Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивач є власником квартири за адресою: м. Сєвєродонецьк, МЖК «Мрія», 3/50. В даній квартирі зареєстрована мати позивача [PERSON], яка з 2014 року не проживає цій квартирі. У звязку з тим, що відповідач зареєстрована по зазначеній адресі, позивач змушений додатково нести витрати по оплаті комунальних послуг та не може вільно розпоряджатися своїм майном, що і стало підставою для звернення позивача із даним позовом до суду. Сторони, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не зявилися. Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі. Відповідач також надіслала до суду заяву про розгляд справи без її участі та зазначила, що позов вона визнає. У звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що дана позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно ст. 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, МЖК «Мрія», 3/50 належить на праві приватної власності [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло № 81 від 22.06.2007 року та договором дарування 2/3 часток квартири від 09.04.2014 року. Згідно копії акту № 976 від 12.06.2017 року, складеного КП «Єдиний розрахунковий центр м. Сєвєродонецька», за адресою: м. Сєвєродонецьк, МЖК «Мрія» 3/50 з 2014 року фактично проживає лише [PERSON]. Даний акт підписаний сусідами та представником КП «Єдиний розрахунковий центр м. Сєвєродонецька». Таким чином, судом встановлено, що відповідач не проживає в квартирі за адресою: м. Сєвєродонецьк, МЖК «Мрія», 3/50 без поважних причин понад передбачені законодавством строки, втратив інтерес до житла, а тому позовні вимоги позивача стосовно визнання відповідача таким, що втратив право на вказане жиле приміщення є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved