Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-21 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Громадської організації «Наші гроші» (далі по тексту - відповідач 1, ГО «Наші гроші») та [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2, [PERSON] ), в якому просить: - визнати недостовірною та такою, що порушує право на повагу честі, гідності та недоторканість ділової репутації [PERSON] , інформацію, поширену [INFO] у статті під назвою «[INFO]» [PERSON] та Громадською організацією «Наші гроші» на веб-сайті https://nashigroshi.org: « [PERSON] в особі [PERSON] , який монопольно заводить дизель в український трубопровід з російської сторони». - зобов`язати Громадську організацію «Наші гроші» протягом семи днів з дня набрання судовим рішенням законної сили вилучити з тексту статті під назвою «[INFO]» за посиланням [INFO]/ визнану недостовірною інформацію « [PERSON] в особі [PERSON] , який монопольно заводить дизель в український трубопровід з російської сторони». - зобов`язати солідарно [PERSON] та Громадську організацію «Наші гроші» спростувати поширену недостовірну інформацію шляхом розміщення між заголовком та першим абзацом статті під назвою «[INFO]», яка розміщена за посиланням [INFO]/повідомленнянаступного змісту: «СПРОСТУВАННЯ За цією адресою в мережі Інтернет Наші гроші розмістили недостовірну інформацію відносно бізнесмена - [PERSON] . Дана інформація визнана недостовірною судом. Перепрошуємо за порушення честі, гідності та ділової репутації [PERSON] та оприлюднення недостовірної інформації щодо нього», та, під спростуванням, текст резолютивної частини ухваленого у цій справі рішення суду дослівно без редагування, скорочення та коментування. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачами в мережі Інтернет поширено інформацію про те, що ніби-то [PERSON] здійснює діяльність не у власних інтересах, а в інтересах іншої особи - [PERSON] . Поширена інформація є недостовірною, тобто такою, яка не відповідає дійсності, і негативною, має характер твердження про факт та несе шкоду честі, гідності, діловій репутації позивача. Жодних доказів про здійснення діяльності позивачем в інтересах інших осіб не існує, фраза « [PERSON] в особі [PERSON] , який монопольно заводить дизель в український трубопровід з російської сторони» як твердження про факт створює серед необмеженого кола осіб хибне уявлення, що [PERSON] не є самостійною фігурою, бізнесменом, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу імпортних нафтопродуктів, а є лише особою, яка представляє інтереси [PERSON] з ведення останнім підприємницької діяльності з реалізації на українському ринку нафтопродуктів, свідчить про залежність, несамостійність позивача як учасника суспільних і бізнесових справ, причетність до порушення закону через непрозору господарську діяльність, під незаконним впливом та за протиправного втручання. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15.05.2019 року в порядку загального позовного провадження відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до ГО «Наші гроші», [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації та підготовче засідання у справі призначено на 18.07.2019 року. У підготовчі судові засідання, які відбулись 18.07.2019 року, 28.08.2019 року та 23.09.2019 року відповідачі своїх представників не направили, відзиву та інших заяв з процесуальних питань від них не надходило, у зв`язку з чим ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 23.09.2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 10.12.2019 року. В судові засідання під час розгляду справи по суті позивач не з`явився, однак його представником подано заяву, в якій вона підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила суд розгляд даної справи проводити за відсутністю позивача і його представників. Крім того, у своїй заяві вказала, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі у судові засідання під час розгляду справи по суті, які відбулись 10.12.2019 року, 19.03.2020 року, 16.04.2020 року та 22.05.2020 року, будучи повідомленими про розгляд справи належним чином, не з`явились, своїх представників для участі в судових засіданнях не направили, про причини неявки представників суд не повідомили, відзиву на позовну заяву та заяви про розгляд справи у їх відсутність до суду не надходило. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів у відповідності до приписів ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), оскільки представник позивача не заперечувала проти вирішення справи саме таким чином. Суд, в порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , який є громадянином Ізраїлю та проживає у Швейцарії, є кінцевим бенефіціарним власником і контролером Товариства з обмеженою відповідальністю «Глуско Україна» (код ЄДРПОУ 40428668), що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. [INFO] в мережі Інтернет на веб-сайті https://nashigroshi.org у статті під назвою «АМКУ попередив про можливість дефіциту дизпалива вже в травні: скільки зароблять імпортери» поширено інформацію « [PERSON] в особі [PERSON] , який монопольно заводить дизель в український трубопровід з російської сторони». У статті 3 Конституції України закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. В силу стст. 21, 28 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. Кожен має право на повагу до його гідності. Аналогічні норми закріплені у ст. 201 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), згідно якої, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Статтею 299 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Конституції України та чч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України Так, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків (п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Згідно ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Як визначено у ст. 2 Закону України «Про інформацію», основними принципами інформаційних відносин є, зокрема, достовірність і повнота інформації; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. Згідно ч. 2 ст. 302 ЦК України, фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов`язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов`язана робити посилання на таке джерело. Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судовому практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Так, оскільки інформація була доведена невизначеному колу осіб через мережу Інтернет, то можна констатувати факт поширення спірної інформації. При цьому, в статті, розміщеній [INFO] в мережі Інтернет на веб-сайті https://nashigroshi.org за посиланнямhttp://[INFO] мова йде, у тому числі, про особу на ім`я [PERSON] . Статтею 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» визначено, що електронна (цифрова) інформація - аудіовізуальні твори, музичні твори (з текстом або без тексту), комп`ютерні програми, фонограми, відеограми, програми (передачі) організацій мовлення, що знаходяться в електронній (цифровій) формі, придатній для зчитування і відтворення комп`ютером, які можуть існувати і (або) зберігатися у вигляді одного або декількох файлів (частин файлів), записів у базі даних на зберігаючих пристроях комп`ютерів, серверів тощо у мережі Інтернет, а також програми (передачі) організацій мовлення, що ретранслюються з використанням мережі Інтернет. Статтею 1 вказаного Закону України «Про інформацію» визначено, що: - веб-сайт - сукупність даних, електронної (цифрової) інформації, інших об`єктів авторського права і (або) суміжних прав тощо, пов`язаних між собою і структурованих у межах адреси веб-сайту і (або) облікового запису власника цього веб-сайту, доступ до яких здійснюється через адресу мережі Інтернет, що може складатися з доменного імені, записів про каталоги або виклики і (або) числової адреси за Інтернет-протоколом; веб-сторінка - складова частина веб-сайту, що може містити дані, електронну (цифрову) інформацію, інші об`єкти авторського права і (або) суміжних прав тощо; - власник веб-сайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу; - власник веб-сторінки - особа, яка є володільцем облікового запису, що використовується для розміщення веб-сторінки на веб-сайті, та яка управляє і (або) розміщує електронну (цифрову) інформацію в межах такої веб-сторінки. Власник веб-сайту не є власником веб-сторінки, якщо останній володіє обліковим записом, що дозволяє йому самостійно, незалежно від власника веб-сайту, розміщувати інформацію на веб-сторінці та управляти нею; - доменне ім`я - ім`я, що використовується для адресації комп`ютерів і ресурсів в Інтернеті. Разом з тим, кожен комп`ютер при підключенні до Інтернету має свою власну унікальну адресу-число, яке складається з чотирьох байтів (ІР-адреса). Оскільки запам`ятовування десятків чи навіть сотень знаків є важким і недоцільним, для спрощення у користуванні було вирішено ввести спеціальні назви - домени та доменні ім`я. Доменна Система Імен влаштована таким чином, що дозволяє призначати декілька доменних імен одній IP-адресі, що дає можливість декільком веб-сайтам функціонувати на одній ІР-адресі. Згідно з визначеннями, що містяться у статті 1 Закону України «Про телекомунікації», домен - це частина ієрархічного адресного простору мережі Інтернет, яка має унікальну назву, що її ідентифікує, обслуговується групою серверів доменних імен та централізовується адміністратором; доменне ім`я - це позначення (словесне, цифрове, словесно-цифрове), яке використовується для ідентифікації діяльності юридичних і фізичних осіб в мережі Інтернет, з будь-якою метою. У Порядку інформаційного наповнення та технічного забезпечення Єдиного веб-порталу органів виконавчої влади, затвердженого наказом Державного комітету інформаційної політики, телебачення і радіомовлення України, Державного комітету зв`язку та інформатизації України від 25.11.2002 року за № 327/225, міститься визначення, згідно з яким веб-сайт - це сукупність програмних та апаратних засобів з унікальною адресою у мережі Інтернет разом з інформаційними ресурсами, що перебувають у розпорядженні певного суб`єкта і забезпечують доступ юридичних та фізичних осіб до цих інформаційних ресурсів та інші інформаційні послуги через мережу Інтернет. Відповідно до зазначеного, особа, яка володіє сайтом, має ІР-адресу (число, яке складається з чотирьох байтів), Власником сайту є особа, на яку зареєстроване відповідне доменне ім`я. Доменне ім`я, зареєстроване у відповідному домені, використовується для позначення відповідного сайту. Для того, щоб сайт був позначений конкретним доменним ім`ям, спочатку необхідно зареєструвати доменне ім`я у відповідному домені. Таким чином, виникають правовідносини з реєстрації доменного імені, суб`єктами яких є: реєстрант, реєстратор та адміністратор адресного простору українського сегмента мережі Інтернет у відповідному домені: реєстрант - особа, що бажає користуватися та розпоряджатися певним доменним іменем в публічному домені. Це і є особа, якій належить доменне ім`я, а отже і сайт, для позначення якого воно використовується; реєстратор - суб`єкт господарювання, який надає реєстранту послуги, необхідні для технічного забезпечення делегування і функціонування доменного імені; адміністратор - адміністратор публічного домену, в якому відбувається делегування. Під час реєстрації доменного імені реєстрант надає контактну інформацію про себе реєстратору, а, отже, ці дані є в розпорядженні реєстратора та адміністратора. Факт реєстрації доменного імені означає делегування прав на нього реєстранту, який використовує відповідне доменне ім`я для позначення сайту, тобто є власником цього сайту з відповідним доменним ім`ям. Консорціум «Український центр підтримки номерів і адрес» діє на підставі свідоцтва про акредитацію від 22.11.2017, яким підтверджено його компетентність у здійсненні функцій Центру компетенції адресного простору, що полягають у проведенні фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет, а також видачі довідок з відомостями про реєстранта доменного імені або інформації про його встановлення. Розміщення інформації в мережі Інтернет підтверджується доданими до позовної заяви Експертним висновком за результатом проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки в мережі Інтернет із додатком DVD-R-диском, довідкою про власника веб-сайту або інформацією про його встановлення. Як вбачається з довідки Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» власником веб-сайту https://nashigroshi.org є відповідач 1. Доказів того, що право на використання доменного імені https://nashigroshi.org, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, переданого на договірних засадах інший особі та відповідач - не здійснює наповнення сайту в будь-який спосіб будь-яким змістом, відповідач 1 суду не надав. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач 1, як власник зазначеного сайту, відповідає за розміщену на ньому інформацію та за дотримання прав інших осіб при використанні сайту, шляхом розміщення на ньому будь-якої інформації. Згідно пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судовому практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Враховуючи зміст наданих позивачем доказів, довідки Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» про встановлення власника веб-сайту https://nashigroshi.org та оглядом статті за посиланням [INFO], яка перебуває у вільному доступі і автором якої зазначений [PERSON] , суд дійшов висновку, що інформацію поширено відповідачами - ГО «Наші гроші» та [PERSON] . Як слідує із матеріалів справи, позивач - [PERSON] , є громадянином Ізраїлю та за родом діяльності є бізнесменом, в тому числі бенефіціарним власником ТОВ «Глуско Україна». Отже, можна дійти висновку, що в статті, розміщеній на веб-сайті https://nashigroshi.org, мова йде саме про позивача. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідачами використано сполучення прийменника та іменника «в особі», із зазначенням персональних даних нібито пов`язаних осіб - « [PERSON] в особі [PERSON] ». Отже, цитата відповідачів характеризує позивача та його діяльність, як такі, що здійснюються від імені іншої особи, за відсутності правових підстав для цього, в умовах залежності. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно чч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За приписами чч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачами не надано будь-яких належних та допустимих доказів того факту, що позивач - ізраїльській бізнесмен [PERSON] представляє інтереси будь-кого у веденні діяльності на українському ринку нафтопродуктів. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію», інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Частинами 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» встановлено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судовому практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності. Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року). Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року). Таким чином, розрізняючи факти та оціночні судження, слід виходити з того, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Аналізуючи викладені норми права, із огляду на наявність можливості перевірити інформації на відповідність дійсності, суд вважає, що поширена відповідачами інформація, є фактичним твердженням, а не оціночним судженням. Досліджуючи питання чи завдає поширена про позивача інформація шкоди його немайновим благам, суд виходить із наступного. Так, відповідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судовому практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Зміст оспорюваної цитати « [PERSON] в особі [PERSON] , який монопольно заводить дизель в український трубопровід з російської сторони» у статті із назвою «АМКУ попередив про можливість дефіциту дизпалива вже в травні: скільки зароблять імпортери» може свідчити про неетичність поведінки, а тому є негативною інформацією. За вказаних обставин суд вважає, що згадування імені позивача у статті створює у необмеженої кількості читачів уявлення про можливе здійснення діяльності ним непрозоро, без дотримання норм законодавства, що в свою чергу, порушує його особисті немайнові права, а саме: право на честь, гідність та ділову репутацію. Як визначено у ч. 6 та ч. 7 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. У п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судовому практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що відповідно до статей 94, 277 ЦК фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію (п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судовому практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судовому практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). За таких обставин, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи. Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, судовий збір у розмірі 2 114, 40 (дві тисячі сто чотирнадцять) грн. 40 коп., який був сплачений позивачем згідно квитанції № 24/323 від 14.05.2018 року, підлягає відшкодуванню з відповідачів. На підставі викладеного та

Outcome: approved