Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-19 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач) звернулася з позовом, вказавши що 06 жовтня 2012 року вони із [PERSON] (далі Відповідач) зареєстрували шлюб у Камянківській сільській раді Підволочиського району Тернопільської області. Від даного шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO], який проживає з Позивачем, яка на даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Спільне подружнє життя у сторін не склалося через несумісність характерів та різні погляди на життя. Відповідач з травня 2016 року проживає окремо, матеріальної допомоги на утримання сина не надає, не цікавиться його станом здоровя, тобто повністю ухиляється від виконання батьківського обовязку, а тому Позивач просить розірвати шлюб, визначити місце проживання сина разом із нею, прізвище змінювати на дошлюбне не бажає, стягувати з Відповідача щомісячно тверду грошову суму 1500 (одна тисяча пятсот) гривень аліментів на утримання дитини для належного її виховання та забезпечення до досягнення повноліття. Сторони, будучи повідомленими про дату і час розгляду справи, в судове засідання не зявилися. Позивач подала заяву з проханням справу слухати у її відсутності, позовні вимоги підтримує з підстав викладених у позові, проти винесення заочного рішення не заперечила. Відповідач причин неявки суду не повідомив. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що спір між сторонами виник з приводу розірвання шлюбу та стягнення аліментів в користь того з батьків, з ким проживає дитина. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 06 жовтня 2012 року (свідоцтво про шлюб серії І-ИД №090841, видане 06 жовтня 2012 року Камянківською сільською радою Підволочиського району Тернопільської області). Під час перебування в шлюбі у сторін народився син: [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії І-ИД №180365, видане 12 вересня 2013 року виконкомом Камянківської сільської ради Підволочиського району). Згідно із ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до чч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Сімейні відносини між сторонами відсутні. Позивач, як і Відповідач, враховуючи його неявки до суду, не мають бажання зберегти сімю та дальше перебувати у шлюбі. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши обєктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобовязань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сімї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності, як того вимагає ст. 55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має важливе значення, бажання зберегти сімю відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, для цього не встановлено. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивач при реєстрації шлюбу змінила прізвище, при поданні позовної заяви вказала, що не бажає відновити дошлюбне прізвище, тому вона вправі залишити після розірвання шлюбу прізвище «Яковець». Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Дитина сторін, яка є малолітньою, проживає разом із Позивачем за адресою: с. Камянки Підволочиського району, та Позивач у позовній заяві просила залишити сина проживати разом із нею. Оскільки Відповідач у судове засідання не зявлявся, хоча був повідомлений, та проти позову не заперечив, тому суд приходить до висновку, що місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], слід визначити разом із матірю Позивачем у справі. Таким чином, позов в частині розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини разом з Позивачем слід задовольнити. Також, відповідно до Акта, складеного комісією в складі депутата Підволочиської селищної ради та в присутності мешканців вул. Набережна, 65, виданого 25 жовтня 2016 року, та довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої виконкомом Підволочиської селищної ради Тернопільської області №480 від 24 жовтня 2016 року, Позивач проживає в [INFO], у житловому будинку, що належить [PERSON], до складу її сімї входять [PERSON], - син, [INFO]; [PERSON], - мати, [INFO]; [PERSON], - батько, [INFO]; [PERSON] дідусь, [INFO]; [PERSON], - бабуся, [INFO] Позивач самостійно виховує сина, матеріальної допомоги від чоловіка не отримує, а також останній не приймає участі у вихованні дитини. Судом встановлено, що Відповідач разом з сімєю не проживає, в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної [PERSON] України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до вимог ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Визначаючи розмір аліментів, суд виходить із вимог ст.181-184 СК України, згідно яких, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, розмір аліментів може визначатися у твердій грошовій сумі, котра не може бути меншою ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи, що обовязок утримувати дітей є рівною мірою обовязком як матері, так і батька, інтереси дітей при визначенні розміру аліментів, розмір витрат на утримання трьох дітей, потреби дітей у розвитку та навчанні, виходячи з принципів розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково та стягувати аліменти у розмірі 700 гривень щомісячно на дитину, що дасть змогу забезпечити її мінімальні потреби. Судом не встановлено, що Відповідач за своїм станом здоровя чи матеріальним становищем не може виконувати обовязків по утриманню своєї неповнолітньої дитини, оскільки є молодою працездатною особою і спроможний платити аліменти. З огляду на вказане, відповідно до ст. ст. 180, 183 СК України позовні вимоги в частині стягнення аліментів, підставні, та підлягають до задоволення частково, тому на користь Позивача із Відповідача необхідно щомісячно стягувати кошти на утримання неповнолітнього сина: [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі, у розмірі 700 гривень, яка підлягає індексації відповідно до закону, щомісячно і продовжувати до досягнення дитиною повноліття.

Outcome: partial