Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-05 00:00:00

[PERSON] звернувся в Берегівський районний суд з позовом до [PERSON], третя особа Управління Держземагенства у Берегівському районі про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки зазначивши, що згідно державного акту на право приватної власності йому належить земельна ділянка по [ADDRESS]. При складанні вищевказаного державного акта були проведення роботи з відновлення меж, в ході яких було встановлено, що власник сусідньої з позивачем земельної ділянки є [PERSON] самовільно зайняв частину земельної ділянки. Оскільки внаслідок протиправних дій відповідача було порушено право власності позивача на належну йому земельну ділянку, вважає, що відповідача [PERSON] слід зобов'язати звільнити самовільно зайняту земельну ділянку. У судове засідання позивач не з'явився, просив суд розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримає у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача - Управління Держземагентства у Берегівському районі в судове засідання не з'явився, згідно поданої заяви просили суд розглянути справу без їх участі, позовні вимоги визнали повністю. На підставі наявних у справі доказів, та зі згоди позивача, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та постановити заочне рішення. Дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд знаходить позовні вимоги такими, що підлягають до часткового задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Берегівської державної нотаріальної контори Закарпатської області Кирияк К. М. від 07 травня 2005 року, позивач отримав у подарунок житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та земельну ділянку площею 0,102 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за цією ж адресою. На підставі вищевказаного договору дарування 28 грудня 2012 року міськрайонне управління Держкомзему у місті Берегово і Берегівському районі видало позивачеві державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 271948, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 211020001000693 та присвоєно кадастровий номер земельній ділянці позивача - 2110200000:01:007:0072. При складанні зазначеного державного акта були проведенні роботи з відновлення меж вищевказаної земельної ділянки в натурі (на місцевості), в ході яких було встановлено, що власник сусідньої з позивачем земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS],- [PERSON] самовільно зайняв частину земельної ділянки позивача. Зазначене підтверджується проведеною перевіркою за участю посадових осіб Берегівської міської ради, якою було встановлено, що [PERSON], який є власником сусідньої земельної ділянки площею 0,0589 га, яка належить йому на підставі державного акта на право власності на землю серії ІІ-ЗК № 026843 від 14 березня 2002 року, самовільно зайняв частину земельної ділянки позивача. Відповідно до частини другої статті 373 Цивільного кодексу України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 ЗК України). Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, вказані в статті 126 ЗК України. Зокрема, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, право постійного користування земельною ділянкою - державним актом на право постійного користування, а право оренди земельної ділянки - договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону. Таким чином, відповідно до наведених вимог закону обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність у цієї особи на час прийняття судом рішення таких документів є самовільним зайняттям вказаної земельної ділянки. Згідно з частинами другою, третьою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; застосування інших, передбачених законом, способів. У зв'язку наведеним, суд дійшов висновку про підставність вимог позивача, і встановивши, що законні права власника земельної ділянки [PERSON] порушені [PERSON] самозахопленням й використанням її частини, вважає за необхідне зобов'язати відповідача усунути таке порушення в обраний спосіб захисту позивачем. Щодо заявлених вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 200 грн., суд приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно зазначеної норми склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати. Виходячи з аналізу змісту ст.ст. 56, 84 ЦПК України, судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи. Як вбачається з матеріалів справи, суду не надано договору про надання правової допомоги між позивачем та фахівцем у галузі права. Крім того, на підтвердження витрат на правову допомогу позивачем не надано доказів оплати цих витрат. Таким чином, наданими позивачем документами не підтверджено факт понесення нею витрат на правову допомогу, а тому підстави для задоволення її вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 1500 грн. відсутні, в зв'язку з чим суд вважає за необхідне відмовити в стягненні відповідних витрат на правову допомогу. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] сплачений судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. На підставі наведеного,

Outcome: partial