Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON], третя особа: Комунарський ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області, про зняття арешту з майна. Свої вимоги обґрунтовує наступним. 14 червня 1999 року суддею Комунарського районного суду м. Запоріжжя винесено рішення, за яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 2000 грн. 18 серпня 1999 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження, складено акт опису та арешту майна [PERSON] Постановою державного виконавця від 20 серпня 1999 року накладено арешт на автомобіль «ВАЗ - 21033», державний реєстраційний знак [NUMBER]. Станом на 19 січня 2018 року відкриті виконавчі проваджень відносно [PERSON] відсутні, також у ВДВС відсутні відомості про накладення арешту на майно [PERSON] за період з 1999 року по 2014 рік через знищення документів за закінченням терміну зберігання. Оскільки вирішити питання у позасудовому порядку неможливо, він вимушений звернутися до суду та просить усунути перешкоди права власності шляхом зняття арешту з транспортного засобу «ВАЗ - 21033», державний реєстраційний знак [NUMBER]. Ухвалою суду від 23 березня 2018 року позовна заява прийнята до провадження, визначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 20 червня 2018 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду. У судовому засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним, просили задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] проти позову заперечували, пояснили, що вважають [PERSON] неналежним відповідачем. Крім того, наявна розписка [PERSON] про те, що остання жодних претензій до позивача не має. Третя особа, повідомлена своєчасно та належним чином про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання свого представника не направила, надала заяву про розгляд справи за відсутності останнього. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 81, 76 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 14 червня 1999 року ухвалено вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя, яким [PERSON], визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 215 КК України та призначено йому покарання у виді 2 років позбавленні волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. на підставі ст. 46-1 КК України відстрочено виконання основного покарання на строк 2 роки, зобов'язавши е змінювати без згоди органа внутрішніх справ місце проживання, повідомляти ці органи про зміну місця роботи, періодично з'являтися для реєстрації в органи внутрішніх справ зі сплатою штрафу в дохід держави в розмірі 200 грн. Цивільний позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 500 грн. матеріальних збитків та 1500 грн. моральної шкоди, а всього 2000 грн. Ухвалою Запорізького обласного суду від 07 липня 1999 року вирок суду першої інстанції залишено без змін. 27 серпня 1999 року [PERSON] написала розписку про те, що отримала суму в розмірі 2000 грн., а відтак претензій не має. Згідно відповіді Комунарського відділу ДВС м. Запоріжжя від 19.01.2018 року № 1705, станом на 19.01.2018 року відкритих виконавчих проваджень відносно [PERSON] у відділі відсутні. Надати інформацію щодо накладення арешту на майно у період 1999-2014 років не має можливим, оскільки відповідно до Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом № 2274/5 від 25.12.2008 рок Міністерством юстиції України п. 9.8. «строк зберігання переданих до архіву виконавчих проваджень та здавальних описів (завершених виконавчих проваджень) становить три роки, після чого вони підлягають знищенню та п. 9.10 «документи органу державної виконавчої служби через закінчення строків їх зберігання підлягають знищенню». За повідомленням Комунарського ВДВС м. Запоріжжя, станом на 19 січня 2018 року, відкриті виконавчі провадження відносно [PERSON] відсутні. Надати інформацію щодо накладення арешту на майно за період з 1999 року по 2014 рік неможливо, оскільки відповідно до п. 9.8, 9.10 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом МЮУ № 2274/5 від 25.12.2008 року, за закінченням терміну зберігання документи були знищені. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Всупереч вказаній нормі, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту накладення арешту на транспортний засіб. Суд не приймає як належний доказ довідку, оскільки з неї неможливо встановити ким та коли вона видана. В матеріалах справи міститься копія акту про опис та арешт майна від 19 серпня 1999 року, в якому також не зазначено про накладення арешту на транспортний засіб. Як роз'яснено у п. 2 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Однак, суду не надано доказів на підтвердження того, що [PERSON] на цей час є власником або володільцем транспортного засобу ВАЗ 21033, державний реєстраційний номер [NUMBER]. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про залишення позову без задоволення. Щодо твердження представника відповідача про те, що [PERSON] не є належним відповідачем, то суд не приймає його до уваги та вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» відповідачами в справі про зняття арешту з майна є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року№2677-VI) (далі - Закон про виконавче провадження). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed