Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з цивільним позовом до [PERSON] в якому просить: - стягнути з відповідача на користь позивача за договором позики від 07 травня 2007 року проценти за користування грошовими коштами в розмірі 1354 доларів США 86 центів, три проценти річних в розмірі 252 долара США 89 центів, неустойку за неналежне виконання зобов`язань в сумі 33 300 грн. 00 коп.; - в рахунок задоволення вимог [PERSON] до [PERSON] за договором позики від 07 травня 2007 року та згідно рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2014 року про стягнення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру під № 19, що в будинку №18 по вул. Дизельній в м. Харкові - із застосуванням визначеної ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю [PERSON] права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його власний розсуд за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, за підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу; - передати предмет іпотеки - квартиру під № 19, що в будинку №18 по вул. Дизельній в м. Харкові в управління [PERSON] на період до його реалізації за визначеною ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедурою продажу; - виселити [PERSON] з іпотечного майна - квартири під № 19, що в будинку №18 по вул. Дизельній в м. Харкові; - звільнити іпотечне майно -квартиру під № 19, що в будинку №18 по вул. Дизельній в м. Харкові від майна та речей [PERSON] та майна та речей будь-яких інших осіб, що знаходяться там з її дозволу чи згоди чи без таких; - покласти на відповідача понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 07 травня 2007 року між ним та [PERSON] укладено договір позики, посвідчений нотаріально. Відповідно до умов даного договору Позикодавець (позивач) передав у власність Позичальника(відповідача), а Позичальник прийняв валютні цінності в натурі у розмірі 8060 доларів США. Згідно умов зазначеного договору Позичальник зобов'язалась повернути отримані грошові кошти у строк до 07.04.2008року, однак належним чином вказаного обов'язку відповідач не виконала. Крім того, як засіб забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором позики, 07 травня 2007 року між [PERSON] (Іпотекодавцем) та [PERSON] (Іпотекодержателем) укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений нотаріально. Відповідно до умов даного договору Іпотекодавець віддає, а Іпотекодержатель приймає під заставу квартиру під № 19, що в будинку №18 по вул. Дизельній в м. Харкові. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2014 року за означеним договором позики стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 223 311 грн. 27 коп. Згідно з умовами п. 6 іпотечного договору Іпотекодержатель здобуває право звернути стягнення на предмет іпотеки при невиконанні іпотекодавцем обов`язку із повернення позики до 07.05.2008 року. З огляду на викладене, у зв`язку із порушенням відповідачем договірних зобов`язань, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення відповідача тощо. У судове засідання позивач та представники позивача не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, подали заяву про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач та її представник до судового засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, представник відповідача подала заяву про розгляд справи за відсутності відповідача та її представника. Також відповідачем було подано заперечення на позовну заяву та доповнення до заперечень, в яких відповідач частково заперечувала проти позовних вимог і просила: зменшити розмір неустойки, що підлягає стягненню з відповідача, відмовити в задоволенні позовних вимог в частині надання права позивачу на продаж предмету іпотеки будь-якій третій особі із переданням в управління позивачу квартири відповідача на період її реалізації; відмовити в задоволенні позовних вимог в частині виселення Відповідача та звільнення іпотечного майна; обов`язок по збереженню іпотечного майна до моменту його продажу покласти на відповідача власника майна; та встановити спосіб реалізації іпотечного майна шляхом проведення прилюдних торгів із встановленням початкової ціни не нижче рівня, визначеного судовою експертизою. В обґрунтування своїх заперечень відповідачем зазначено, що вимоги позивача щодо стягення неустойки не є розумними та справедливими; що позивач є особою, засудженою до позбавлення волі за шахрайство, що є загальновідомим, і цей факт не дозволяє йому бути належним управителем нерухомим майном відповідача; що виселення має відбуватися із наданням іншого постійного житла для відповідача; що ціна продажу предмету іпотеки має бути не нижчою, ніж визначено експертизою, оскільки ціна, вказана в договорі про задоволення вимог іпотеко держателя є значно заниженою і несправедливою. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини: 07 травня 2007 року між [PERSON] (Позичальником) та [PERSON] (Позикодавцем) укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 955. Відповідно до умов даного договору Позикодавець передав у власність Позичальника, а Позичальник прийняв валютні цінності в натурі у розмірі 8060 доларів США. Згідно умов зазначеного договору Позичальник зобов'язалась повернути отримані грошові кошти у строк до 07.04.2008року наступним чином: не пізніше 07.06.2007 року - 130 доларів США, не пізніше 07.07.2007 року - 130 доларів США, не пізніше 07.08.2007 року - 130 доларів США, не пізніше 07.09.2007 року - 130 доларів США, не пізніше 07.10.2007 року - 130 доларів США, не пізніше 07.11.2007 року - 130 доларів США, не пізніше 07.12.2007 року - 130 доларів США, не пізніше 07.01.2008 року - 130 доларів США, не пізніше 07.02.2008 року - 130 доларів США, не пізніше 07.03.2008 року - 130 доларів США, не пізніше 07.04.2008 року - 6760доларів США. Крім того, як засіб забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором позики, 07 травня 2007 року між [PERSON] (Іпотекодавцем) та [PERSON] (Іпотекодержателем) укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №957. Відповідно до умов даного договору Іпотекодавець віддав, а Іпотекодержатель прийняв під заставу квартиру під № 19, що в будинку №18 по вул. Дизельній в м. Харкові. Також умовами вказаного договору (п.1, 6) передбачено право та можливість на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу Іпотекодержателем або отримання ним у власність при порушенні Іпотекодавцем обовязку з повернення позики до 07.05.2008 року. Таким чином, можливість задоволення своїх вимог за договором позики шляхом відповідного розпорядження предметом іпотеки виникло в [PERSON] 07.05.2008 року. Згідно п. 7 договору про задоволення вимог іпотекодержателя, оригінали правовстановлювальних документів на предмет іпотеки з 07.05.2007 року знаходилися у Іпотекодержателя ([PERSON]В.), п. 5 договору про задоволення вимог іпотекодержателя передбачена заборона на відчуження предмету іпотеки Іпотекодавцем. У звязку з невиконанням [PERSON] своїх зобовязань за договором позики від 07 травня 2007 року перед [PERSON], останній звернувся до суду з позовом про стягнення відповідної заборгованості. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість розмірі 221 100,27 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 2211 грн., а всього 223 311 грн. 27 коп., в решті позову відмовлено. Відповідно п. 2 договору про задоволення вимог іпотекодержателя, право власності не предмет іпотеки належить [PERSON] на підставі договору дарування від 31.07.2006 року, отже предмет іпотеки належав відповідачеві до укладання договору позики, і тому, відповідно, вказана нерухомість була придбана не за рахунок позикових коштів. Для зясування обставин, що мають значення для справи (визначення ринкової вартості іпотечного майна - квартири за адресою м. Харків, вул. Дизельна, б. 18, кв. 19) і потребують спеціальних знань, судом за заявою відповідача було призначено судову експертизу. Згідно експертного висновку харківського науково дослідного інституту судових експертиз ім.. Заслуженого професора [PERSON] від 28 квітня 2016 року № 13220, ринкова вартість квартири № 19 в житловому будинку № 18 по вул.. Дизельній в м. Харкові на час проведення експертного дослідження складає 631361,00 гривень. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Оскільки відповідачем обовязок щодо повернення коштів виконано частково, у встановлений термін повністю суму боргу не повернуто, вимоги позивача щодо стягнення процентів за користування грошовими коштами та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобовязання з відповідача є такими, що підлягають задоволенню. Так, згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання , то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, якщо при цьому були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи, що договором позики розмір процентів не визначений, позивачем пред'явлено до стягнення проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України, що за період з 23.10.2014 року по 30.04.2015 року складає 1 354 долари США 86 центів. Крім того, згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі зазначеної норми позивачем нараховано 3% річних, що за період з 02.06.2014 року по 30.04.2015 року складає 252 долари США 89 центів. Враховуючи, що відповідач належним чином зобов'язання щодо повернення позики не виконала, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача процентів за користування чужими коштами і 3% річних, що складають 1 354 долари США 86 центів та 252 долари США 89 центів відповідно (що за курсом НБУ на день ухвалення рішення (24,81 грн. за 1 долар США) відповідно становить 33 614 грн. 08 коп., та 6274 грн. 20 коп.). Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язань може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, завдатком. Як вбачається з п. 3.2.2. договору позики, за прострочення виконання зобов'язання з повернення позики позичальник (відповідач) зобов'язаний сплатити на користь позикодавця (позивача) неустойку у розмірі 100 грн. за кожен день прострочки від простроченої суми. Згідно зазначених умов договору позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача нараховано неустойки за період з 02.06.2014 року по 30.04.2015 року у розмірі 33 300 грн. 00 коп. Конституційним судом України, в Рішенні від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 зазначено, що межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобовязання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Крім того, захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Так, відповідності до ч. 3 ст. 551 ЦКУ, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Крім того, на обовязок суду застосувати норму частини третьої статті 551 ЦК України, та скористатися правом на зменшення розміру неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, вказав Верховний суд України, зазначивши це в Постанові від 3 вересня 2014 року. В правовій позиції у справі № 6-100цс14 від 3 вересня 2014 року Верховним судом України закріплено, що частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України містить обовязок суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав та дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Позивачем не доведено, що він зазнав будь-яких збитків через несвоєчасне виконання відповідачем зобовязань за договором позики. Слід також зазначити, що у позивача була можливість у будь-який час отримати задоволення своїх вимог за договором позики шляхом розпорядження відповідним предметом іпотеки, право на продаж або отримання у власність якого позивач отримав 07.05.2008 року, тобто за 7 років до предявлення позову, що є предметом розгляду. У свою чергу, відповідач через заборону відчуження предмету іпотеки не мала змоги здійснити продаж належної їй нерухомості та розрахуватися з позивачем, вимоги якого з кожним днем збільшувалися. Надана відповідачем до суду довідка про доходи (розмір пенсії відповідача становить в середньому 1364,00 грн. в місяць) дає підстави для висновку про її скрутне матеріальне становище. Отже, враховуючи ненадання позивачем жодних доказів існування збитків через несвоєчасне виконання відповідачем зобовязань за договором позики; можливість у позивача у будь-який час після порушення відповідачем зобовязань отримати належне йому за вказаним договором, та зогляду на скрутне матеріальне становище відповідача, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, суд приходить до висновку, що нарахована позивачем неустойка підлягає зменшенню. Встановивши, що позивач протягом 7 років не вчинив дій для задоволення своїх вимог за договором позики шляхом реалізації або отримання у власність предмету іпотеки, у той час, коли при шестиденному простроченні оплати (п. 1 останній абзац договору про задоволення вимог іпотекодержателя) він мав повноваження на це, тоді як відповідач був позбавлений можливості такого розрахунку, суд вважає за необхідне зменшити розмір неустойки до розміру неустойки за шість днів прострочення до 600 грн. 00 коп. з 33 300 грн.00 коп. Таким чином, стягненню з відповідача підлягають проценти за користування грошовими коштами у сумі 33 614 грн. 08 коп., 3% річних у сумі 6274 грн. 20 коп., та неустойка у сумі 600 грн. 00 коп. Щодо вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд зазначає наступне. З матеріалів справи встановлено, що боржником вимоги договору позики не виконуються, в звязку з чим виникла заборгованість. Крім того, рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2014 року позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 07.05.3007 року задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість розмірі 221 100,27 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 2211 грн., а всього 223 311 грн. 27 коп., в решті позову відмовлено. Вказане судове рішення набрало законної сили та не виконане. Умовами ст.590 ЦК України, ст.33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. У разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Позивач, як іпотекодержатель має право на підставі частин 2 і 3 ст. 16 ЦК України, статей 36,37 Закону України «Про іпотеку»захистити свої майнові права, звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті Іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги Іпотекодержателя; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до розяснень п.42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Таке право кредитора слід розглядати і з огляду на наступне формулювання, що міститься у абз. 2 п. 42 Постанови суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Позивач просить про наступний спосіб задоволення його вимог - шляхом надання права [PERSON] права на продаж предмету іпотеки будь-якій третій особі із переданням в управління [PERSON] премету іпотеки на період його реалізації. В якості підстави для передання [PERSON] в управління предмету іпотеки, він зазначає, що відповідач, на його думку, намагатиметься чинити протиправні дії аби пошкодити предмет іпотеки. Проте жодних доказів, для підтвердження необхідності передачі предмету іпотеки в управління у зв'язку із загрозою свідомого пошкодження, знищення або зменшення вартості самого предмету іпотеки, позивачем не надано. Таким чином, звернення стягнення на предмет іпотеки слід здійснити шляхом його продажу на прилюдних торгах, а в задоволенні вимоги позивача про передання йому предмету іпотеки в управління слід відмовити. За рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню наступні вимоги позивача заборгованість, встановлена рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2014 року у сумі 223 311 грн. 27 коп., проценти за користування грошовими коштами у сумі 33 614 грн. 08 коп., 3% річних у сумі 6274 грн. 20 коп., та неустойка у сумі 600 грн. 00 коп. Початкова ціна реалізації предмету іпотеки має становити не нижче ринкової вартості предмету іпотеки. Щодо вимог позивача про виселення відповідача, з квартири, яка є предметом іпотеки, та звільння квартиру під № 19, що в будинку №18 по вул. Дизельній в м. Харкові від майна та речей [PERSON] та майна та речей будь-яких інших осіб суд вважає їх безпідставними з огляду на наступне. Частиною 1 ст.40 закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК Української РСР, у ч.1 якої передбачені підстави виселення. Частина 3 ст.109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом ч.2 ст.40 закону «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК Української РСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи,повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Тому аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 закону «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього закону, так і норма ст.109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм, особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Установивши у справі, яка розглядається, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла. Вищевказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справа № 6-875цс15, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Згідно ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Правові позиції Європейського Суду з прав людини , пункт 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Оскільки вимоги позивача щодо звільнення квартири № 19, що в будинку №18 по вул. Дизельній в м. Харкові від майна та речей [PERSON] та майна та речей будь-яких інших осіб є похідними від вимоги про виселення, вони також не підлягають задоволенню. Питання про стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial