Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-20 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] (далі відповідач), в якій просить суд відповідно до уточнення винести рішення, яким зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні земельної ділянки - межею шляхом демонтування встановленого ним паркану. Позивач та його представник позов підтримали, наполягали на його задоволенні. Відповідач та його представник позов не визнали, просили в його задоволенні відмовити. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про таке. Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. ст.10,11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Підставу позову повинен довести саме позивач. Позивачем та його представником не надано суду жодного доказу того, що земельна ділянка відповідно до якої ведеться спір належить позивачу на праві приватної власності і те, що відповідачем були порушення межи земельної ділянки. Посилання позивача та його представника на те, що у позивача є рішення сесії Новоєлизаветівської сільської ради Ширяївського району Одеської області від 09.06.2015мроку за № 898-УІ «Про надання дозволу на обробіток земельної ділянки в межах населеного пункту [PERSON] на території Новоєлизаветівської сільської ради на 2015 рік» (далі рішення), це ще не є підставою для звернення до суду з вищевказаним позовом, оскільки воно не встановлює право власності та межі земельної ділянки. Крім того, допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON], яка є землевпорядником Новоєлизаветівської сільської ради Ширяївського району Одеської області, пояснила, що вказані землі, відповідно до яких ведеться спір, відносяться до Новоєлизаветівської сільської ради Ширяївського району Одеської області і є їхньою власністю. Таким чином, суд приходить до висновку про неможливість задоволенню позову у зв'язку з тим, що у позивача відсутні будь-які правові підстави для звернення з вищевказаним позовом до суду.

Outcome: dismissed