Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просить суд, зобов'язати відповідачку не чинити йому перешкод у вихованні та спілкуванні зі своєю малолітньою донькою [PERSON], [INFO], визначити наступний порядок спілкування з малолітньою донькою: побачення раз на тиждень: з пятниці з 15.00 год. до 18.00 год. неділі кожного місяця за місцем його проживання; спільний відпочинок: другу половину літніх канікуд дитина проводить з батьком; необмежене спілкування з донькою, особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу звязку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та донькою; у разі, якщо святкові дні припадають на день його побачення з донькою або цей день передує дню побачення, або є наступним після нього, то такі дні донька проводить з батьком; в день його побачення з донькою він має право забирати доньку з дому/школи особисто. Позов обгрунтований тим, що починаючи з 2010 р. між ним та [PERSON] було припинено спільне проживання, без реєстрації шлюбу. Від спільного проживання у них народилася донька [PERSON], [INFO]. Після припинення спільного проживання з відповідачкою, його донька [PERSON] стала проживати разом із відповідачкою, в с. Озірна, Звенигородського району. З 2016 року у нього з відповідачем почалися непорозуміння щодо прийняття участі у вихованні доньки, її відвідуванні, почалися створюватися штучні перешкоди зі сторони відповідача стосовно неможливості його нормального спілкування із своєю донькою. Всі його намагання, з моменту спільного проживання, нормальним, мирним шляхом врегулювати даний спір призводять лише до конфліктів, оскільки відповідач перешкоджає йому, не бажає його присутності та штучно створює такі обставини через які він не може нормально зустрічатися з донькою. Весь цей час позивач намагався налагодити нормальний звязок із дитиною, приймати участь у її вихованні, утриманні, розвитку її здібностей та забезпечувати її всім необхідним для нормального розвитку та становлення. Його права як батька сьогодні є порушеними. Після чисельних марних спроб вирішити дане питання мирним шляхом, шляхом переговорів, взаємних поступок з метою недопущення страждань та негативного впливу на дитину, він вимушений звернутися до суду із даною позовною заявою. Позивач звернувся з заявою до комісії з питань захисту прав дитини Звенигородської районної державної адміністрації та на даний час даною комісією ще не було прийняте рішення. В судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримав свої позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Пояснив, що відповідачка з 2016 року чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, які виражаються у тому, що вона налаштовую дитину не спілкуватися з ним, внаслідок чого донька не бере слухавки телефону та не хоче з ним залишати межі домоволодіння, де вона проживає з відповідачкою. Вказував, що відповідачка зловживає спиртними напоями та веде неналежний спосіб життя. Разом з тим вказав, що він вільно приходить та спілкується з дитиною за місцем її проживання та кілька разів вона їздила з ним на прогулянки. Ані відповідачка ані її батьки не забороніють йому спілкуватися з дитиною. До школи дитини у період з 2016 року при їжджав двічі, перешкоди у спілкуванні не чинилися. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов визнала частково, надавши до суду свої письмові заперечення, в яких просила суд, встановити позивачу інший порядок його спілкування і зустрічей з малолітньою донькою та не визнала позов в частині усунення перешкод з боку відповідачки у спілкуванні з дитиною, мотивуючи тим, що жодних перепон та перешкод у спілкуванні з дитиною відповідачка позивачу не створює. Пояснила, що вона не заперечує проти спілкування доньки з батьком, проте дитина сама не хоче з ним спілкуваттися, оскільки всі його візити зводяться до того, що він на очах дитини кричить на неї, зясовує відносини та «простягає руки». Представниця 3-ої особи служба у справах дітей Звенигородської районної державної адміністрації в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, вказала за зверненням позивача службою у справах дітей Звенигородської районної державної адміністрації проводилася бесіда з дитиною та її матірю, в результаті якої було встановлено, що перешкоди у спілкуванні дитини і батька останньому не чиняться, а дитина пояснила, шо вона була неодноразовим свідком конфліктів між батьком та матірю, внаслдок чого вона не хоче залишатися ночувати у його помешканні та проводити з ним багато часу. Крім того, було встановлено та визначено порядок спілкування батька з малолітньою донькою, з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, яка регулярно відвідує школу, проте батько не хоче спілкуватися з дитиною в присутності матері. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивач є його знайомим і він бачив позивача, який стояв коло домоволодіння відповідачки і пояснив свідкові, що відповідачка не дає йому спілкуватися з дитиною. Будь-які інші обставини йому невідомі. Заслухавши пояснення сторін, покази свідка, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Суд встановив і це підтверджується поясненнями сторін, що під час сумісного проживання сторін без реєстрації шлюбу, у них народилася донька [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1 СР від 19.07.2017 р., в якому батьками дитини вказані позивач та відповідачка (а.с. 7). Як встановив суд, на сьогодні, малолітня донька сторін [PERSON], [INFO] відвідує навчальний заклад Озірнянська загальноосвітня школа І-ІІ ступенів Звенигородської районної ради, що підтверджується довідкою вказаного закладу від 25.07.2017 р. Згідно висновку старшого ДОП сектору превенції Звенигородського ВП ГУНП в Черкаській області від 05.09.2017р. під час проведення перевірки заяви матері відповідачки, в якій вона просила прийняти міри відносно позивача, який приходить спілкуватися з дитиною. Як вбачається з даного висновку як заявниця так і відповідачка проти спілкування позивача з дитиною. Враховуючи намагання відповідачки створення позивачеві перешкод у вільному спілкуванні з дитиною, позивач змушений був за вирішенням даного питання звертатися до служби у справах дітей Звенигородської районної державної адміністрації, відповідно до рішення якої було визначено періоди спілкування позивача з донькою та проведено бесіду з останньою. Згідно із\~ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»\~батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до положень\~ст. 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом /ст. 153\~СК України/. Відповідно до ч.ч. 1-3\~ст. 157 СК України\~питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до\~ст. 158 СК України\~за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обовязковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобовязана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Діючим законодавством також встановлено правовий механізм визначення способу участі у вихованні дитини того з батьків, який проживає окремо у випадку неможливості досягнення батьками згоди стосовно такого способу, а саме: рішення про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, приймається органом опіки та піклування на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Прийняте рішення органу опіки та піклування є обовязковим для батьків, і лише у випадку вчинення перешкод того із батьків, з ким проживає дитина, тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду із відповідним позовом про усунення цих перешкод. У випадку встановлення судом перешкод з боку того з батьків з ким проживає дитина, тому з батьків, який проживає окремо, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування /ст. 159\~СК України/. Відповідно до ч. 4 та 5\~СК України\~при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, обовязковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Однак, згідно з частиною 6\~статті 19 СК України\~суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до п. 3 ст. 9 «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989 р., ратифіковану Постановою ВРУ № 789-ХІІ від 27.02.1991 р. - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли суперечить найкращим інтересам дитини. Судом першої інстанції встановлено, що відповідачка [PERSON] проживає разом із дитиною\~[PERSON], [INFO], а позивач [PERSON] проживає окремо. Сукупність зібраних по справі доказів обєктивно свідчить про створення відповідачкою позивачеві перешкод у вихованні та вільному спілкуванні з їхньою спільною донькою, у звязку із чим суд приходить до висновку про порушення особистих немайнових прав як малолітньої дитини на належне батьківське виховання, так і порушення прав безпосередньо самого позивача [PERSON] та необхідності часткового задоволення заявлених [PERSON] позовних вимог. Визначаючи конкретний спосіб участі батька у вихованні дитини, судом враховано, що встановлення позивачеві способу та строку перебування із дитиною особисто або в присутності інших осіб за визначенням позивача двічі на місяць у зазначені проміжки часу є таким, що в повній мірі враховує інтереси та потреби малолітньої [PERSON], і такий спосіб участі батька у вихованні дитини з урахуванням бажання дитини, віку дитини, стану її здоров»я, зайнятості малолітньої [PERSON] у школі в ході навчального процесу буде відповідати інтересам повного, всебічного та гармонійного розвитку малолітньої особи. Таким чином, суд приходить до висновку, що з метою найкращого забезпечення інтересів дитини, з урахуванням всіх обставин, що мають істотне значення, треба визначити наступний спосіб участі позивача у вихованні малолітньої доньки - перші та треті вихідні місяця по суботам та неділям з 9 години до 15 години, без обовязкової присутності матері дитини [PERSON] та два тижні у період літніх канікул (з 01 липня), з урахуванням стану здоров'я дитини та інших обставин, що мають істотне значення, надавши батькам право змінювати порядок та час (в тому числі канікулярний період) спілкування з дитиною за їх взаємною згодою.. В той же час, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову в частині зобов'язання усунення з боку відповідачки перешкод позивачу, як батькові у спілкуванні зі своєю неповнолітньою донькою - так як вказані перешкоди чи перепони, які нібито створює відповідачка позивачу, на думку суду, не були належним чином доведені позивачем належними та допустимими доказами по справі, як то передбачено ст.ст. 10,11,57-60 ЦПК України, без надання суду будь-яких доказів того, що відповідачка начебто не дає позивачу бачитись з дитиною, враховуючи, що вказані твердження позивача є безпідставними, і які спростовуються поясненнями позивача наданими у судовому засіданні.

Outcome: partial