Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що 16 липня 2013 року його прийнято на роботу у ТОВ «Міліуса» на посаду начальника бази (виробничого обслуговування) згідно наказу № 16/07-п від 16.07.2013 р. Його робоче місце знаходилось у місті Києві, оскільки база, на яку його призначено начальником, розташовувалось у цьому ж місці. Протягом усього часу він сумлінно виконував доручену роботу, жодних нарікань та претензій щодо неналежного виконання визначених посадою обов'язки зі сторони адміністрації не надходило. На черговій плановій нараді в останні дні вересня 2013 р. керівником підприємства було запропоновано привести у відповідність до професії його посадову інструкцію. Однак, така вказівка керівника не була виконана й надалі, він окрім посадових обов'язків начальника бази повинен був виконувати також обов'язки завідувача господарством та ряд інших функцій поза межами існуючої посади. Також під час проведення зазначеної наради адміністрацією в мій адрес висловлено безпідставні докори з приводу незадоволення моєю роботою. Надалі 10 жовтня 2013 р. керівник підприємства під примусом зобов'язав його написати заяву про звільнення з посади начальника бази та переведення на посаду завідуючого господарством. На наступний день був виданий наказ «про переведення [PERSON] на посаду завідуючого господарством з 15 жовтня 2013 р.» з яким його ознайомили. Оскільки посада начальника бази, яку він займав, є матеріально відповідальною, і враховуючи те, що його було переведено на іншу роботу, на нього керівником підприємства було покладено обов'язок передачі матеріальних цінностей. Однак керівник підприємства створював такі умови, які унеможливлювали передачу матеріальних цінностей та проведення їх інвентаризації, зокрема відправляв терміново осіб, які повинні були здійснювати прийом цінностей та 17 жовтня 2013 р. керівник підприємства наказав передати ключі, знаходились у нього, від усіх приміщень включаючи й ті де зберігались матеріальні цінності та особисто їх забрав (про що свідчать накладні від 17.10.2013 р. за його підписом та підписом керівника) та фактично це допустив його до роботи. Після наведених обставин його поставили до відома, що він повинен відбувати до м. Луцька для здачі до бухгалтерії акту передачі матеріальних цінностей по складу енергетика, що знаходиться у місті Києву. Для виконання дорученого завдання він 18 жовтня 2013 р. приїхав до міста Луцька та передав вказані акти, а також виконуючи посадові обов'язки прибув на базу № 1 (по вул. Овочевій, № 1 у м. Луцьк) для підписання накладних. Тобто 18 жовтня 2013 р. за розпорядженням керівника він працював повний робочий день у м. Луцьку. 19 та 20 жовтня 2013 року були вихідними днями на підприємстві - субота, неділя. З 21 жовтня 2013 р. по 01 листопада 2013 р., у зв'язку із стресовою ситуацією, яка виникла на роботі, він захворів та знаходився на стаціонарному лікуванні. Після закінчення лікарняного 02.11.2013 р. він з'явився у бухгалтерію підприємства для здачі лікарняного листка, однак йому повідомили, що його було звільнено з посади за власним бажання 20 жовтня 2013 р. (наказ № 18/10-п). Вважає, у даному випадку звільнення є незаконним, не відповідає волі працівника, оскільки він не подавав заяву про звільнення за власним бажання і такої заяви не існує в природі, та таке проведено з грубим порушенням норм трудового законодавства у вихідний день - неділю 20 жовтня 2013 р. Просить суд визнати неправомірним та скасувати наказ ТзОВ «Міліуса» № 18/10-п від 18 жовтня 2013 року про звільнення його з посади начальника бази (виробничого обслуговування) ТзОВ «Міліуса» за власним бажанням. Поновити його на роботі на посаді начальника бази (виробничого обслуговування) ТзОВ «Міліуса» з 18 жовтня 2013 року. Стягнути з ТзОВ «Міліуса» на його користь моральну шкоду в сумі 5 000 гривень. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць. Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки до суду не повідомили, подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують повністю. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, заявлений позов не визнає, просить відмовити в його задоволенні. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Щодо позовної вимоги про визнання неправомірним та скасування наказу ТзОВ «Міліуса» № 18/10-п від 18 жовтня 2013 року про звільнення [PERSON] з посади начальника бази (виробничого обслуговування) за власним бажанням, то вона підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Судом при розгляді справи встановлено, що 10 жовтня 2013 року [PERSON] було подано заяву, в якій він просив звільнити його з посади начальника виробничої бази № 2 з 10.10.13 року та перевести його на посаду завідуючого господарством (а.с. 29). Також встановлено, що 18 жовтня 2013 року ТзОВ «Міліуса» було видано наказ № 18/10-П, яким звільнено [PERSON] з посади начальника бази (виробничого обслуговування) за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України (а.с. 30). При цьому підставою для звільнення та видачу вказаного наказу слугує заява [PERSON] від 10 жовтня 2013 року (а.с. 29). Із змісту заяви від 10 жовтня 2013 року вбачається, що [PERSON] просив його звільнити з посади та перевести на іншу посаду. При цьому він не просив розірвати з ним трудовий договір у відповідності до ст. 38 КЗпП України та звільнити його за власним бажанням. Таким чином оскаржуваний наказ ТзОВ «Міліуса» № 18/10-п від 18 жовтня 2013 року був прийнятий без будь-яких на те правових підстав. А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення даної позовної вимоги та визнання протиправним і скасування наказу ТзОВ «Міліуса» № 18/10-п від 18 жовтня 2013 року про звільнення [PERSON] з посади начальника бази (виробничого обслуговування) за власним бажанням. Щодо позовної вимоги про поновлення на роботі на посаді начальника бази (виробничого обслуговування) у ТзОВ «Міліуса», то вона підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Приймаючи до уваги викладене та враховуючи, що наказ ТзОВ «Міліуса» № 18/10-п від 18 жовтня 2013 року про звільнення [PERSON] з посади начальника бази (виробничого обслуговування) судом визнано протиправним та скасовано. Оскільки [PERSON] був звільнений з вказаної посади без законних на те підстав. Таким чином він повинен бути поновлений на попередній посаді з 18.10.2013 року. А тому за таких підстав, суд приходить до висновку про задоволення даної позовної вимоги та поновлення [PERSON] на роботі на посаді начальника бази (виробничого обслуговування) у ТзОВ «Міліуса» з 18.10.2013 року. Щодо позовної вимоги про стягнення 5 000 гривень, як компенсації за заподіяну моральну шкоду, то вона не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом при розгляді справи встановлено, що моральну шкоду завдану незаконним переведенням позивач оцінює в сумі 5 000 гривень. Однак позивачем та його представником на засадах змагальності сторін, суду не доведено та не надано доказів на підтвердження обґрунтування заподіяння моральної шкоди завданої незаконним звільненням з посади юрисконсульта в сумі 5 000 гривень. А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні даної вимоги, через не доведення позивачем факту заподіяння моральної шкоди та розміру на її відшкодування. Щодо позовної вимоги про негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі на посаді начальника бази (виробничого обслуговування) у ТзОВ «Міліуса» та стягнення з ТзОВ «Міліуса» середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць, то вона не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Судом при розгляді справи встановлено, що позивачем та його представником на засадах змагальності сторін суду взагалі не надано довідки чи розрахунку про середній заробіток на посаді начальника бази (виробничого обслуговування) у ТзОВ «Міліуса». При цьому суд не вправі з власної ініціативи без будь-яких даних визначати середній заробіток особі. Також з норми ст. 367 ЦПК України чітко вбачається, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Таким чином обов'язок суду допустити негайне виконання рішення суду у справах про поновлення на роботі чітко визначений ЦПК України. Приймаючи до уваги викладене та враховуючи, що позивачем та його представником на засадах змагальності сторін суду взагалі не надано довідки чи розрахунку про свій середній заробіток на посаді начальника бази (виробничого обслуговування) у ТзОВ «Міліуса». При цьому суд не вправі з власної ініціативи без будь-яких визначати середній заробіток. Оскільки положеннями ст. 367 ЦПК України передбачено обов'язок суду допустити негайне виконання рішення суду у справах про поновлення на роботі. А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення даної позовної вимоги в частині негайного виконання рішення суду в частині поновлення. Відповідно до ч. 3 ст. 80 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Судом встановлено, що між сторонами виник трудовий спір. При цьому позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору, і він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Суд, за наслідками розгляду справи, частково задовольнив позов [PERSON], всі задоволені вимоги є вимогами немайнового характеру. А тому стягненню з відповідача на користь держави підлягає сума судового збору за три позовні вимоги немайнового характеру, яка вираховується наступним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VІ судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. До прийняття Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» мінімальна заробітна плата визначена у розмірі 1 218 гривень, який встановлений станом на 01.12.2013 року та буде діяти станом на 01.12.2013 року Законом України «Про Державний бюджет України на 2013 рік». Відтак, ставки судового збору обраховуються виходячи з мінімальної заробітної плати у розмірі 1 218 гривень, який встановлено станом на 01.12.2013 року та буде діяти станом на 01.01.2014 року до утвердження нового розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VІ, при зверненні до суду із позовною заявою немайнового характеру, сплачується ставка судового збору в розмірі 0,1 розміру мінімальної заробітної плати, що в гривневому еквіваленті становить 243,60 гривень. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 80 ЦПК України судовий збір стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог при ухваленні рішення. Таким чином стягненню підлягає судовий збір в сумі 243,60 гривень за кожну позовну вимогу немайнового характеру, що в загальному становить 730,80 гривень. А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь держави судового збору в сумі 730,80 гривень.

Outcome: partial