Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим із позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Позов мотивовано тим що відповідач отримав від позивача в борг 104000 грн. У зв'язку із тим, що позику не повернуто позивач просить стягнути її основну суму, а також три відсотки річних та інфляційні нарахування на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України. Сторони повідомлені належним чином про дату, час і місце судового розгляду справи в судове засідання не з'явились, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, відповідач проти задоволення позову не заперечує. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 26.04.2012 року між позивачем (позикодавцем) та відповідачем (позичальником) укладено договір позики, за яким позичальник отримав від позикодавця суму в розмірі 104000 грн. На підтвердження укладення договору позики відповідачем написано розписку, в якій відповідач зобов'язався повернути суму боргу за першою вимогою, однак не пізніше 30.12.2012 року. Судом встановлено, що грошові кошти відповідач до теперішнього часу не повернув, про що свідчить знаходження оригіналу розписки у позивача. У відповідності до статей 205, 207, 1047 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Водночас, відповідно до положень частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передачу йому позикодавцем визначену грошову суми або визначену кількість речей. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення суми боргу, суд виходить з того, що згідно із статтями 526, 546 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Позивач виконав належним чином свої зобов'язання за договором, тобто надав відповідачеві обумовлену розпискою суму позики, а відповідач в свою чергу умови договору належним чином не виконав. Відповідач не надав суду доказів відсутності своєї вини у порушені зобов'язання, а також того, що ним були вжиті всі залежні від нього заходи щодо виконання зобов'язання. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Здійснюючи розрахунок 3 відсотків річних від суми боргу судом встановлено, що розмір таких відсотків за період січень - листопад 2013 року (включно) становить 2863,56 грн. (104000 х 3% х 335 / 365). Оскільки інфляція нараховується за весь час прострочення, суд розрахунку відповідної компенсації застосовує зведений індекс інфляції за період з січня по листопад 2013 року, який дорівнює 100%. Отже за вказаний період інфляційні нарахування не застосовуються, тож у цій частині позову слід відмовити. На підставі статті 88 ЦПК України суд стягує з відповідача судові витрати пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial