Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якому просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 21422,88 грн. В обґрунтування позову позивач вказала, що 03 червня 1983 року вона працевлаштувалася на підприємство відповідача, а 03 квітня 2017 року була звільнена за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у звязку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом умов колективного договору. Заборгованість по виплаті заробітної плати склала 26074,15 грн., яка була погашена 22.06.2017 року. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав викладених у позові. Додатково пояснила, що в день звільнення вона працювала (була на робочому місці), в день звільнення їй видали трудову книжку. Про оголошений на підприємстві простій їй ніхто належним чином не повідомляв, вона до часу звільнення ходила на роботу з 8 год. до 17 год., в тому числі протягом березня 2017 року. В 2014-2016 роках працівникам ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» сплачували заробітну плату, підприємство працювало, а тому твердження про якісь форс-мажорні обставини є необґрунтованими. Представник відповідача в судовому засіданні присутня не була, надала письмові заперечення проти позову, в яких також просила розглянути справу без її участі. Дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що згідно із копією трудової книжки серія БТ-І № 8558387, виданої на імя [PERSON] від 02 червня 1983 року, [PERSON] звільнена з підприємства з 03 квітня 2017 року за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у звязку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом умов колективного договору. Відповідно до копії листа Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» № 1477 від 23 травня 2017 року, сума заборгованості по заробітній платі на момент звільнення [PERSON] склала 26074,15 грн. З копії судового наказу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 травня 2017 року по справі № 428/5225/17, яка також зберігається в автоматизованій системі документообігу суду, вбачається, що з Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» на користь [PERSON] стягнуто суму заборгованості по заробітній платі в розмірі 26074 грн. 15 коп. Судовий наказ боржником не оскаржувався. 22.06.2017 року ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» виплатило позивачу суму заборгованості по заробітній платі в розмірі 26074 грн. 15 коп., що підтверджується випискою з банківського рахунку позивача. Позивач у позові також визнає, що повний розрахунок з нею був проведений 22.06.2017 року. Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог суд враховує наступні норми Закону. Згідно із ч. 7 ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно із абзацом 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Заборгованість по заробітній платі позивачу була виплачена 22.06.2017 року, при цьому позивач у день звільнення працювала (перебувала на роботі). Факт оголошення простою на підприємстві відповідача, не свідчить про те, що позивач не працював в день звільнення, адже по-перше із змісту пояснень позивача судом зясовано, що трудову книжку позивачу було вручено в день звільнення, тобто в день звільнення позивач був на роботі і роботодавець мав всі можливості провести із працівником повний розрахунок при звільненні. По-друге, із змісту ч. 1 ст. 34 КзпП України та фактичних обставин цієї справи вбачається, що в даному випадку простій призвів до призупинення роботи, яке було викликано незалежними від працівника обставинами, тобто день простою повинен вважатися днем перебування працівника на роботі без фактичного виконання роботи з незалежних від працівника причин, а не днем відпустки, тимчасової непрацездатності тощо. По-третє, позивач повідомила, що про факт оголошення простою їй станом на день звільнення відомо не було, а тому вона в день звільнення була на робочому місці, в той час як доказів на користь протилежного відповідачем не надано. Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року за № 6-948цс16, яка згідно із ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх інших судів, висловлена правова позиція, яка полягає у тому, що з огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці правовідносини. До вимог щодо виплати компенсації у звязку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, а також відшкодування моральної шкоди, що регулюється главою 82 ЦК України, застосовуються положення цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У п. 1 ч. 1ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. Тимчасові заходи для забезпечення підтримки субєктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, визначено Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року, за змістом ч. 1 ст. 1 якого періодом проведення антитерористичної операції є час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобовязань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» передбачено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення субєкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для субєктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що обєктивно унеможливлюють виконання зобовязань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. Порядок, підстави та строк видачі Сертифікатів про настання форс-мажорних обставин встановлений Регламентом засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18.12.2014 № 44(5). Вказаний Регламент Торгово-промислової палати є спеціальною нормою, яка регулює відповідні правовідносини, а тому учасники таких правовідносин повинні дотримуватись вимог, викладених у Регламенті Торгово-промислової палати. Відповідно до п 6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб'єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, податковим та/чи іншим зобов'язанням, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що протягом терміну дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, є сертифікат Торгово-промислової палати України, який видається по конкретному договору, контракту, податковим та/чи іншим зобов'язанням, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. На підтвердження відсутності вини відповідача у невиплаті позивачу заробітної плати при звільненні, відповідач послався на настання обставин непереборної сили, що мали місце на території проведення антитерористичної операції, якою є м. Сєвєродонецьк Луганської області. Відповідачем був наданий сертифікат № 4978 від 02.09.2015 року Торгово-промислової палати України про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили). Відповідно до вказаного сертифікату, Торгово-промисловою палатою засвідчено наступні форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): акти тероризму, військові дії на території Луганської області для ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» щодо зобовязання з оплати за поставлений природний газ за договором поставки природного газу № 06/09-1984 від 22.12.2009 року, які настали 16.04.2014 року і тривають по теперішній час. Отже, вищевказаний сертифікат засвідчує лише форс-мажорні обставини про неможливість ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ» виконати зобовязання з оплати за поставлений природний газ за договором поставки природного газу № 06/09-1984 від 22.12.2009 року. У вищевказаному сертифікаті про форс-мажорні обставини не містяться обставини непереборної сили для ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ» під час здійснення господарської діяльності та дотримання законодавства щодо справляння і сплати податків та обовязкових платежів, виплати заробітної плати, тому він не може вважатися доказом підтвердження дії обставини непереборної сили як підстави для звільнення відповідача щодо невиплати позивачу заробітної плати при звільненні. Отже, на підтвердження відсутності вини ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ» в затримці розрахунку при звільненні позивача, відповідачем належних та допустимих доказів суду надано не було. Посилання відповідача на постанови Верховного Суду України від 23.03.2016 року по справам № 6-365цс16, № 6-364цс16, від 25 травня 2016 року по справі № 6-948цс16 не заслуговують на увагу, оскільки обставини, які зазначені у вказаних постановах Верховного Суду України, та обставини у цій справі суттєво відрізняються. Стосовно наданих представником відповідача копій актів, листів, довідок з приводу здійснення заходів з державного енергетичного нагляду, моніторингу енергетичних обєктів, потреб в електричній енергії суд повторює, що протягом терміну дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, є сертифікат Торгово-промислової палати України, який видається по конкретному договору, контракту, податковим та/чи іншим зобов'язанням, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Вищевказані акти, листи та довідки жодним чином не свідчать про неможливість виконання відповідачем зобовязань з приводу виплати заробітної плати працівникам підприємства при звільненні. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем, суд враховує, що позивач була звільнена 03 квітня 2017 року, тобто в день, коли вона знаходилася на роботі і оплата за який була нарахована їй при звільненні, у звязку із чим розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з дня, наступного за днем звільнення позивача, що відповідає положенням ст. 116 КЗпП України. Такий висновок суду обґрунтовується тим, що затримка розрахунку при звільненні починається не в день звільнення, а в день, наступний за днем звільнення, адже день звільнення є робочим днем і оплачується в загальному порядку. Отже, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з 04 квітня 2017 року по 22 червня 2017 року (день повного погашення заборгованості з виплати заробітної плати). Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134. При цьому з вищевикладеного вбачається, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, можуть проводитися з розрахунку відпрацьованих годин працівника, якщо це є доцільним. В даному випадку відповідач надав відомості для розрахунку саме виходячи з кількості відпрацьованих годин. Середньогодинна заробітна плата позивача складає 33 грн. 05 коп. (заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом двох місяців, що передують події звільнення, робочі дні в загальному розмірі 5519,86 грн. ділиться на число відпрацьованих годин за два вищевказаних місяці в кількості 167,0 години. При цьому з цієї заробітної плати у відповідності до абзацу 6 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати було виключено заробітну плату за березень 2017 року, адже протягом березня 2017 року в підрозділі позивача був оголошений простій і заробітна плата зберігалася за позивачем не в повному обсязі). Середньомісячне число робочих годин позивача згідно довідки, наданої відповідачем, складає 167,5 робочих годин. Затримка розрахунку відповідача перед позивачем за період з 04 квітня 2017 року по 22 червня 2017 року складає один повний місяць (травень 2017 року). Тобто, загальне середньомісячне число робочих годин за період невиплати тривалістю 1 повний місяць складає 167,5 середньомісячних робочих годин, до яких має бути додано 143,6 годин за період з 04.04.2017 року по 30.04.2017 року та 120,0 робочих годин за період з 01.06.2017 року по 22.06.2017 року згідно відповідної довідки, наданої відповідачем. В кінцевому підсумку, затримка розрахунку відповідача перед позивачем складає 431,1 робочих годин, які обраховані із урахуванням постанови Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134. 431,1 робочих годин за час затримки розрахунку відповідача перед позивачем при звільненні слід помножити на середньогодинну заробітну плату позивача в сумі 33 грн. 05 коп., що складе 14247 грн. 85 коп. Із змісту п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року вбачається, що справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, а отже суд визначає суму до стягнення без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму середнього заробітку за весь час затримки по день винесення цього рішення судом, визначену без утримання податків й інших обовязкових платежів, в розмірі 14247 грн. 85 коп. Розрахунок сум виплат за час затримки розрахунку прим звільненні, який було зроблено ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ», суд не приймає до уваги, адже такий розрахунок виконаний без урахування постанови Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134. Зокрема, розрахунок відповідача проведений із урахуванням фактичної норми робочого часу протягом спірного періоду, в той час як правильним буде визначати такий робочий час виходячи з середньомісячного числа робочих годин позивача за повні місяці затримки розрахунку. Крім того, відповідачем невірно визначено середньогодинний заробіток позивача в сумі 33,06 грн., в той час як такий заробіток складає 33,05 грн. При цьому суд звертає увагу, що Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за певних обставин, зокрема в разі подальшого працевлаштування позивача або в разі отримання допомоги по безробіттю. Посилання на пункт 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» будуть помилковими, оскільки викладені в ньому розяснення були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема частини третьої статті 117 КЗпП України, яку виключено на підставі Закону України №3248-15 від 20 грудня 2005 року. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року по справі № 6-511цс16. Стосовно застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у звязку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року по справі № 6-113цс16 та від 13 березня 2017 року по справі № 6-259цс17. У спірних правовідносинах відсутній спір між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення. Також, судом не приймалося рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Суд також бере до уваги, що відповідачем протягом тривалого часу не було вчинено жодних дій для погашення суми заборгованості з виплати заробітної плати перед позивачем, тобто характер порушення трудових прав позивача з боку відповідача в даному випадку є свідомим, тривалим та не містить ознак наявності у роботодавця волі щодо відновлення порушених трудових прав працівника. Також суд зазначає, що застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є саме правом, а не обовязком суду. Отже, суд не вбачає підстав для застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд у відповідності до ст. 88 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору в розмірі, який є пропорційний розміру задоволених позовних вимог. 14247 грн. 85 коп. від 21422 грн. 88 коп. складає 66,51 %, в той час як 66,51 % від 640 грн. складає 425 грн. 66 коп. Саме такий розмір судових витрат має бути відшкодований на користь позивача. Суд не вбачає підстав для звернення рішення до негайного виконання в частині стягнення середнього заробітку на користь позивача в межах одного місяця, адже п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України стосується лише випадків стягнення заробітної плати, а не середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який не входить до структури заробітної плати. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial