Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СКАТ-ЦЕНТР» про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, індексації своєчасно не виплаченої вихідної допомоги, трьох відсотків річних від простроченої суми боргу. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що він з 04.01.2013 працював у відповідача на посаді старшого охоронника 5 управління. 07 травня 2018 року він написав заяву про своє звільнення за власним бажанням внаслідок порушення ТОВ «СКАТ-ЦЕНТР» трудового законодавства на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Однак трудову книжку він отримав лише 22 червня 2018 року та був ознайомлений з наказом про його звільнення № 303, відповідно до якого його було звільнено 13.06.2018 за прогул відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 24.10.2018 в трудовій книжці позивача було змінено формулювання причини його звільнення з «за прогул без поважних причин» на «за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України». Після отримання рішення суду, яке набрало законної сили, позивач направив на юридичну адресу відповідача листа разом із заявою про перерахунок грошових коштів, а саме вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку. Відповідач листа не отримав і поштове відправлення повернулося позивачу. Лише 20.05.2019 в трудовій книжці [PERSON] було зроблено новий запис зі змінами формулювання причини його звільнення на підставі наказу № 403/1. Однак виплата вихідної допомоги відповідно до статті 44 КЗпП України так і не була здійснена, оскільки для здійснення даної виплати у відповідача відсутні кошти. Отже, на сьогоднішній день у відповідача існує заборгованість перед позивачем з виплати вихідної допомоги при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку, а саме 17 324, 44 грн., тому він просив також стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.06.2018 по червень 2019 року в розмірі 69 296,70 грн., індексацію своєчасно не виплаченої вихідної допомоги в розмірі 1 715,08 грн. та три відсотки річних від простроченої суми боргу в розмірі 196,50 грн. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, до суду подав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «СКАТ-ЦЕНТР» в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача. У зв`язку з наведеним, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «СКАТ-ЦЕНТР» з 04.01.2013 по 13.06.2018 включно. Заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 24 жовтня 2018 року було змінено формулювання причини звільнення [PERSON] , [INFO] , з Товариства з обмеженою відповідальністю «СКАТ-ЦЕНТР» з «за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України», яке вказане у наказі Товариства з обмеженою відповідальністю «СКАТ-ЦЕНТР» № 303 від 13.06.2018 та у трудовій книжці [PERSON] , на «за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору» відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України». 28 січня 2019 року позивач [PERSON] по зазначеній цивільній справі № 428/8084/18 отримав виконавчий лист. Рішення набрало законної сили 26.11.2018. Згідно з копією наказу № 403/1 від 20.05.2019 про внесення змін до наказу про звільнення № 303 від 13.06.2018 по 5 управлінню, виданого директором ТОВ «СКАТ-ЦЕНТР» Вербицьким М.А. на підставі заочного рішення від 24 жовтня 2018 року справа № 428/8084/18, [PERSON] звільнити 13 червня 2018 року за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Таким чином, трудові відносини позивача з відповідачем припинились 13.06.2018, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] . Статтею 44 КЗпП України визначено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку встановлений ст. 47 КЗпП України, відповідно до якої власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні необхідно встановити факт порушення строків виплати заробітної плати, розмір якої не оспорюється, та наявність вини підприємства у не проведенні такого розрахунку. За підрахунками позивача [PERSON] станом на 15 липня 2019 року (дата подачі позовної заяви до суду) заборгованість, що не виплачена на день звільнення 13.06.2018 року складає 17 324, 44 гривень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом з урахуванням вказаної норми надається оцінка доводів позивача в частині обґрунтування вимог про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в заявленому розмірі. Про надання відомостей щодо нарахованої і виплаченої зарплати зазначено у ст. 110 КЗпП і ст. 30 Закону України «Про оплату праці», згідно з якими при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Так, за наданою відповідачем ТОВ «СКАТ-ЦЕНТР» довідкою від 22.02.2019 № 21 заборгованість з заробітної плати перед [PERSON] відсутня. З матеріалів справи встановлено, що 22 лютого 2019 року директором ТОВ «СКАТ-ЦЕНТР» Вербицьким М.А. видано довідку № 21 про заробітну плату позивача, згідно з якою розмір заробітної плати [PERSON] за червень 2018 року склав 952,10 грн., за травень 2018 року 4 099,83 грн., за квітень 2018 року 6 045,98 грн. Дана довідка не містить відомостей щодо розмірів вихідної допомоги при звільненні. Згідно з копіями розрахункових листів по заробітній платі, наданих позивачем, вбачається, що заборгованість підприємства по заробітній платі на кінець місяця за березень 2018 року складає 19 051,68 грн., за квітень 2018 року - 17 238,18 грн. Згідно з копії виписки по банківському рахунку позивача, останньому періодично з 18 січня 2018 року по 13 червня 2018 року здійснювалися часткові нарахування з виплати заробітної плати. Останній платіж був зарахований 13.06.2018 у розмірі 4 066, 80 грн. Як вже встановлено судом, у відповідача існує заборгованість перед позивачем [PERSON] із виплати вихідної допомоги при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку на день його звільнення 13.06.2018, тобто позивачем доведений факт порушення відповідачем строків виплати йому заробітної плати. З наведеного вище суд доходить висновку, що в даному випадку наявна вина підприємства у не проведенні розрахунку з позивачем в день звільнення, оскільки доказів відсутності вини підприємства або існування будь-яких поважних причин, які б виключали відповідальність підприємства за порушення трудового законодавства, відповідачем суду не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. З наданої відповідачем довідки про доходи судом встановлено, що середній заробіток позивача за березень 2018 року та квітень 2018 року становить 5774,82 грн. (5503,65 грн. + 6045,98 грн.)/2), а отже сума вихідної допомоги позивача у розмірі тримісячного середнього заробітку складає 17324,44 грн. (5774,82 грн. х 3 = 17324,44 грн.), яка підлягає стягненню із відповідача на користь позивача [PERSON] . За таких обставин суд вважає, що позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «СКАТ-ЦЕНТР» в частині стягнення вихідної допомоги у сумі 17324,44 грн. підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день постановлення рішення, який підлягає стягненню на користь позивача, суд вважає, що розмір середнього заробітку за весь час затримки по день постановлення рішення має обчислюватися з дня, наступного за днем звільнення, та по день ухвалення рішення, тобто за період з 14.06.2018 по 30.06.2019 включно, в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок). Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна правова позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі № 6-195цс134. Як вбачається з матеріалів справи відповідачем не було надано позивачу відповідної довідки про його доходи з визначенням середньогодинної заробітної плати та середньомісячної кількості робочих годин. Також позивачем були надані копії розрахункових листків лише за березень 2018 року та квітень 2018 року. Отже, розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] має бути таким: сумарна заробітна плата за березень 2018 року та квітень 2018 року становить 11549, 63 грн. (5503,65 грн. у березні 2018 + 6045,98 грн. у квітні 2018), кількість відпрацьованих робочих днів за цей же період становить 23 робочих дня (13 у березні + 10 у квітні), середньомісячна кількість робочих годин становить - 118, 5 год. (132 год. у березні + 105 год. у квітні), які діляться на 2). Середньогодинна заробітна плата визначається шляхом поділу сумарної заробітної плати за 2 місяці 11549, 63 грн. (березень 2018 року та квітень 2018 року) на кількість відпрацьованих годин за ці 2 місяці, а саме на 237 год., і становить 48, 73 грн. Загальна кількість робочих годин за період з 14.06.2018 по 30.06.2019 включно становить 1481, 25 год., яка складається з кількості робочих годин за 12 повних місяців (липень-грудень 2018 року, січень-червень 2019 року), за 10 робочих днів у червні 2018 року ((118, 5 год. х 12 міс.) + (118, 5 год./20 робочих днів у червні 2018 року х 10 робочих днів затримки розрахунку) = 1481, 25 год.). Загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 72 181, 31 грн. (визначається шляхом множення середньогодинної заробітної плати на кількість робочих годин затримки, тобто 48,73 грн. х 1481,25 год. = 72 181, 31 грн.). Таким чином, суд вважає, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, здійснений позивачем, не відповідає вимогам Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року № 100 та не може бути прийнятий судом до уваги. За наведеним підрахунком суду середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні складає 72 181, 31 грн. Однак, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається зі змісту позовних вимог [PERSON] , останній просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СКАТ-ЦЕНТР» на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 69 296, 70 грн., тобто у розмірі меншому від суми 72 181, 31 грн., розрахованої судом відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100. За таких обставин, враховуючи, що в силу принципу диспозитивності суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог та стягнути на користь позивача суму більшу, ніж заявлена ним у позові, суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в межах заявлених позовних вимог у сумі 69 296, 70 грн., у зв`язку з чим позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «СКАТ-ЦЕНТР» в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги [PERSON] про стягнення індексації своєчасно не виплаченої вихідної допомоги в розмірі 1715,08 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з частиною шостою статті 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. У статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру відповідно до положень частини першої статті 2 цього Закону є об`єктом індексації грошових доходів населення. Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. У статтях 1-3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» зазначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться), відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001року № 159. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 363/1606/17 (провадження №61-14468ск18). Отже, суд доходить висновку, що індексація є складовою частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою і, у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Тобто, відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку, а тому такі позовні вимоги в даній справі є безпідставними. Таким чином, при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Отже, враховуючи вимоги діючого законодавства, коефіцієнти індексу інфляції, загальновизнані методики розрахунку, суд вважає, що сума індексації за період з 14.06.2018 по 30.06.2019 складає 1715,08 грн., за період з 01.09.2018 по 30.09.2018 складає 329,16 грн., за період з 01.10.2019 по 31.10.2018 складає 294,51 грн., за період з 01.11.2018 по 30.11.2018 складає 242,54 грн., за період з 01.12.2018 по 30.12.2018 складає 138,59 грн., за період з 01.01.2019 по 31.01.2019 складає 173,24 грн., за період з 01.02.2019 по 28.02.2019 складає 86,62 грн., за період з 01.03.2019 по з 31.03.2019 складає 155,91 грн., за період з 01.04.2019 по 30.04.2019 складає 173,24 грн., за період з 01.05.2019 по 31.05.2019 складає 121,27 грн. За таких обставин суд вважає, що позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «СКАТ-ЦЕНТР» в частині стягнення індексації своєчасно не виплаченої вихідної допомоги у сумі 1715,08 грн. підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача трьох відсотків річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 196,50 грн. суд вважає її такою, що підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Як зазначається у пунктах 3.1.-3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» № 14 від 17.12.2013, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). На суму інфляційних нарахувань не нараховуються проценти. Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому здійснено платіж. Індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць. День фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних. Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 4.1 зазначеної вище постанови Пленуму Вищого господарського суду України, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за такою формулою: сума боргу х 3 % річних/365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення. З урахуванням наведеного суд вважає, що в даному випадку наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних за невчасне погашення зазначеного боргу у розмірі 370 грн. 22 коп. (17324,46 х 3 %/365 х 260 = 370,22). Однак, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається зі змісту позовних вимог [PERSON] , останній просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СКАТ-ЦЕНТР» на свою користь три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 196, 50 грн., тобто у розмірі меншому від суми 370, 22 грн., розрахованої судом. За таких обставин, враховуючи, що в силу принципу диспозитивності суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог та стягнути на користь позивача суму більшу, ніж заявлена ним у позові, суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає трьох відсотків річних від простроченої суми в межах заявлених позовних вимог у сумі 196, 50 грн., у зв`язку з чим позовна заява в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «СКАТ-ЦЕНТР» трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 196,50 грн. на користь [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у цій справі, суд враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору, а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 885 грн. 33 коп.

Outcome: approved