Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовна заява мотивована тим, що 27 квітня 2020 року до позивача звернувся [PERSON] з проханням надати йому у позику 111 400,00 грн. Грошові кошти були передані відповідачу 27 квітня 2020 року, що підтверджується розпискою, отримані кошти він зобов`язався повернути до 01 травня 2020 року, про що зазначив у розписці. 25 травня 2020 року боржнику було направлено рахунок - претензію з пропозицією повернути грошові кошти, однак [PERSON] борг не повернув. На підставі вищевикладеного, посилаючись на вимоги статей 204, 526, 530, 612, 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 Цивільного кодексу України, просив стягнути з [PERSON] грошові кошти в розмірі 111 400 грн 00 коп. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 травня 2020 року вищевказана цивільна справа передана в провадження судді [PERSON] Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2020 року відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості в порядку спрощеного позовного провадження, передбаченого статтями 274-279 ЦПК України. 14 вересня 2020 року від [PERSON] надійшов зустрічний позов до [PERSON] про визнання розписки від 27 квітня 2020 року недійсною, який згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 14 вересня 2020 року переданий в провадження судді [PERSON] (справа № 638/7153/20 провадження № 2/638/364/21). Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 березня 2021 року визначено головуючого суддю (суддю-доповідача) Яковлеву В.М., у зв`язку з відрахуванням зі штату судді [PERSON] у зв`язку зі смертю, розпорядження № 02-03/28 від 03 березня 2021 року. Матеріали цивільної справи передано в провадження судді Яковлевої В.М. 29 березня 2021 року. 14 вересня 2020 року до суду [PERSON] подано зустрічний позов до [PERSON] про визнання розписки недійсною. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 27 квітня 2020 року [PERSON] дійсно написав розписку [PERSON] про отримання від нього в борг 114 400 грн, однак це відбулось під впливом морально-психологічного тиску з боку [PERSON] , у зв`язку із чим він був змушений звернутися до поліції з відповідною заявою про злочин. Крім того, вважає, що докази фактичного отримання ним грошових коштів відсутні. 25 вересня 2020 року до суду подано відзив на зустрічний позов, в якому [PERSON] вважає аргументи, наведені у зустрічному позові, такими, що не відповідають дійсності. Відповідач не здійснював будь-яких протиправних дій стосовно [PERSON] , жодними належними доказами такі факти не підтверджено. Просить відмовити у задоволенні зустрічного позову повністю. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 березня 2021 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання розписки недійсною об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. Прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. 25 травня 2021 року представник [PERSON] - адвокат Очиченко О.Г. подала до канцелярії суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму в загальному розмірі 124 246, 77 грн, яка складається з: основної суми боргу 111 400 грн; інфляційних збитків - 9 336, 91 грн; 3 % річних - 3 509, 86 грн; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір за подання позовної заяви в сумі 1 242,77 грн; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] правову допомогу в сумі 14 500, 00 грн. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 травня 2021 року прийнято до розгляду заяву представника [PERSON] - адвоката Очиченко О.Г. про збільшення позовних вимог у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 червня 2021 року закрито підготовче засідання у цивільній справі позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання розписки недійсною. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримала, просила задовольнити позовні вимоги повністю. У задоволенні зустрічної позовної заяви просила відмовити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, суд доходить таких висновків. Матеріалами справи встановлено, 27 квітня 2020 року [PERSON] як позикодавець передав, а позичальник [PERSON] прийняв власність 111 400 грн зі строком повернення до 01 травня 2020 року, відповідно до розписки від 27 квітня 2020 року (а. с.12) Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Крім того, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань, що узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (пункт 26). Позивач просив стягнути інфляційні втрати за період з 02 травня 2020 року, оскільки відповідно до розписки 01 травня 2020 року - це термін повернення позики, а тому прострочення відповідача розпочалося саме з наступного дня, тобто з 02 травня 2020 року. Саме з цього дня було розраховувано також і три проценти річних. Розрахунок здійснюється за формулою: ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ( ІІZ : 100 ) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Останній період: IIc (100,30 : 100) x (100,20 : 100) x (99,40 : 100) x (99,80 : 100) x (100,50 : 100) x (101,00 : 100) x (101,30 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) = 1.08381428 Інфляційне збільшення: 111 400,00 x 1.08381428 - 111 400,00 = 9 336,91 грн. 3 % річних розраховується за формулою:[Проценти] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка (%)] / 100% ? [Кількість днів] / [Кількість днів у році]Де: [Сума боргу] - сума простроченого боргу; [Процентна ставка (%)] - проценти річних; [Кількість днів] - кількість днів прострочення зобов`язання; [Кількість днів у році] - кількість днів у календарному році. Період розрахунку: з 02 травня 2020 року по 31 грудня 2020 року - 244 дні [Проценти] = 111 400,00 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 244 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 2 228,00 грн. Період розрахунку: з 01 січня 2021 року по 20 травня 2021 року - 140 днів [Проценти] = 111 400,00 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 140 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 1 281,86 грн. Отже, 3 % річних становить = 2 228,00 грн +1 281,86 грн = 3 509,86 грн. Відповідні розрахунки відповідачем не оспорені. На підставі викладеного, за відсутності належних та допустимих доказів, які б свідчили про повне повернення грошових коштів, що свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення первісного позову, стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми в загальному розмірі 124 246, 77 грн, яка складається з: основної суми боргу 111 400 грн; інфляційних збитків - 9 336, 91 грн; 3 % річних - 3 509, 86 грн. Стосовно зустрічного позову про визнання розписки недійсною суд зазначає наступне. Згідно з вимогами статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що має бути доведено. При цьому обов`язок доказування зазначених обставин покладено на особу, яка оспорює договір. Однак, жодних належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження написання розписки під впливом будь-якого примусу, із клопотанням про проведення експертизи відповідач до суду не звертався. Стосовно доводів [PERSON] про те, що ним була подана відповідна заява про злочин, суд зауважує, що наданий талон - повідомлення № 000116 свідчить лише про реєстрацію заяви у журналі єдиного обліку заяв та повідомлень, однак не свідчить беззаперечно про те, що відомості про кримінальне правопорушення внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань та досудове розслідування за даним фактом розпочато. Жодних доказів на підтвердження проведення досудового розслідування або ж прийняття за його результатами відповідних рішень суду не надано. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). В статті 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 80 ЦПК України). Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Узгодження сторонами істотних умов договору позики, факт отримання грошових коштів відповідачем [PERSON] підтверджується змістом розписки, яка власноручно ним складена. Вказаною розпискою також визначено строк повернення грошових коштів. Водночас [PERSON] не доведено, що грошові кошти були повернуті позивачу, а спірну розписку було складено із застосування фізичного насильства чи психічного тиску. Таким чином, оскільки всі істотні умови під час укладання договору позики дотримані, відповідачем не доведено факт фізичного чи психологічного тиску на нього під час написання розписки 27 квітня 2020 року, а також факт неотримання грошових коштів від [PERSON] в розмірі 111 400 грн, суд доходить висновку, що правові підстави для визнання недійсним договору позики відсутні. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з частиною другою статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Понесені позивачем судові витрати підтверджується квитанцією № 65286 від 25 травня 2020 року про сплату судового збору та квитанцією № 1595 від 20 травня 2021 року про сплату судового збору (а. с. 1, а. с. 83). Тому, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 1242, 47 грн. Крім того, позивач просив стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 14 500, 00 грн згідно з попереднім рохрахунком, що був доданий до клопотання від 25 вересня 2020 року. Разом з тим суд не вбачає підстав для вирішення питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу відповідно до статті 137 ЦПК України, про які зазначено позивачем у позовній заяві, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу, тобто документального підтвердження того, що позивачем було понесено відповідні витрати в заявленому розмірі, або підлягають сплаті будь-які витрати на професійну правничу допомогу. Зокрема, згідно з положеннями статей 137 ЦПК України розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає розподілу між сторонами за результатом розгляду справи, визначається відповідно до умов договору про надання правничої допомоги та встановлюється на підставі наступних доказів: детального опису робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках надання правничої допомоги по певній справі; доказів вартості робіт (послуг) адвоката, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; детального опису витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги витрат адвоката; доказів здійснення витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до позиції Верховного Суду від 09 червня 2020 року по справі №466/9758/16-ц та від 15 квітня 2020 рокупо справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, на підтвердження цих обставин до суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги, який повинен містити детальний опис послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір або погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо; документи, що містять детальний опис робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках справи відповідно до умов договору (акти виконаних робіт або наданої допомоги, специфікації витраченого часу адвоката тощо); оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи). Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, у згаданих вище постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Аналогічні критерії застосовуються Європейським судом з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації потерпілій стороні на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід ілюструється у рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§95). Насамкінець варто зауважити, що чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, є підставою для відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Матеріали справи містять лише попередній розрахунок судових витрат (а. с. 44 - 45), проте суду не надано акту прийому-передачі виконаних робіт, так і не надано доказів на підтвердження фактичного понесення таких витрат.

Outcome: approved