Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якому просить розірвати шлюб між ним та [PERSON], зареєстрований 16 січня 1985 року у виконавчому комітеті Хмелівської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області, актовий запис №1. В судове засідання Позивач не зявився, 08.10.2015р. подав до суду заяву ( а.с. 19) в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності до суду не подала. З урахуванням положень статті 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») та заяви Позивача, який не заперечував проти заочного розгляду справи, Суд ухвалив про заочний розгляд справи. Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи наявність передбачених вищевказаною нормою обставин, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про одруження серії 1-НМ № 148955 від 21 серпня 2015 року сторони зареєстрували шлюб 16 січня 1985 року у Виконавчому комітеті Хмелівської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 1. У шлюбі неповнолітніх дітей немає. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч.1. ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями п.3 ч.2 ст.18, ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом предявлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. В ході розгляду справи Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, як подружжя, фактичні шлюбні відносини між ними припинені більше десяти років, примирення між подружжям та збереження сімї не можливе та це буде суперечити інтересам та волі обох сторін. При зазначених обставинах Суд дійшов висновку, що сімя розпалася остаточно і шлюб існує формально. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей». В судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім'ї є неможливим, заяв від сторін про надання терміну судом на примирення не поступало, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а збереження шлюбу є недоцільним. Крім того, приймаючи до уваги, що шлюб це добровільний союз чоловіка та жінки, а сторони зберегти сімю не бажають, Суд, з урахуванням того, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті й майнові права, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст.110 СК України, вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити. З огляду на викладене та з урахуванням положень частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України, Суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. На підставі вищенаведеного, відповідно до ч.3 ст. 105, ст.ст. 110, 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved