАТ «МЕГАБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір №01-08П/2012, яким надано кредит в сумі 20 000грн. під 38% річних, строком погашення до 05.06.2014 р. (а.с.6-11). В забезпечення виконання зобов'язань позичальника, 06.06.2012 року між ПАТ «МЕГАБАНК» та [PERSON] було укладено двохсторонній договір поруки №01-08П/2012-п (а.с.12-14). Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказав на: відсутність повної письмової інформації про умови кредитування, в т.ч. загальної вартості кредиту; закладення в договорі платежів на користь банку, які вкладено в щомісячні платежі по кредиту; передбачено в договорі можливість підвищення відсоткової ставки але відсутні умови щодо цього. Такі ж порушення вважає і в договорі поруки, що оскаржується ним як позичальником. Відхиляючи доводи позивача, судом встановлено наступне. Щодо відсутності в кредитному договорі №01-08П/2012 від 06.06.2012 року повної письмової інформації про умови кредитування, в т.ч. загальної вартості кредиту, то дані доводи спростовуються умовами договору. Так, в п.1.1 договору передбачено сторонами розмір кредиту, розмір відсоткової ставки по ньому, а в п.1.4 зазначено, що визначення сукупної вартості кредиту та графік погашення платежів зазначено Додатком №1 до договору, який є невід'ємною частиною цього договору. Щодо закладення в кредитному договорі платежів на користь банку, які вкладено в щомісячні платежі по кредиту, то такі доводи не заслуговують на увагу суду, оскільки як зазначено Додатком №1, який підписано позивачем, одноразовим платежем в день укладення договору є витяг з ЄРДР, комісія та відкриття поточного рахунку, а страхування життя позичальника здійснюється в день укладення договору та через 1 рік після його укладення, при цьому визначено та погоджено чіткі суми цих одноразових платежів. Щодо твердження позивачем факту того, що передбачено в кредитному договорі можливість підвищення відсоткової ставки, але відсутні умови щодо цього, то таке твердження є голослівним, [PERSON] не зміг в судовому засіданні вказати яким саме пунктом договору це передбачено. Що стосується договору поруки №01-08П/2012-п, то стороною договору позивач не є, судом роз'яснено право поручителя звертатись до суду із захистом його прав, в разі їх порушення кредитором. Окрім того, як слідує з матеріалів справи та не заперечується сторонами, згідно ухвали Київського районного суду м.Харкова від 14.01.2015р. видано 13.02.2015р. виконавчий лист на примусове виконання рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації «Слобожанська перспектива» від 08.09.2014р., яким стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «МЕГАБАНК» заборгованість за кредитним договором, документ набрав законної сили та пред'явлений стягувачем до органів ДВС на примусове виконання (а.с.29-30, 41-44). Правочин - це правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. У випадках, прямо не передбачених у законодавстві, презумпція правомірності правочину може бути спростована судом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК міститься досить широкий перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. У правочині зовнішнє волевиявлення особи до укладення саме такого договору має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку по укладеному договорі, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Позивач вказував на недотримання форми правочину, тобто без посвідчення нотаріально, що спростовано вищевказаним. При цьому, факт укладення такого іпотечного договору саме із ЗАТ «Альфа-банк» а не будь-яким іншим банком, визнано представником позивача та третьої особи-боржника. У спорі про визнання договорів недійсними, як зазначає судова практика, в т.ч. ВСУ, суд зазначає, що однією із обов'язкових умов визнання договорів недійсними є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законних інтересів позивача. Позивач зазначав порушення банком вимог ст..18 Закону України «Про захист прав споживачів», так як договір є несправедливим, порушує принцип добросовісності та розумності, зазначив про недійсність третейського застереження. В даному спорі факту такого порушення законодавства судом не встановлено, а тому відсутні правові підстави для задоволення такого позову з таких підстав. Враховуючи все вищезазначене, доводи позивача про обґрунтованість підстав недійсності правочину, є безпідставними та недоведеними суду. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі наведеного, відповідно ст.16,203,215 Цивільного Кодексу України, Законом України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: dismissed