Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] у якій просить суд визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини після смерті його матері [PERSON], яка померла 08 серпня 2006 року. В обґрунтування таких позовних вимог [PERSON] посилається на те, що 08 серпня 2006 року померла його мати [PERSON], яка проживала за адресою: [INFO]. Після смерті матері залишився спадок - домоволодіння №138 по вулиці Іркутській в місті Дніпропетровську, яке належало їй на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Шостою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 02.06.2005 року, р.№ 2-571 та зареєстрованого в КП «ДМБТІ» 29.06.2005 року р. № 642-3926-233, р. № 4113145. 21 січня 2015 року він звернувся до Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння № 138 по вул. Іркутській в м. Дніпропетровську після смерті матері. Але, нотаріус Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори запропонувала йому звернутися до суду з позовом, бо він пропустив встановлений законом строк для прийняття спадщини. Вважає, що цей строк він пропустив з поважних причин. Ще за життя моя його мати [PERSON] по договору дарування від 16 листопада 2005 року подарувала належне їй домоволодіння №138 по вулиці Іркутській в місті Дніпропетровську його синові [PERSON], який став власником всього домоволодіння. Але, після смерті матері [PERSON] його брат [PERSON] звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до нього та його сина [PERSON] про визнання договору дарування домоволодіння недійсним, визнання за ним права власності на 1/2 частку домоволодіння та іншими позовними вимогами. Рішенням Індустріального районного суду від 09 липня 2008 року визнано недійсним заповіт його матері [PERSON], посвідчений Четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 24.07.2003 року на імя [PERSON]. Визнано недійсним довіреність від імені [PERSON] від 29.08.2003 року, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] на право розпорядження домоволодінням № 138 по вул. Іркутській у Дніпропетровську на імя [PERSON]. Визнано недійсним договір дарування будинку №138 по вул. Іркутській у Дніпропетровську, укладений між [PERSON] та [PERSON] 16.11.2005 року та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння № 138 по вул. Іркутській у м. Дніпропетровську в порядку спадкування за законом. На це рішення суду він подав апеляційну скаргу до Апеляційного суду Дніпропетровської області, але ухвалою від 13 жовтня 2008 року колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області, його апеляційна скарга була відхилена, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2008 року залишено без змін. На цю ухвалу він подав касаційну скаргу до Верховного Суду України. Ухвалою від 19 лютого 2009 року Колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України його касаційна скарга була відхилена. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2008 року та ухвала від 13 жовтня 2008 року колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області залишені без змін. 08 липня 2009 року він звернувся зі скаргою на ці рішення до Європейського суду з прав людини. 20 листопада 2014 року Європейський суд з прав людини відмовив йому в розгляді скарги. Це повідомлення з Європейського суду він отримав поштою 12 грудня 2014 року. Крім того, він також звернувся до Апеляційного суду Дніпропетровської області з заявою про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2008 року по цій справі. Ухвалою від 20 вересня 2010 року колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області йому було відмовлено у задоволенні заяви про перегляд ухвали за нововиявленими обставинами. На цю ухвалу він подав касаційну скаргу до Верховного Суду України. Ухвалою від 20 грудня 2010 року судді Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України Луспеника Д.Д. йому було відмовлено у відкритті касаційного провадження по цій справі. Усе вищенаведене свідчить про те, що на день смерті його матері [PERSON], померлої 08 серпня 2006 року, та на протязі 6-ти місячного строку, встановленого ст. 1270 ЦК України на подачу заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори, в нього не було підстав для подачі в нотаріальну контору цієї заяви, бо на той час його мати не була власницею домоволодіння № 138 по вулиці Іркутській в місті Дніпропетровську, а право власності належало його синові [PERSON] на підставі договору дарування від 16.11.2005 року. Зараз така підстава зявилася, бо договір дарування від 16.11.2005 року визнаний недійсним, а всі його скарги на рішення суду залишені без задоволення. Тому він і звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після матері. Саме з цих причин він і пропустив встановлений законом строк на подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори. 10 квітня 2013 року помер його брат [PERSON] і тому він вимушений предявити цей позов до його спадкоємиці - жінки [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила позов задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування вимог посилалася на обставини викладені у позовній заяві. Представник відповідача проти позову заперечувала та посилалася на обставини викладені у письмових запереченнях проти позову. Представник Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про місце та час судового засідання. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та надані письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] є рідним сином [PERSON], яка померла 08 серпня 2006 року. За життя [PERSON] мала у власності домоволодіння № 138 по вулиці Іркутській в місті Дніпропетровську, яке за договором дарування від 16 листопада 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованому в реєстрі за № 6142, подарувала [PERSON] (сину позивача), який на підставі цього договору зареєстрував своє право власності та став одноосібним власником усього домоволодіння. Рішенням Індустріального районного суду від 09 липня 2008 року було визнано недійсним заповіт [PERSON], посвідчений Четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 24.07.2003 року, визнано недійсним довіреність від імені [PERSON] від 29.08.2003 року, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] на право розпорядження домоволодінням № 138 по вул. Іркутській у Дніпропетровську на імя [PERSON], визнано недійсним договір дарування будинку № 138 по вул. Іркутській у Дніпропетровську, укладений між [PERSON] та [PERSON] 16.11.2005 року та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння № 138 по вул. Іркутській у м. Дніпропетровську в порядку спадкування за законом. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2008 року апеляційну скаргу позивача було відхилено, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2008 року залишено без змін. Ухвалою від 19 лютого 2009 року Колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України касаційна скарга була відхилена, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2008 року та ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2008 року залишені без змін. 08 липня 2009 року позивач звернувся зі скаргою на вказані рішення до Європейського суду з прав людини, але 20 листопада 2014 року Європейський суд з прав людини визнав його скаргу неприйнятною. Це повідомлення з Європейського суду позивач отримав поштою 12 грудня 2014 року (а.с. 20-21). Після цього, позивач 21 січня 2015 року звернувся до Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері, але нотаріус йому відмовила у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки позивач пропустив встановлений законом шестимісячний строк. Вищевказані обставини встановлені судом та підтверджуються наданими у судовому засіданні письмовими доказами. Статтею 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України, за наявності поважності причин пропуску спадкоємцем строку для прийняття спадщини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне задовольнити позовну заяву, оскільки позивач не звернувся в нотаріальну контору у встановлений законом (ст. 1270 ЦК України) шестимісячний термін із заявою про прийняття спадщини з поважних причин, оскільки на час відкриття спадщини та у наступні шість місяців від цієї події позивач не мав юридичного права спадкувати частку у спірному домоволодінні після матері у звязку з тим, що воно в цілому належало на праві власності іншій особі. Враховуючи, що правочин, на підставі якого право власності на спірне домоволодіння перейшло від спадкодавця до іншої особи, був визнаний судом недійсним, і таке судове рішення набрало законної сили, то в силу ст. 216 ЦК України, у позивача, як спадкоємця першої черги й виникло законне право здійснити свої спадкові права, зокрема право на прийняття спадщини, передбачене ст. 1268 ЦК України. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати відносяться на рахунок відповідача.

Outcome: approved