Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-04 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON].) звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі по тексту - відповідач, ПАТ «Дельта Банк») про визнання дій недійсним правочином, стягнення грошових коштів та моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до умов укладеного між позивачем та відповідачем договору банківського вкладу, ПАТ «Дельта Банк» прийняв від [PERSON] на депозитний рахунок грошові кошти у розмірі 70 000 грн. під 21% річних зі строком повернення 29 листопада 2014 року. Позивач вказує, що 30 жовтня 2014 року та 26 грудня 2014 року звертався до відповідача з заявою щодо повернення вкладу, проте зазначені кошти у визначений у договорі строк позивач не отримав, в зв'язку з чим просив суд захистити його права шляхом визнання дій відповідача недійсним правочином та стягнення з останнього на його користь 70 000 грн. з урахуванням втрат національної валюти внаслідок інфляційних процесів у розмірі 56 474,81 грн., а також моральну шкоду. Ухвалою суду відкрито провадження у даній справі, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору -Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі по тексту - третя особа, Фонд) та її розгляд призначено в судовому засіданні. В судовому засіданні позивачем заявлено клопотання про залишення без розгляду позовних вимог в частині стягнення з відповідача 70 000 грн. банківського вкладу, оскільки вказані кошти були йому виплачені банком 12 червня 2015 року, у зв'язку з чим, ухвалою суду від 05 серпня 2015 року позовні вимоги у зазначеній частині залишено без розгляду. Також позивач підтримав позовні вимоги в іншій частині у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідач та третя особа своїх представників в судове засідання не направили, проте надіслали відповідно заперечення та пояснення стосовно позовних вимог, у яких просили відмовити у їх задоволенні повністю. Оскільки відповідач в судове засідання свого представника не направив, відповідної заяви про розгляд справи за його відсутністю не надав, суд приходить до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів у відповідності до приписів ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), оскільки позивач не заперечував проти вирішення справи саме таким чином. Дослідивши матеріали справи, заслухавши у судовому засіданні позивача, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 30 жовтня 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] укладений договір банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» у гривнях №001-29527-301014 (далі по тексту - договір), відповідно до умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти на рахунок в сумі 70 000 грн. з строком повернення до 29 листопада 2014 року включно під 21 % річних. Відповідно до п 1.10 даного договору відповідач повертає позивачу вклад по закінченню строку залучення вкладу за цим договором, зазначеного в п. 1.3 та з урахуванням його п. 1.11, шляхом зарахування на поточний рахунок, операції за яким можуть здійснюватися з використанням електронних платіжних засобів, відкритих на ім'я вкладника. За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, договори та інші правочини. Згідно ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. У відповідності до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). А статтею 629 цього Кодексу встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що 26 грудня 2014 року [PERSON] звернувся до відповідача з заявою про повернення вкладу, підтвердженням чого слугують надані під час судового розгляду належним чином оформлені заяви, водночас доказів його звернення до банку 30 жовтня 2014 року ним не надано та у матеріалах справи відсутні. Згідно ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Так, відповідно до виписки з банку 12 червня 2015 року відповідачем повернуто позивачу кошти в розмірі 71 001,16 грн., зокрема суму вкладу та нарахованих відсотків, що не заперечувалось і позивачем під час розгляду справи. Посилаючись на те, що грошові кошти йому повернуті не у визначених договором строк, позивач просив суд стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 56 474,81 грн., оскільки номінальна сума вкладу внаслідок інфляційних процесів втратила 52% своєї вартості у порівнянні з доларом США. Однак, зазначені твердження не можуть бути враховані судом, оскільки відповідальність за порушення грошового зобов'язання передбачена ст. 625 ЦК України, на яку позивач не посилався як на підставу заявлених ним вимог, а не втратами номінальної суми вкладу у порівнянні з курсом національної валюти до долара США. Також не підлягають задоволенню вимоги позивача у частині визнання дій відповідача щодо неповернення йому суми вкладу недійсним правочином, оскільки такий спосіб захисту не передбачених нормами чинного законодавства, зокрема ст. 16 ЦК України. Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди за невиконання договірних зобов'язань, судом встановлено наступне. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При цьому, суд зазначає, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, підлягають з'ясуванню наступні обставини: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Так, позивачем не доведено наявність моральної шкоди та причино-наслідковий зв'язок між діями відповідача та моральною шкодою позивача, отже, правові підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні. Окрім того, судом встановлено, що між сторонами виникли договірні правовідносини, що регулюються вищевказаним договором та ЦК України, зокрема главою 71, нормами якого стягнення моральної шкоди за порушення умов договору не передбачено. Не передбачено відшкодування моральної шкоди також і укладеним між сторонами договором. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed