Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська з позовом до прокуратури Дніпропетровської області про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури. В своїх позовних вимогах посилався на те, що 23 липня 2009 року організованою групою представників влади було скоєно порушення прав людини, зміна встановлених законом основ функціонування органів влади та комунальної установи, пряме порушення міжнародних угод України. Важливим елементом цих дій було порушення 23 липня 2009 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська справи про адміністративне правопорушення відносно позивача, розгляд якої тривав більше року. На думку позивача, у наведений вище злочин були втягнуті всі суди м. Дніпропетровська, за виключенням господарських, Печерський районний суді м. Києва, Апеляційний суд м. Києва, вищі органі державної влади, включно з ВРУ, МЮУ, МВС, ГПУ, СБУ, ВССУ, ВАС, ВСУ та КСУ. Також 06 грудня 2018 року до зазначеного злочину приєднався перший заступник прокурора Дніпропетровської області Р. Сосков, за підписом якого до Дніпровського апеляційного суду подано апеляційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2018 року у справі № 201/11110/17 про часткове задоволення позову [PERSON] до Держави Україна, яку представляло Міністерство юстиції України, треті особи ДКСУ та ДДВС, стосовно відшкодування майнової та немайнової шкоди, завданої позивачу вчиненим захопленням влади. На думку позивача, прокурор злісно спотворює правові обставини справи № 201/11110/17 і чинне законодавство України і замість внесення відповідних відомостей до ЄРДР і направлення справи за підслідністю для організації досудового розслідування, приєднався до первинного злочину шляхом складання апеляційної скарги. Позивач наполягає, що дії прокурора є безрозсудними, несумлінними, безпідставними, тобто протиправними, й завдають позивачу додаткову шкоду, яка полягає у наступному: безпідставному затягуванню вирішенню справи №201/11110/17; додаткових зусиллях позивача, змушеного захищати справжні інтереси держави від протиправних посягань на ці справжні інтереси прокурорів, які спроможні захищати та фактично захищають виключно власні інтереси, доказом чого є, серед іншого, сама апеляція прокурора та попередній текст даної заяви. Загальний розмір шкоди, яку відповідач завдав позивачу своїми вищезазначеними протиправними діями та бездіяльністю у вказаних правовідносинах, з урахуванням причетності прокурорів до злочинів проти людства та захистом позивачем людства від прокурорів, оцінено позивачем у 10 000 000 грн. Від представника відповідача Дніпропетровської обласної прокуратури надійшов відзив на позов, в якому вона позовні вимоги не визнала, заперечувала проти них, вважаючи ці вимоги безпідставними та такими, що не підтверджуються доказами. Оскарження прокуратурою рішення у цивільній справі № 201/11110/17 відбулось відповідно до вимог законодавства. Позовні вимоги щодо заподіяння моральної шкоди не доведені, немає підтвердження завдання моральної шкоди. Позивач в судовому засідання підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з мотивів, вказаних у позові. Також позивач надав показання в якості свідка, в яких підтвердив обставини, які є підставами його позовних вимог, а також пояснив в чому саме полягає заподіяна йому моральна шкоди та чим обґрунтовується її розмір. Крім того, по справі як свідка за клопотанням позивач допитано його знайомого [PERSON] , який пояснив, що наприкінці літа - початку осені 2009 року, йому стало відомо про зникнення позивача, з яким він товаришував. З цього приводу він звертався до правоохоронних органів, зокрема, прокуратури, однак відповідь отримав лише після повернення позивача додому, який, як з`ясувалося, примусово утримувався у психіатричній лікарні на обстеженні за постановою суду. При розгляді справи суд для повноти з`ясування її обставин скористався відповідно до вимог ст. 80 і частини 4 ст. 82 ЦПК України Єдиним державним реєстром судових рішень, зокрема, досліджено судові рішення у справах №№ 2а-8845/08/0470, 201/11110/17, 201/2897/19, 201/3466/19, а також відомостями, оприлюдненими на офіційних сайтах державних установ України. Також було досліджено рішення Європейського Суду з прав людини, що стосуються позивача. Судом було враховано, що згідно наказу Генерального прокурора від 03.09.2020 р. № 410 «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур» юридичну особу - прокуратуру Дніпропетровської області перейменовано на Дніпропетровську обласну прокуратуру . При цьому, оскільки йдеться про одну й ту саму юридичну особу, яка лише змінила назву, немає необхідності вирішувати питання про заміну сторони правонаступником. В судовому засіданні 19 квітня 2021 року позивач пояснив, що його моральна шкода полягає в тому, що він тривалий час змушений витрачати надмірні зусилля для відновлення своїх порушених прав, навіть не зважаючи на констатацію цього порушення Європейським Судом з прав людини в 3 рішеннях, уповноважені державні органи не вживають жодних необхідних дій для притягнення до відповідальності осіб, винних у порушенні прав позивача. При цьому. як самі ці порушення є очевидними, а особи, які їх допустили, відомими. Позивач додатково обґрунтовував розмір заподіяної йому моральної шкоди. Представник відповідача - Дніпропетровської обласної прокуратури в судовому засіданні 19 квітня 2021 року просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, заслухавши пояснення сторін, перевіривши загальновідомі обставини, враховуючи рішення Європейського Суду з прав людини відносно позивача, а також інші судові рішення, які набрали законної сили, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Судом встановлено, що в провадженні Дніпропетровського окружного адміністративного суду перебувала справа №2а-8845/08/0470 за позовом [PERSON] до Генеральної прокуратури України про зобов`язання вчинити певні дії. Участь у розгляді зазначеної справи від відповідача, Генеральної прокуратури України, приймала старший прокурор відділу забезпечення участі в судах управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Дніпропетровської області Овчар Т.В., на підставі довіреності №05/2/2-8-09 від 09.01.2009 року, копія якої додано до матеріалів справи. Відповідно до цієї довіреності [PERSON] були делеговані права, передбачені ст.ст. 49, 51 КАС України, у тому числі право на оскарження судових рішень. Чергове судове засідання по вказаній справі було призначено на 23.07.09 року на 8 годину 00 хвилин. Але судове засідання не відбулось, оскільки в цей день відносно [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення за неповагу до суду, про що і було оголошено [PERSON] саме 23.07.09 року. З огляду на зазначене, присутність прокурора Овчар Т.В. в судовому засіданні як представника Генеральної прокуратури України за довіреністю було цілком законним, а твердження позивача з цього приводу необґрунтованими. В подальшому, ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.12.2009 позовна заява [PERSON] до Генеральної прокуратури України про зобов`язання вчинити певні дії, залишена без розгляду, в зв`язку з повторною неявкою позивача в судове засідання без поважних причин. Під час розгляду зазначеної справи Дніпропетровський окружний адміністративний суд отримав від позивача кілька листів, в яких містилися надзвичайно образливі зауваження на адресу суддів, у провадженні яких перебували ініційовані ним справи (зокрема, одного з суддів було названо «гнидою», чий відвід він заявляв відповідно до «загальновідомих відомостей з підручників з паразитології»). 23 липня 2009 року у зв`язку з цими листами секретар суду склав протокол про адміністративне правопорушення, в якому зазначалось, що позивач висловлює свою неповагу до суду. Справу було передано на розгляд до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська. Того ж дня, засідаючи у складі одного судді, суд провів засідання за участю позивача. Згідно з протоколом засідання позивач наполягав на своїй версії перебігу подій, викладеній у його листах, які він грубими не вважав. Вивчивши матеріали справи і заслухавши позивача, суд з метою встановлення осудності позивача ухвалою суду від 23 липня 2009 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2009 року, призначив стаціонарну судово-психіатричну експертизу у відділенні судово-психіатричних експертиз Дніпропетровської обласної клінічної психіатричної лікарні Із зали засідань міліція доправила заявника до Красногвардійського РВ УМВС України м. Дніпропетровська в Дніпропетровській області, де він знаходився близько трьох годин. Потім його доправили до психіатричної лікарні. Наступного дня, 24 липня 2009 року, психіатрична лікарня повідомила суд, що не може провести судово-психіатричну експертизу відповідно до постанови суду, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які відомості, що його характеризують. Заявника було виписано з лікарні, а жодних документів щодо стану його психічного здоров`я складено не було. 04 серпня 2009 року голова Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надав міліції вказівки зібрати відомості про особу позивача, які були необхідні психіатричній лікарні для встановлення стану його психічного здоров`я. Міліції надано вказівки, зокрема, зібрати усі документи, пов`язані з психіатричним лікуванням або медикаментозною терапією позивача, а також характеристики на нього від його родичів, сусідів та колег, а 02 вересня 2009 року судом надіслані міліції вказівки забезпечити явку позивача для проведення стаціонарного судово-психіатричного обстеження. 14 вересня 2009 року міліція знову доправила позивача до психіатричної лікарні. Обставини цього затримання невідомі. 08 жовтня 2009 року комісією експертів було складено акт, згідно з яким встановити діагноз та надати експертний висновок щодо стану психічного здоров`я позивача було неможливо у зв`язку зі складністю випадку та неясністю клінічної картини. Тому було рекомендовано проведення повторної експертизи. Того ж дня позивача було виписано з лікарні без експертного висновку. Згідно з його твердженнями, один з експертів запевнив його в тому, що стан його психічного здоров`я є задовільним. На підставі матеріалів справи 19 листопада 2009 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська призначив позивачу повторну стаціонарну судово-психіатричну експертизу. 01 грудня 2009 року психіатрична лікарня повернула матеріали справи до Красногвардійського суду, не провівши вказану психіатричну експертизу. Посилаючись на відповідний наказ Міністерства охорони здоров`я України, лікарня зазначила, що будь-які повторні судово-психіатричні експертизи, необхідні у таких складних випадках, повинні проводитися Київським міським центром судово-психіатричних експертиз або Українським науково-дослідним інститутом соціальної та судової психіатрії та наркології. 25 січня 2010 року суд призначив проведення амбулаторної судово-психіатричної експертизи позивача в Обласній психіатричній лікарні м. Запоріжжя. Після численних безуспішних спроб забезпечити явку позивача 16 липня 2010 року лікарня повернула матеріали справи до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, не виконавши його постанову. Постановою Красногвардійсного районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2010 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області 17 вересня 2010 року, закрито провадження в адміністративній справі щодо позивача у зв`язку з закінченням строку давності притягнення до адміністративної відповідальності. Крім того, 09 листопада 2009 року позивач ініціював у Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська адміністративне провадження щодо психіатричної лікарні. Він вимагав визнання його госпіталізації і тримання у цій лікарні незаконними та відшкодування йому моральної шкоди 500 000 грн. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2011 року частково задоволено позов позивача. Посилаючись, зокрема, на статтю 5 Конвенції, суд дійшов висновку, що поміщення позивача до лікарні 23 липня та 14 вересня 2009 року, а також тримання його у психіатричній лікарні з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року були неправомірними. Так, суд вважав, що відповідач діяв у порушення презумпції психічного здоров`я позивача. Більше того, зазначена лікарня мала право тільки на проведення судово-психіатричної експертизи осіб, які тримаються під вартою, тоді як позивач на час подій під вартою не тримався. Суд також зазначив, що хоча проведення експертизи позивача було призначено рішенням суду, лікарня могла відмовитися її проводити. Проте у задоволенні позову позивача у частині відшкодування моральної шкоди було відмовлено. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01 вересня 2011 року вищезазначену постанову скасовано та закрито провадження у справі на тій підставі, що її не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства. Крім того, 25 січня 2010 року позивач звернувся до Жовтневого суду м. Дніпропетровська зі ще одним адміністративним позовом до психіатричної лікарні. Він вимагав, щоб суд визнав відмову лікарні надати йому копію висновку експертизи від 8 жовтня 2009 року незаконною. Позивач також вимагав відшкодування 10 000 грн Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2011 року, позовна заява позивача була задоволена. Суд визнав відмову лікарні надати позивачу копію акту експертизи від 08 жовтня 2009 року незаконною та присудив йому 500 грн. на відшкодування моральної шкоди. 25 січня 2010 року позивач звернувся до Жовтневого суду м. Дніпропетровська в порядку цивільного судочинства з позовом до психіатричної лікарні, вимагаючи відшкодування моральної шкоди. 12 лютого 2010 року Жовтневий суд повернув зазначену позовну заяву на тій підставі, що вона не підсудна цьому суду, оскільки має розглядатись за місцезнаходженням відповідача. Зазначена ухвала залишилася без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2010 року та ухвалою Верховного Суду України від 10 серпня 2010 року. Також, встановлено, що 30 листопада 2009 року позивач подав до прокуратури Красногвардійського району м. Дніпропетровська скаргу на деяких посадових осіб судових органів, які мали стосунок до його справ, та щодо працівників міліції, причетних до направлення його до лікарні для проходження психіатричної експертизи. Постановою від 29 грудня 2009 року прокурор Красногвардійського району м. Дніпропетровська відмовив у порушенні кримінальної справи за скаргою позивача у порядку ст. 97 КПК України 1960 року. 23 березня 2010 року прокуратура Дніпропетровської області скасувала відмову і доручила провести додаткову перевірку. 09 квітня 2010 року прокурор Красногвардійського району м. Дніпропетровська повторно виніс постанову про відмову в порушенні кримінальної справи з цього питання. У постанові прокуратури зазначалось, зокрема, що позивач проігнорував численні повістки та телефонні дзвінки слідчого. У зв`язку з численними фактами позбавлення позивача свободи, незаконним втручанням в його приватне життя Європейський Суд з прав людини в рішення від 26 лютого 2015 року (заява № 45797/09) встановив відносно позивача порушення прав, передбачених п. 1 ст. 5, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 Першого протоколу до вказаної Конвенції та стягнув на користь позивача відшкодування. Вказані обставини підтверджуються рішенням Європейського Суду з прав людини у справі Заїченко проти України (№ 2) від 26 лютого 2015 року (заява № 45797/09), яке набуло для України статусу остаточного, у зв`язку з чим встановлені в ньому факти не підлягають доказуванню згідно ч. 3 ст. 82 ЦПК України як загальновідомі. З метою захисту свої прав позивач надіслав конституційне звернення до Конституційного Суду України. Рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2010 року у справі № 1-7/2010 звернення позивача було задоволено, суд надав тлумачення пункту 8 частини 3 статті 129 Конституції України відповідне правовій позиції позивача. Після цього, позивач звернувся до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська з позовом про відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що 29 липня 2009 року він звернувся до Управління Служби безпеки України в Дніпропетровській області із заявою про порушення кримінальної справи стосовно організованої групи представників влади, яка 23 липня того ж року здійснила низку злочинів, кваліфікованих ним як захоплення влади (стаття 109 КК України). Управління СБУ в Дніпропетровській області передбачених законом обов`язків стосовно цієї заяви не виконало, внаслідок чого він звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська зі скаргою на бездіяльність Управління СБУ в Дніпропетровській області, яку не розглянуто. Позивач вказував, що обставини захоплення влади та інших злочинів, здійснених представниками влади проти нього, встановлені численними остаточними рішеннями судів, у тому числі включно з рішенням Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України № 2». Зміна основ функціонування органів влади, порушення прав людини у подальшому були здійснені тими ж первинними співучасниками захоплення влади із залученням нових, супроводжувалися побічними злочинами проти держави, правосуддя, особистих і майнових прав людини, найпоширенішими серед яких були внесення в офіційні документи завідомо неправдивих відомостей, зловживання владою та постановлення завідомо неправосудних судових рішень. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2018 року у справі №201/1110/17 частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, за участю третіх осіб - Державна казначейська служба України та Департамент Державної виконавчої служби України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Стягнуто з Державного бюджету України на користь [PERSON] 280 081,44 грн., що станом на день винесення рішення дорівнює 10 000 доларів США та 3 500,00 грн., в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 8 190 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Вивченням тексту судового рішення, викладеного в Єдиному державному реєстрі судових рішень, встановлено, що, задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з протиправності дій та бездіяльності державних органів країни, зокрема, прокуратури Дніпропетровської області. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 травня 2019 року апеляційні скарги держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Прокуратури Дніпропетровської області задоволено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Постановою Верховного Суду від 23 вересня 2020 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 травня 2019 року скасовано, а справу № 201/11110/19 направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 квітня 2021 року частково задоволено апеляційні скарги Міністерства юстиції України, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Прокуратури Дніпропетровської області задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2018 року змінено в частині розміру суми відшкодування моральної шкоди, стягнутої з Державного бюджету України на користь [PERSON] , зменшивши її з 8 190 000,00 грн до 200 000,00 грн. Це ж рішення в частині стягнення з Державного бюджету України на користь позивача матеріальної шкоди у розмірі 283 581,44 грн. скасовано та у задоволенні цих вимог відмовлено. Станом на час розгляду справи касаційні скарги на зазначені судові рішення не подані. При вирішенні позовних вимог суд виходить з наступного. Положеннями статті 55 Конституції України про захист прав і свобод громадянина судом, про право на оскарження в суді бездіяльності органів державної влади та право кожного захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ч. 2 ст.1177 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з п. 2 ч. 2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Згідно ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд враховує, що питання відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу системними діями органів влади, які встановлені рішенням Європейського Суду з прав людини, а також невжиття заходів притягнення до відповідальності винних осіб після ухвалення цих рішень, є предметом судового розгляду у цивільній справі № 201/11110/17. При цьому, процесуальні дії прокурора у цивільній справі № 201/11110/17 не можуть бути підставою для цивільно-правової відповідальності, оскільки вони здійснювались в межах повноважень прокуратури та процесуальних прав, наданих відповідному учаснику згідно ЦПК України. Захист прав позивача в цьому випадку здійснюється судом, який безпосередньо розглядає справу. Слід зауважити, що вищевказані дії можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди лише у випадку, коли вони були складовим елементом злочину, що має підтверджуватися вироком суду. Таким чином з цієї підстави позовні вимоги задоволенню не підлягають, як пред`явлені передчасно. Суд приходить до висновку, що доводи позовної заяви є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для позивача, що має за мету задоволення позовних вимог. У ході розгляду справи позивач не скористався наданими йому правами, не обґрунтував належним чином позовні вимоги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі Проніна проти України , № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з повною відмовою в позові на підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору, від сплати якого позивач звільнений, підлягають віднесенню на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed