Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до Лисичанського міського суду з позовною заявою до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та зобов'язання спростувати недостовірну інформацію, в якому зазначив, що він має статус народного депутата України, згідно з Законом України «Про статус народного депутата України» та згідно з посвідченням № 309. 22 грудня 2014 року до позивача з колективним звернення звернувся трудовий колектив ПАТ «Лисичанський склозавод Пролетарій». У звернені було зазначено, що люди обурені через перегляд в мережі Інтернет відеоролику [PERSON], який має назву «[INFO]», де розміщена негативна неправдива інформація про нього, [PERSON], та про завод. Колектив підприємства просив захистити завод та свою честь і гідність від наклепів, які розповсюджуються, мережею Інтернет. Як стало відомо, відповідачем через мережу Інтернет поширюється недостовірна негативна інформація про нього, [PERSON], а саме: [INFO] року на сайті YouTube на особистій сторінці [PERSON] ([INFO]) було розміщено відеоролик під назвою «[INFO]» ([INFO]). Відеоролик складається з окремих фото кадрів та відеозаписів, озвучує ролик особисто відповідач, тобто за кадром чути голос [PERSON]. Сам текст (звуковий) відеоролику містить в собі неправдиву інформацію про нього, яка принижує його честь і гідність, також принижує його репутацію як народного депутата України, а саме: «….А местная власть Лисичанска, в лице городского совета и народного депутата либо способствовала террористам либо разбежалась. Благодаря народному депутату [PERSON], на территории принадлежащего ему предприятия, бывшему заводу мех.стекло была развернута целая база боевиков [PERSON]. А немного раннее, у местных МЧС - ников Лисичанска и Северодонецка бандитами были похищены БРДмы при содействии, по словам самих террористов, народного депутата [PERSON] и заместителя Лисичанского городского главы [PERSON]. По большому счету именно [PERSON]..... необходимо назвать вдохновителями от власти террористического движения в нашем регионе…. …...Правда появился [PERSON], который пользуясь депутатской неприкосновенностью в полной мере приступил к новым интригам и подлости, точно так как некоторое время назад он появлялся по всему городу с георгиевской ленточкой, теперь появляется под флагом Украины....» У зазначеному висловлювання відповідач відкрито звинувачує його, народного депутата [PERSON], у сприянні терористам у їх діяльності, а саме: облаштування бази бойовиків, крадіжки БРДМ (бойових машин). Відповідач прямо називає його «вдохновителем» терористичного руху. Інформація про нього, [PERSON], яка міститься у відеоролику відповідача під назвою «[INFO]», який відповідач розмістив на своїй сторінці на сайті YouTube є недостовірною. Він, як народний депутат України, як законослухняний громадянин України ніколи не сприяв діяльності терористів, не має жодного відношення до їх бази та до крадіжок бойовиків. Відносно нього не порушувалось жодної кримінальної справи з приводу сприяння в діяльності терористам. Крім того, ПАТ «Лисичанський склозавод Пролетарій» ніколи не належав йому, [PERSON] Таким чином, вбачається, що відповідач здійснив протиправні дії - виробив відеоролик, озвучив його висловами з негативною та недостовірною інформацією про нього, виклав відеоролик на Інтернетсайті, тобто оприлюднив недостовірну інформацію про нього, яка принижує його честь та гідність як людини та спотворює його ділову репутацію, як народного депутата. Відеоролик з недостовірною інформацією переглянуло на момент складання позову 5770 особи, про що свідчить роздруківка сторінки відповідача в Інтернет ресурсі та роздруківка коментарів осіб, які проглянули ролик. Зараз відеоролик і досі розміщений в Інтернеті, що дає змогу ще більшій кількості людей дивитись та розповсюджувати негативну та недостовірну інформацію про нього, [PERSON] Через протиправні дії відповідача порушено його немайнові права, а саме: право на повагу до його честі та гідності, спотворено його репутацію народного депутата України, тобто соціальна оцінка його особистості в очах оточуючих та набута ним суспільна оцінка ділових та професійних якостей народного депутата - погіршилися. Доказом цих фактів є коментарі осіб після перегляду ролику. Також треба зазначити, що з письмовим зверненням до нього звернулися працівники ПАТ «Лисичанський склозавод Пролетарій», які продивилися відеоролик відповідача та прослухали інформацію. Люди обурені через негативну інформацію про нього, [PERSON], та про їх завод, тому просять його встановити справедливість та захистити своє ім'я та репутацію заводу. У своєму відеоролику відповідач звинувачує його у сприянні терористам у їх протиправних діях, тобто звинувачує у діях, за які ст.ст. 109, 110, 111 КК України передбачено кримінальну відповідальність. По факту відповідач поширює про нього недостовірну негативну інформацію, у якій стверджується про порушення останнім норм чинного кримінального законодавства. Тобто, відповідач публічно звинувачує його у скоєнні кримінального правопорушення, чим грубо порушує норми ст. 62 Конституції України, ст. 15 ЦПК України, ст. 2 КК України, які трактують поняття презумпції невинуватості на Україні. Загалом, це порушує його права на повагу до його честі, гідності та ділової репутації. Це принижує його гідність, насамперед, як людини, як законослухняного громадянина своєї держави. До нього звертаються його виборці з обуренням стосовно брехні, яку розповсюджує відповідач. Для нього дуже важлива думка народу, оцінка його діяльності в очах виборців, оскільки він має статус народного обранця - народного депутату України. Народ обрав його на цю відповідальну посаду, доручив йому представляти його інтереси на рівні вищої законодавчої влади нашої держави. Відчуваючи таку високу відповідальність, він як народний депутат України не має права схибити, не має права підвести своїх виборців та не виправдати довіру. Його хвилює те, що люди, які повірили йому, які віддали за нього свої голоси, які вважають його достойним посади народного депутата, зараз дивляться відеоролик відповідача, слухають негативну та неправдиву інформацію та вводяться в оману. Хоча він чітко розуміє, що саме це і є основною метою дій відповідача - саме спаплюжити його ім'я, попрати його репутацію, принизити його честь та гідність. Не маючи ніяких правдивих фактів про порушення ним діючого законодавства та про порушення норм людської моралі взагалі, відповідач намагається за допомогою брехні досягти свого - ввести в оману народ та повернути його проти нього. За таких обставин, він просто не має права стояти осторонь ані з точки зору законодавства, ані з точки зору моралі. В першу чергу для народу - своїх виборців, для тих хто йому вірить і підтримує його, він - народний депутат України - мусить викрити брехню та захистити свою честь та гідність. На підставі викладеного, просив суд визнати інформацію, зазначену у відеоролику [PERSON] під назвою «[INFO]», розміщеному [INFO] року на сторінці [PERSON] на сайті YouTube ([INFO]), стосовно народного депутата України [PERSON] недостовірною; визнати за народним депутатом України [PERSON] право на спростування недостовірної інформації стосовно нього, зазначеної у відеоролику [PERSON] під назвою «[INFO]», розміщеному [INFO] року на сторінці [PERSON] на сайті YouTube ([INFO]); збов'язати [PERSON] спростувати інформацію про народного депутата України [PERSON], зазначену у відеоролику [PERSON] під назвою «[INFO]», розміщеному [INFO] року на сторінці [PERSON] на сайті YouTube, шляхом розміщення тексту рішення Лисичанського міського суду по даній справі на особистій сторінці [PERSON] на сайті YouTube та встановити [PERSON] строк для розміщення тексту рішення Лисичанського міського суду по даній справі на особистій сторінці [PERSON] на сайті YouTube в п'ять днів з моменту набрання законної сили рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК України позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог. Представник позивача [PERSON] скористалась своїм право, передбаченим ст. 31 ЦПК України, та надала до суду письмову заяву про зменшення позовних вимог, в якій відмовляється від позовних вимог, зазначених у другому пункті прохальної частини позовної заяви, щодо визнання за народним депутатом України [PERSON] права на спростування недостовірної інформації стосовно нього, зазначеної у відеоролику [PERSON] під назвою «[INFO]», розміщеному [INFO] року на сторінці [PERSON] на сайті YouTube. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутністю в присутності його представника [PERSON] На позовних вимогах наполягав та просив їх задовольнити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] зменшені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, підтвердила факти, викладені в позовній заяві, та просила суд задовольнити зменшені позовні вимоги у повному обсязі. Суду пояснила, що негативна інформація стосовно позивача [PERSON] була поширена відповідачем [PERSON] [INFO] року шляхом розміщення зазначеної інформації у відеоролику під назвою «[INFO]» на сторінці [PERSON] на сайті YouTube [INFO]. Розміщена інформація була переглянута на день подання позовної заяви до суду 5770 особами, про що свідчить роздруківка сторінки відповідача в Інтернет ресурсі та роздруківка коментарів осіб, які проглянули ролик. Поширена негативна інформація порушує особисті немайнові права позивача, стосується саме позивача [PERSON] та не відповідає дійсності. В судовому засіданні 30.03.2015р. відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог. Щодо поширеної інформації суду пояснив, що дійсно він є автором відеоролика під назвою «[INFO]», який був розміщений [INFO] року на його сторінці на сайті YouTube [INFO]. Щодо належності позивачу підприємства «бывшему заводу мех.стекло» пояснив, що позивач є його власником, однак належних доказів цього у нього не має і суду надати він не може. Вважає цей факт відомим всім громадянам міста Лисичанська. Стосовно інформації в його відеоролику «Благодаря народному депутату [PERSON], на территории принадлежащего ему предприятия, «бывшему заводу мех.стекло» была развернута целая база боевиков [PERSON]» пояснив, що сам безпосередньо не бачив чи дійсно була розміщена техніка бойовиків на території підприємства і чи сприяв цьому розміщенню позивач. Дана інформація йому відома лише зі слів інших осіб і доказів цього він суду надати не може. Окрім того, у той час він взагалі був відсутнім у місті Лисичанську, адже перебував у місті Кривий ріг. Щодо інформації у його відеороліку в частині «немного раннее, у местных МЧС - ников Лисичанска и Северодонецка бандитами были похищены БРДмы при содействии, по словам самих террористов, народного депутата [PERSON]» пояснив, що стосовно цієї інформації він особисто до правоохоронних органів не звертався, окрім того, йому не відомо чи було порушено кримінальне провадження стосовно позивача за цим фактом. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду письмову заяву з проханням розглядати справу за його відсутністю та відсутністю відповідача [PERSON]. Позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він працює на ПАТ Лисичанський склозавод «Пролетарій». Позивача по справі [PERSON] знає як народного депутата. Йому відомо, що колектив ПАТ Лисичанський склозавод «Пролетарій» написав лист позивачу [PERSON], у зв'язку із розміщенням відповідачем по справі [PERSON] [INFO] року на його сторінці на сайті YouTube [INFO] відеоролику негативної інформації про завод та про позивача. Цією інформацією колектив підприємства був дуже обурений та ображений, адже це інформація, яка не відповідає дійсності. Щодо захвату території ПАТ Лисичанський склозавод «Пролетарій» та розміщення на ній незаконного формування, то ніяких вказівок від позивача не надходило. Ніякого сприяння розміщення незаконних формувань на території ПАТ Лисичанський склозавод «Пролетарій» з боку позивача не було. Ма в місте захват території підприємства. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він працює на ПАТ Лисичанський склозавод «Пролетарій» та йому відомо про розміщення [PERSON] [INFO] року на його сторінці на сайті YouTube [INFO] відеоролику негативної інформації про завод та про позивача. Робітникам ПАТ Лисичанський склозавод «Пролетарій» не сподобалась ця інформація. Позивач по справі нікого з незаконних формувань, як то було зазначено у відеоролику, не підтримував. Бойовики самостійно захопили територію ПАТ Лисичанський склозавод «Пролетарій» і не пускали працівників на його територію. Позивач яких-небудь дозволів на розміщення незаконних формувань на території підприємства не давав. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює на ПАТ Лисичанський склозавод «Пролетарій». І вона і робітники ПАТ Лисичанський склозавод «Пролетарій» подивилися відеоролик [PERSON] від [INFO] року на його сторінці на сайті YouTube, у якому відповідач [PERSON] розповідає про причетність позивача [PERSON] до виникнення терористів у місті Лисичанську. Колектив підприємства незадоволено обговорював відеоролик та інформацію, що зазначена у ньому. Після цього колектив звернувся до профспілки підприємства стосовно відеоролика і інформації, зазначеній у ньому, з колективним листом до голови правління. Безпосередньо їй відомо про розміщення на території підприємства незаконного формування, але дане незаконне формування добровільно ніхто на територію підприємства не пускав. Воно опинилося на території підприємства шляхом захвату території. Їй не відома інформація стосовно причетності позивача [PERSON] до цього незаконного формування і щодо розміщення формування на території їхнього підприємства. Їй не відомо щодо порушення будь-яких кримінальних справ відносно позивача [PERSON] з приводу факту причетності до незаконних збройних формувань. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює на ПАТ Лисичанський склозавод «Пролетарій» і їй відомо про відеоролик [PERSON] від [INFO] року на його сторінці на сайті YouTube, у якому відповідач [PERSON] розповідає про причетність позивача [PERSON] до виникнення терористів у місті Лисичанську. Їй не сподобалася інформація стосовно того, що позивач [PERSON], як зазначив відповідач, привів до міста Лисичанська терористів. Щодо причетності позивача [PERSON] до діяльності терористів, то їй така інформація не відома. Він ніяк не сприяв діяльності терористів. З подачі позивача [PERSON] ніхто територію ПАТ Лисичанський склозавод «Пролетарій» не захоплював. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він працює на ПАТ Лисичанський склозавод «Пролетарій». Він та робітники ПАТ Лисичанський склозавод «Пролетарій» дивилися відеоролик [PERSON] від [INFO] року на його сторінці на сайті YouTube. Такого, що було сказано у відеоролику відповідачем [PERSON], насправді не було. Мав місце захват другого виробництва ПАТ Лисичанський склозавод «Пролетарій». Йому особисто не відомі факти сприяння [PERSON] терористам та сприянню в розміщенні техніки на території ПАТ Лисичанський склозавод «Пролетарій». Мав місце захват воєнними території ПАТ Лисичанський склозавод «Пролетарій». Також ніхто на підприємстві не займався ремонтом техніки незаконного формування. Суд вислухавши учасників процесу, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Спір між позивачем та відповідачами виник з приводу того, що позивач [PERSON] вважає відповідача [PERSON] такими, що порушує його немайнові права, а саме: право на повагу до його честі та гідності, спотворює його репутацію особи та народного депутата України, шляхом розміщення недостовірної інформації у відеоролику під назвою «[INFO]» на сторінці [PERSON] на сайті YouTube [INFO], у зв'язку з чим і звернувся до суду з цією позовною заявою до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та зобов'язання спростувати недостовірну інформацію. Відповідно до ст. 7 Загальної декларації прав людини всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Загальна декларація прав людини у статті 8 гарантує право кожної людини на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Відповідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Обраний позивачем спосіб захисту своїх цивільних прав та інтересів відповідає ст. 16 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Позивач [PERSON], як особа та народний депутат, відносно якого поширено недостовірну інформацію, скористався своїм правом та звернувся до суду з даним позовом до [PERSON], як до особи яка є автором інформаційного матеріалу, та який поширив недостовірну інформацію, шляхом розміщення на особистій сторінці на сайті YouTube в мережі Інтернет, у зв'язку з тим, що вважає викладену відповідачем інформацію на його особистій сторінці на сайті YouTube в мережі Інтернет відносно нього недостовірною. Суд нагадує, що свобода преси дає громадськості одну з найкращих можливостей дізнатися про ідеї та позиції політичних лідерів і сформувати свій погляд на них. У більш загальному плані свобода політичних дискусій лежить в самій основі концепції демократичного суспільства, якою пройнята вся Конвенція. Відповідно, межі допустимої критики є ширшими, коли вона стосується власне політика, а не приватної особи. На відміну від останньої, перший неминуче і свідомо відкривається для прискіпливого аналізу кожного свого слова і вчинку як з боку журналістів, так і громадського загалу і, як наслідок, повинен виявляти до цього більше терпимості. Безсумнівно, пункт 2 статті 10 дає можливість захищати репутацію інших осіб, тобто всіх людей, і цей захист поширюється і на політиків також, навіть коли вони не виступають як приватні особи; але в цьому разі вимоги такого захисту мають розглядатися у зв'язку з інтересами відкритого обговорення політичних питань (рішення у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria) від 08.07.1986 р., статус рішення - остаточне). Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позовна заява має містити, зокрема, відомості про те, в який спосіб була поширена інформація, що порушує особисті немайнові права позивача (заявника), яка саме інформація поширена відповідачем (відповідачами), із зазначенням часу, способу й осіб, яким така інформація повідомлена, інші обставини, які мають юридичне значення, посилання на докази, що підтверджують кожну з таких обставин, а також зазначення способу захисту, в який позивач бажає захистити своє порушене право. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Отже, як і будь-яке суб'єктивне цивільне право, право на спростування та відповідь має певний момент виникнення, що пов'язується з юридичним фактом правопорушення, протиправність якого полягає у складі правопорушення. Щодо поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право судом встановлено наступне. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Судом з пояснень сторін та свідків беззаперечно встановлено, що [INFO] року на особистій сторінці відповідача, [PERSON], на сайті YouTube було розміщено відеоролик під назвою «[INFO]», в якому [PERSON], як автор відеоролику зазначив: «….А местная власть Лисичанска, в лице городского совета и народного депутата либо способствовала террористам либо разбежалась. Благодаря народному депутату [PERSON], на территории принадлежащего ему предприятия, бывшему заводу мех.стекло была развернута целая база боевиков [PERSON]. А немного раннее, у местных МЧС - ников Лисичанска и Северодонецка бандитами были похищены БРДмы при содействии, по словам самих террористов, народного депутата [PERSON] и заместителя Лисичанского городского главы [PERSON]. По большому счету именно [PERSON]..... необходимо назвать вдохновителями от власти террористического движения в нашем регионе…. .....Правда появился [PERSON], который пользуясь депутатской неприкосновенностью в полной мере приступил к новым интригам и подлости, точно так как некоторое время назад он появлялся по всему городу с георгиевской ленточкой, теперь появляется под флагом Украины....» Таким чином, поширена інформація, що міститься у відеоролику [PERSON], який був переглянутий у судовому засіданні, під назвою «[INFO]», дійсно стосується позивача - [PERSON], що також не заперечувалося і самим відповідачем [PERSON] в судовому засіданні (а.с.12). Зазначена інформація, була розміщена на сайті YouTube на особисті сторінці [PERSON], що не заперечувалося відповідачем по справі, тобто була поширена в мережі Інтернет, таким чином зазначена інформація була доведена до невизначеного кола осіб, що також було підтверджено поясненнями представника позивача та поясненнями свідків, допитаних у судовому засіданні. Окрім того, представником позивача було зазначено та підтверджено належними та допустимими доказами -роздруківка сторінки відповідача в Інтернет ресурсі та роздруківка коментарів осіб, які проглянули ролик, що розміщена інформація стосовно [PERSON] була переглянута на день подання позовної заяви до суду 5770 особами (а.с.13-16). Вирішуючи питання про достовірність та визначаючи характер поширеної щодо позивача інформації, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Оскільки, відповідно до діючого законодавства, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, таким чином тягар доказування, що зазначена в відеоролику під назвою «[INFO]», розміщена на сайті YouTube на особисті сторінці [PERSON] є достовірною покладається на відповідача - [PERSON]. Так, з пояснень відповідача [PERSON], наданих в судовому засіданні, встановлено та не заперечувалося відповідачем, що дійсно він є автором відеоролика під назвою «[INFO]», який був розміщений [INFO] року на його сторінці на сайті YouTube [INFO]. Твердження факту відповідачем [PERSON] щодо належності позивачу [PERSON] підприємства «бывший завод мех.стекло» не є оціночним судженням, а є фактичним твердженням, а отже ця інформація повинна бути доказана в передбачений законом спосіб. Всупереч цьому, відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивач є власником підприємства «бывший завод мех.стекло», однак належних доказів цього у нього не має і суду надати він не може, окрім того, вважає цей факт відомим всім громадянам міста Лисичанська. Стосовно інформації в відеоролику відповідача [PERSON], а саме: «Благодаря народному депутату [PERSON], на территории принадлежащего ему предприятия, «бывшему заводу мех.стекло» была развернута целая база боевиков [PERSON]», суд також вважає цю інформацію фактичним твердженням, а не оціночним судженням, а отже ця інформація також повинна бути доказана. Однак, відповідач в судовому засіданні пояснив, що сам безпосередньо не бачив чи дійсно була розміщена техніка бойовиків на території підприємства і чи сприяв цьому розміщенню сам позивач. Дана інформація йому відома зі слів інших осіб і доказів цього він суду надати не може. Окрім того, у той час він взагалі був відсутнім у місті Лисичанську, адже перебував у місті Кривий ріг. Окрім того, дана інформація була спростована в судовому засіданні поясненнями свідків, які зазначили, що позивач [PERSON] не сприяв розміщенню на території підприємства бази бойовіків [PERSON]», адже територія підприємства була захоплена. Показання свідків, допитаних у судовому засіданні ([PERSON], [PERSON] [PERSON] [PERSON] [PERSON]) узгоджуються між собою та не викликають сумніву суду у їх достовірності. Щодо інформації в відеоролику відповідача [PERSON] в частині «немного раннее, у местных МЧС - ников Лисичанска и Северодонецка бандитами были похищены БРДмы при содействии, по словам самих террористов, народного депутата [PERSON]», суд також вважає дану інформацію фактичним твердженням, а не оціночним судженням. Проте, відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що стосовно цієї інформації він особисто до правоохоронних органів не звертався, окрім того, йому не відомо чи було порушено кримінальне провадження стосовно позивача за цим фактом. Поширення цієї інформації без належного закріплення в рамках кримінального процесуального законодавства не має юридичної сили та порушує права позивача. Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Проте, під час розгляду цивільної справи судом, відповідач [PERSON] не надав жодних до суду належних та допустимих доказів, які підтверджували б зазначену в відеоролику, розміщеному [INFO] року на його сторінці на сайті YouTube [INFO] під назвою «[INFO]», інформацію. Достовірність інформації, що викладена у відеоролику, розміщеному [INFO] року на його сторінці на сайті YouTube [INFO], відповідачем [PERSON] в суду не доведена. Аналізуючи зміст інформації, поширеної щодо позивача, суд приходить висновку, що вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і в даному випадку право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Проте поширення її без належного закріплення в рамках діючого законодавства порушує права позивача, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, а саме: мати репутацію особи, що не вчиняла протиправних дій та перешкоджає позивачу повно і своєчасно здійснювати свої особисті немайнові права. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції. Суд, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, повинен визначити характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. В даному випадку відповідачем поширена негативна та недостовірна інформація про [PERSON], а тому виходячи зі змісту висловів зазначених у відеоролику відповідача, вона не може бути визнана судом оціночними судженнями, а є фактичним твердженням, однак належних та допустимих доказів щодо достовірності цієї інформації відповідачем [PERSON] суду надано не було. Таким чином суд знаходить встановленим факт поширення відповідачем [PERSON] невизначеному колу осіб недостовірної інформації, яка порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача [PERSON], а позовні вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про спосіб спростування інформації, суд враховує положення п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до якого, якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що способом спростування поширеної відповідачем інформації, який би сприяв найбільш повному відновленню порушення немайнового права позивача є зобов'язання повідомити на особистій сторінці [PERSON] на сайті YouTube про ухвалене у справі за позовом [PERSON] [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та зобов'язання спростувати недостовірну інформацію рішення суду протягом п'яти днів з моменту набрання рішенням законної сили.

Outcome: approved