Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто» (далі ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто») про визнання недійсним договору фінансового лізингу №001899 від 06.11.2015р. (далі договір №001899), укладеного між сторонами, та стягнення з відповідача коштів у розмірі 58600 грн. Позов обґрунтовується тим, що 06.11.2015р. між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» укладено договір фінансового лізингу №001899. За умовами договору №001899 відповідач взяв на себе зобовязання придбати у власність предмет лізингу та передати його у користування [PERSON] на умовах договору і згідно із чинним законодавством. 06.11.2015р. позивач звернувся в офіс відповідача для отримання в лізинг транспортного засобу марки «ЗАЗ Сенс» 2012 року випуску, де йому було розяснено, що для отримання автомобіля необхідно сплатити аванс в розмірі 50% вартості автомобіля, що становить 58600 грн. і укласти договір. Після здійснення платежу [PERSON] було надано на підпис договір, в якому предметом лізингу зазначено не автомобіль марки «ЗАЗ Сенс», а транспортний засіб «Хюндай Соната», який коштує значно більше. При цьому представник ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» пояснив, що обраний позивачем автомобіль відсутній, але в подальшому покупець має право змінити умови договору. Згодом [PERSON] звернувся до відповідача, щоб відмовитися від договору і повернути сплачений аванс, проте представник повідомила його, що сплачені кошти поверненню не підлягають. На думку сторони позивача, договір №001899 не відповідає вимогам законодавства України та укладений із порушенням положень Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач покликається на такі недоліки договору: 1.Несправедливість умов договору, оскільки всупереч принципу добросовісності встановлюється істотний дисбаланс договірних прав і обовязків на шкоду споживачу. Зокрема: -посилаються, що п.12.1 розглядуваного договору, враховуючи норму ст.18 ч.3 п.п.4, 7 Закону України «Про захист прав споживачів», є несправедливим, оскільки надає можливість відповідачу не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від лізингодавця у звязку з розірванням або невиконанням ним договору, оскільки договором передбачено, що у будь-якому разі адміністративний платіж не повертається, в тому числі, у разі розірвання договору з ініціативи відповідача. Зазначають, що дії відповідача «за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору» не можуть вважатися послугою, а тому не повинні включатися в ціну договору та не мають покладати обовязок на споживача по їх оплаті. Оскільки згідно з умовами спірного договору лізингу виконання зобовязань відповідачем поставлено в залежність від факту внесення позивачем адміністративного платежу, то вважають, що є підстави для визнання договору недійсним вцілому, відповідно до ст.18 п.6 пп.2 Закону України «Про захист прав споживачів»; -положення пунктів 8.2, 8.3, 10.18, 10.13 договору №001899 теж вважають несправедливими, в розумінні норми ст.18 ч.3 п.13 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки зазначені положення договору дають лізингодавцю можливість збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвання договору в разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. 2. В договорі не визначено предмет договору лізингу, оскільки договірне визначення предмету не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі, так як не містить індивідуально визначені ознаки транспортного засобу (рік випуску автомобіля, колір, номер кузова). Це позивач вважає несправедливими умовами, які суперечать ст.18 ч.3 п.12 Закону України «Про захист прав споживачів», де визначено, що несправедливими умовами договору є надання права продавцю (виконавцю, виробнику) в односторонньому порядку змінювати характеристику продукції, що є предметом договору. 3. В порушення ст.ст.6, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» [PERSON] не було надано повної та достовірної інформації про порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги та реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів. Крім того, оскільки позивачем не було підписано Додаток №3 до договору Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів, то не було узгоджено період, впродовж якого здійснюється сплата лізингових платежів, розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. Тому, договір №001899 порушує права позивача, як споживача, на отримання повної та достовірної інформації про фінансову послугу, визначені ст.ст.6, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів». 4. У письмових додаткових поясненнях від 18.01.2016р. сторона позивача покликалася на те, що п.1.4 договору №001899 щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності предмета лізингу суперечить положенням ст.808 ЦК України, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, а в договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Також, посилаючись на правову позицію, викладену Верховним Судом України в постанові від 16.12.2015р. №6-2766цс15, вважають, що оскільки договір №001899, який за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) і договору купівлі-продажу транспортного засобу, всупереч нормі ст.799 ЦК України не був нотаріально посвідчений, то такий договір фінансового лізингу є нікчемним. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги і їх обґрунтування підтримав повністю. Давав пояснення, що по суті є близькі до письмових обґрунтувань позову. Відповідач, який належно повідомлявся про час, місце та дату проведення розгляду справи, в судове засідання не зявився. У надісланих суду письмових запереченнях просить відмовити в позові, через його безпідставність та необґрунтованість. Покликаються, що договір №001899 відповідає вимогам законодавства і містить всі істотні умови, а загальні умови між сторонами врегульовано в договірному порядку та зазначено в договорі. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши у сукупності докази у справі, приходить до висновку про задоволення позову. Судом встановлено, що сторонами укладено договір фінансового лізингу №001899 від 06.11.2015р. Відповідно до п.1.3 договору №001899 лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу в користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Пунктом 1.1 передбачено, що предметом лізингу по даному договору є транспортний засіб «Хюндай Соната» (F/L Eхpress комплектація/модифікація, 2,4/бензин обєм/тип двигуна, авт.4х2 тип КПП, 4х2 привід). Вивчивши зміст оспорюваного договору №001899 та проаналізувавши кожну із підстав позову, на які покликається [PERSON] суд встановив такі підстави для визнання договору №001899 недійсним. Пунктом 12.1 договору фінансового лізингу передбачено, що «лізингоодержувач який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвати договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та надати реквізити особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% (шістдесят відсотків) від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% (сорок відсотків) лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.». Суд, із врахуванням також положень п.3.4.6 договору, вважає обгрунтованими доводи сторони позивача про несправедливість наведеної вище умови п.12.1 договору, адже, з неї слідує, що право лізингоотримувача на розірвання договору повязується із обставиною не отримання транспортного засобу. При чому, істотно те, що не отримання транспортного засобу може мати місце і із вини лізингодавця, однак, у будь-якому випадку, при розірванні лізингоотримувачем договору із зазначеної підстави, він зазнає негативних наслідків у виді неповернення адміністративного платежу та неповернення істотної частки авансового платежу. У той же час умови договору №001899 не містять положення про право лізингоодержувача на відповідну компенсацію від лізингодавця у звязку із розірванням або невиконанням договору останнім (у разі, коли збитків не було завдано). Це є свідченням істотного дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду споживачу і кваліфікується за п.п.4, 7 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» як несправедливі умови, що обмежують права споживача. Положення пунктів 8.3, 10.13, 10.18 договору №001899 дають лізингодавцю можливість збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір в разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, а тому, відповідно до норми ст.18 ч.3 п.13 Закону України «Про захист прав споживачів», теж є несправедливими. Пункт 1.4 договору №001899 щодо усунення лізингодавця від відповідальності перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, суперечить положенням ст.808 ч.1 ЦК України, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, а в такому разі продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність щодо продажу предмета договору лізингу. Відповідно до норми ст.3 ч.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Суд визнає доведеними обставини, що у оспорюваному договорі, в тому числі із урахуванням змісту додатку №2 до договору, предмет лізингу не визначений індивідуальними ознаками, а лише родовими. Тобто, вимогу вищезазначеної норми про індивідуалізацію ознак предмета лізингу, що давали б можливість однозначно виокремити необхідний транспортний засіб із числа подібних, при укладенні договору не дотримано. Отже, для індивідуалізації предмета договору лізингу №001899 не достатньо було зазначено даних про автомобіль, в тому числі і тих, що можуть істотно впливати на його ціну (наприклад, рік випуску, або те, що автомобіль має бути новий). Розглядаючи такий недолік договору №001899, вбачається, що умова про предмет лізингу належить до істотних умов правочину (ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг»). В той же час, позивач не покликається на неукладеність договору фінансового лізингу, через недосягнення домовленості із цієї істотної умови договору. Отже, суд розглядає зазначену обставину в площині наявності чи відсутності підстав для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.627 ч.2 ЦК у договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Так, ст.19 ч.1 п.2 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює заборону нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Нормою частини 2 п.1 тієї ж статті визначено, що якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно основних характеристик продукції (в тому числі специфікація). Наведене дає підставу стверджувати про введення відповідачем таким чином споживача в оману, оскільки невизначеність предмета лізингу в подальшому не дає можливості споживачу на підставі такого договору вимагати його належного виконання відповідачем та передачі позивачу нового автомобіля моделі «Хюндай Соната» за бажаною споживачем специфікацією. Суд, виходячи із принципу розумності та добросовісності, переконаний, що у разі, якби позивачу ці фактичні наслідки такого визначення предмету лізингу були розяснені і зрозумілі до моменту підписання договору, то він би не погодився на укладення правочину. Значить, така підприємницька практика вводить споживача в оману і кваліфікується як нечесна (ст.19 ч.2 п.1 Закону України «Про захист прав споживачів»). Отже, відповідно до ст.19 ч.6 того ж Закону, є підстави для визнання недійсним договору №001899 та згідно із ст.216 ч.1 ЦК, стягнення в користь позивача 58600 грн., сплачених на виконання недійсного правочину. Крім того, при вирішенні даного спору слід врахувати висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 16.12.2015р. (справа №6-2766цс15), в якій зазначено, що «Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.». Із матеріалів справи вбачається, що договір фінансового лізингу №001899, з участю позивача фізичної особи, нотаріально посвідчений не був. За таких обставин позов [PERSON] має бути задоволений.

Outcome: approved