Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-27 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позову останній зазначив, що 03 березня 2010 року [PERSON] взяв у нього у борг гроші в сумі 15\~000 гривень, які зобовязався повернути до 03 квітня 2010 року, а у разі неповернення цих коштів зобовязався передати йому у постійне користування земельні ділянки згідно державних актів на право приватної власності на землю за серією ЯЗ № 395796 та за серією ЯЗ № 305795. Факт передачі грошових коштів ним відповідачу можуть підтвердити свідки, які були присутні при передачі грошових коштів та обговоренні умов повернення коштів. В порушення умов укладеного договору позики відповідач [PERSON] ухиляється від виконання умов цього договору. Приймаючи до уваги, що індекс інфляції за 2010-2014 роки складає 26.76 % стягненню підлягає сума 15\~000 х 26.76 : 100 = 4014 грн. Виходячи з того , що сума позики складає 15\~000 : 12 : 100 х 3 х 57 = 2137.50 грн. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на отримання від позичальника процентів від суми позики. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, який на час подання позовної заяви складає 14 %. Відшкодуванню підлягає 8.5 % річних за 2004-2006 роки, сума 15\~000 х 14 : 100 х 4.5 = 9450 грн. Просить суд стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду в розмірі 15\~000 грн. боргу за договором позики; три проценти річних від простроченої суми в розмірі 2137.50 грн.; індексацію за час прострочки платежу в розмірі 4014 грн.; процент за договором позики 9450 грн., всього на загальну суму 30\~601.50 грн. та судові витрати. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідач та його представник позов не визнали, про що надали письмові заперечення та заявили про застосування строків позовної давності. Суд, вислухавши учасників судового процесу, перевіривши зібрані у справі докази, прийшов до наступного. Згідно боргової розписки, посвідченої [PERSON] секретарем Самарської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, 03.02.2010 року [PERSON] взяв у борг в [PERSON] грошові кошти в сумі 15\~000 грн. і зобовязався повернути протягом одного місяця, тобто до 03 квітня 2010 року. У разі неповернення цих коштів віддає на постійне користування державний акт на право приватної власності на землю серія ЯЗ № 305796 та серія ЯЗ № 305795 (а.с.5). Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, врегульовані нормами Цивільного кодексу України. Згідно зі ст. 1046 ЦК України, одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у своїй Постанові по цивільній справі від 18 вересня 2013 року за № 6-63 цс 13: «Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей». У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно положень ч. ч. 3-5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 січня 2013 року № 10-70/0/4-13 згідно з частиною третьою і четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Згідно ч.1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 цього Кодексу. Строк як часова категорія характеризується не тільки початковим, а й кінцевим моментом. Згідно із ч. 1 ст. 254 зазначеного Кодексу строк, обчислюваний роками, спливає у відповідні місяць і число останнього року цього строку, а коли він обчислюється місяцями, то у відповідне число останнього місяця строку (постанова судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 квітня 2014 року у справі № 6-24цс14). Зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань,оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу); так само у разі спливу позовної давності за вимогою про повернення безпідставно набутого майна (статті 1212, 1213 ЦК України) спливає й позовна давність за вимогою про відшкодування доходів від такого майна (стаття 1214 ЦК України). З листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», вбачається, що вирішуючи питання застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого особа дізналася про порушення свого права, та керуватися доказами, які підтверджують його настання. Суди, інколи відмовляючи в задоволенні позову по суті, додатково підставою для відмови в задоволенні позову зазначають сплив строку позовної давності, що є неправильним. Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Кінцевим строком повернення боргу відповідно до розписки є 03 квітня 2010 року. Отже, трирічний строк позовної давності у спорі, що виник між сторонами, обчислюється з 03 квітня 2010 року і закінчився 04 квітня 2013 року, а позивач звернувся до суду 25 грудня 2014 року, тобто після спливу строку позовної давності, з клопотанням про визнання поважними причин пропуску позовної давності до суду позивач не звертався, а тому суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовної заяви. На підставі ст. 88 ЦПК України, оскільки суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову, підстави для відшкодування позивачу судових витрат відсутні. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed