Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому просить суд визнати за ним право власності на 1/ 2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлого 12 серпня 2017 року [PERSON] та 1/2 частину вказаної квартири, отриману в порядку приватизації на підставі свідоцтва про право власності на житло № 19655 від 09.11.2006 року. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що квартира, яка розташована за\~адресою:\~[ADDRESS]\~була приватизована та передана у спільну часткову власність йому та [PERSON] на підставі розпорядження від 19.11.2006 року № 2978 з оформленням свідоцтва про право власності на житло № 19655 від 09.11.2006 року. 12 серпня 2017 року помер батько позивача - [PERSON], який на випадок своєї смерті заповіту не залишив. За твердженням позивача, він є єдиним спадкоємцем першої черги спадкування за законом та у встановлений законом шестимісячний строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом йому було відмовлено у звязку з тим, що в нього відсутній оригінал свідоцтва про право власності на житло № 19655 від 09.11.2006 року, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на спадкове майно, а саме 1/2 частину квартири [ADDRESS] за померлим [PERSON] не зареєстровано, за даними ТОВ «ЗМБТІ» вказана квартира зареєстрована за місцевою радою. Як зазначає позивач, після смерті батька, який займався приватизацією спірної квартири, йому стало відомо, що останній не зареєстрував свідоцтво про право власності на житло № 19655 від 09.11.2006 року в ТОВ «ЗМБТІ», а оригінали свідоцтва, які отримав в районній адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району (в двох примірниках на бланках суворої звітності САВ 485927) загубив. Таким чином, у звязку з наведеними вище обставинами позивач позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частину спірної квартири після смерті свого батька та відновити свідоцтво про право власності на 1/2 частину вказаної квартири, яка належить йому на підставі свідоцтва про право власності на житло № 19655 від 09.11.2006 року, відтак змушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.10.2018 року відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження та витребувано у\~Пятої Запорізької державної нотаріальної контори копію спадкової справи № 538 за 2017 рік, заведеної після смерті 12.08.2017 року [PERSON], [INFO]. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.10.2018 року позивачу [PERSON] повернуто надмірно сплачений судовий збір у сумі 1\~344, 00 грн. 26.10.2018 року на адресу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від П'ятої Запорізької державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи, заведеної після смерті\~12.08.2017 року [PERSON], [INFO]. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.11.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не зявився, надав суду заяву за змістом якої просив розглядати справу без його участі та в якій повідомив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, наполягає на задоволенні позову. Представник відповідача в судове засідання не зявилась, в матеріалах справи містяться заява за змістом якої остання просить розглядати справу без її участі та зазначає, що проти задоволення позовних вимог не заперечує. У відповідності до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.\~Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.\~Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.\~Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків. Згідно зі статтею 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з\~статтею 41\~Конституції України\~ кожен\~має право\~володіти,\~користуватися і\~розпоряджатися своєю\~власністю,\~результатами своєї\~інтелектуальної,\~творчої діяльності. Право\~приватної власності\~набувається в\~порядку,\~визначеному законом. Громадяни\~для задоволення\~своїх потреб\~можуть користуватися\~об'єктами\~права державної\~та комунальної\~власності відповідно\~до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як вбачається з копії розпорядження голови Шевченківської районної адміністрації Запорізької міської ради від 19.11.2006 року № 2978р (а.с.12) прохання наймача громадянина [PERSON] задоволено, передано в спільну часткову власність в рівних долях громадянам [PERSON] 1/2, [PERSON] 1/2 квартиру за адресою: [ADDRESS]; відділу приватизації житла Шевченківської районної адміністрації оформити свідоцтво про право власності на житло у десятиденний строк. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з частинами 3 та 4 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону. Відповідно до копії листа районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району про розгляд звернення від 21.12.2017 року № Б-01/17 (а.с.11-12), наданого позивачу у віджповідь на його звернення щодо надання дублікату свідоцтва про право власності на квартиру, останньому повідомлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] була приватизована та передана у спільну часткову власність громадянам: [PERSON] та [PERSON] на підставі розпорядження від 19.11.2006 року № 2978 з оформленням свідоцтва про право власності на житло № 19655 від 19.11.2006 року. Вказане свідоцтво (на бланках суворої звітності САВ 485927 в двох примірниках) власноруч отримав [PERSON] 29.11.2006 року, про що свідчить підпис в журналі прийому громадян з питань приватизації житла за 2006 рік. Після отримання свідоцтва його необхідно було зареєструвати в ТОВ «ЗМБТІ». У видачі дублікату свідоцтва про право власності позивачу було відмовлено, у звязку з тим, що дублікат свідоцтва готується на підставі копії свідоцтва про право власності, яке після реєстрації знаходиться в архівах ТОВ «ЗМБТІ», однак вказана вище квартира зареєстрована за місцевою радою. Судом встановлено, що право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] у встановленому законом порядку не було зареєстровано за [PERSON] та [PERSON]. Судом встановлено, що 12.08.2017 року помер [PERSON], який був батьком позивача [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 14.08.2017 року Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, серія І-ЖС № 398923 (а.с.7), копією свідоцтва про народження [PERSON], виданого 20.10.1959 року Сталінським бюро РАЦС м. Запоріжжя, серія І-УР № 417692 (а.с.8). Після смерті\~[PERSON] відкрилась\~спадщина на\~належне йому\~майно на\~підставі свідоцтва\~про право\~власності на\~житло №\~19655\~від 09.11.2006\~рокумайно,\~а саме\~на 1/2 частину квартири [ADDRESS], однак, за життя останній не зареєстрував своє право власності у встановленому законом порядку. Відповідно до частини 1 статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В силу вимог\~статті 1268\~Цивільного кодексу\~України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою\~статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1216 Цивільного кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами 1, 2\~статті 1220 Цивільного кодексу України\~передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя\~статті 46 цього Кодексу). В силу вимог частин 1, 2\~статті 1221 Цивільного кодексу України\~місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Згідно зі статтею 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У відповідності\~до вимог\~статті 1261\~Цивільного кодексу\~України,\~у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності до вимог частини 5 статті 1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та вимог частини 3 статті 1296 Цивільного кодексу України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до частини 1\~статті 1297 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Як розяснено у пункті 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень\~частини першої статті 15\~та\~статті 392 ЦК\~власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Стаття 392 ЦК не регулює правовідносин щодо самочинно збудованого нерухомого майна. Оскільки позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність. Як вбачається\~з матеріалів\~спадкової справи\~№ 538-2017,\~заведеної після\~смерті [PERSON],\~останній заповіту\~на випадок\~своєї смерті\~не склав,\~ позивач\~звернувся до\~ державного\~нотаріуса Пятої\~ Запорізького\~державної \~нотаріальної контори\~з заявою\~про видачу\~йому свідоцтва\~про право\~на спадщину\~за законом\~після померлого\~батька,\~однак державним\~нотаріусом було\~відмовлено у\~видачі свідоцтва\~про право\~на спадщину\~за законом\~у звязку\~з тим,\~що не\~надано \~всіх необхідних\~документів для\~видачі свідоцтва\~про право\~на спадщину\~за законом\~на 1/2\~частку спірної\~квартири,\~а саме\~оригіналу правовстановлюючого\~документу,\~що підтверджує\~право власності\~на спадкове\~майно,\~про що\~видано постанову\~про відмову\~у вчиненні\~нотаріальної дії\~ за\~вих.\~№ 895/02-31\~від 17.03.2018\~року.\~Окрім позивача\~іншим спадкоємцем\~за законом\~є дочка\~померлого [PERSON],\~яка листом\~від 23.11.2017\~року №\~3736/02-14/538-17\~була повідомлена\~про відкриття\~спадщини,\~проте,\~з заявою\~про видачу\~свідоцтва про\~право на\~спадщину до\~нотаріуса не\~зверталась, осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині, у померлого не має. Відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі вищевикладеного, беручи до уваги той факт, що позивач з обєктивних причин не зареєстрував своє право власності на 1/2 частину спірної квартири та на даний час не має можливості їх оформити, а також не має можливості оформити свої спадкові права на майно, а саме 1/2 частину спірної квартири, яка належала його померлому батьку, який за життя також не зареєстрував своє право власності у встановленому законом порядку, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. За приписами\~частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до статті 1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. З огляду на вищевикладене, суд, встановивши відсутність вини відповідача у порушенні прав позивача у розумінні статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у вигляді судового збору.

Outcome: approved