Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON] ) про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої вимоги мотивувала тим, що відповідач не проживає в [ADDRESS] з червня 1999 року, сплату за комунальні послуги не здійснює. В своїх позовних вимогах позивач просила суд визнати [PERSON] , зареєстровану за вказаною вище адресою, такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14 грудня 2018 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін для розгляду справи по суті в судовому засіданні. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, вважала їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явилася, відзив на позов не надіслала, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність до суду не надходило. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів у відповідності до приписів ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), оскільки позивач не заперечувала проти вирішення справи саме таким чином. Заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] є власником 2/3 частин квартири [ADDRESS] , з яких 1/3 частина належить їй на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 22 березня 2000 року, а 1/3 частина - на підставі договору дарування частини квартири від 28 квітня 2012 року, копії яких наявні в матеріалах справи. Зі свідоцтва про право власності на житло, виданого 22 березня 2000 року, вбачається, що 1/3 частина вищевказаної квартири належить [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про смерть. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. А ч. 1 ст. 317 цього Кодексу встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до витягу наданого Реєстром територіальної громади м. Києва від 23 листопада 2018 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована в [ADDRESS] . Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. А відповідно до ст. 391 цього Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто, за аналізом вказаної правової норми право користування житлом членом сім`ї власника житла втрачається виключно у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З наданих в судовому засіданні пояснень позивача вбачається та встановлено судом, що 2/3 частини зазначеної квартира належить позивачу на праві власності, відповідач, яка є її онукою, з червня 1999 року у спірній квартирі квартирі не проживає, квартплату та комунальні послуги не сплачує, квартирою не цікавиться, поточний ремонт не здійснює. Водночас, в судовому засіданні факт не проживання відповідача в вищезазначеній квартирі підтвердили свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які є сусідами позивача. У своїх показах свідки зазначили, що [PERSON] ніколи не проживала в квартирі позивача. Аналізуючи зібрані по справі докази суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги судом не встановлені. Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Outcome: approved