Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-31 00:00:00

[PERSON], (далі - позивач) звернулася із позовом до [PERSON], (далі - відповідач), в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 19 листопада 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу [PERSON], укладений між [PERSON], та [PERSON], про продаж земельної ділянки площею 0.22 га, яка розташована по [ADDRESS], кадастровий номер 3222780601:01:037:0017. В обґрунтування позову позивач вказала, що у її користуванні перебувала земельна ділянка розміром 0.15 га, яка розташована по [ADDRESS], що підтверджується записом в земельно-кадастровій книзі № 3 радгоспу ім. Ілліча с. Бишів Макарівського району Київської області. На даній земельній ділянці розташований належний позивачеві жилий будинок 1929 року забудови, в якому вона проживає до теперішнього часу. Рішенням Бишівської сільської ради від 25 грудня 1999 року із і вищезазначеної земельної ділянки за моєю заявою було вилучено 0,15 га, яка була передана в користування її внукові [PERSON]. Рішенням цієї ж сільської ради від 29.08.2013 року за № 239-25-VI позивачу було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та надано акт встановлення на місцевості та погодження зовнішніх меж земельної ділянки від 11 вересня 2013 року. Проте, набути право власності на земельну ділянку на якій розташований належний їй жилий будинок вона не має можливості, оскільки земельна ділянка на якій розташований цей будинок, на праві приватної власності належить відповідачу по справі [PERSON] Відповідач же отримав земельну ділянку розміром 0,220 га, з цільовим призначенням - будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка розташована по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 19 листопада 2010 року посвідченого приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], реєстровий номер 3535, укладеного між [PERSON], та [PERSON] [PERSON], як вбачається з договору, набув земельну ділянку на підставі договору дарування від 11 квітня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу [PERSON], укладеного між ним та [PERSON] Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ за № 370871 виданий [PERSON], Управлінням Держкомзему у Макарівському районі Київської області та зареєстровано 04 вересня 2009 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010994800587. Позивач вважає, що договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений між відповідачем по справі [PERSON], та [PERSON], та вищезазначений Державний акт про право власності на земельну ділянку на якій розташований належний мені жилий будинок мають бути визнані недійсними. В судовому засіданні представники позивача вимоги за позовом підтримали, просили їх задовольнити із вказаних у позовній заяві підстав. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив повністю, просив у їх задоволенні відмовити, оскільки позивач не є стороною оспорюваного правочину, а тому ним обрано неналежний спосіб захисту порушеного права. Інші особи, що беруть участь у справі у судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, що беруть участь у справі, суд встановив наступне. 19.11.2010 року між відповідачем та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2200 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. До укладання вказаного договору купівлі-продажу продавцем, [PERSON], було надано нотаріусу довідку Бишівської сільської ради Макарівського району Київської області від 19.11.2010 зі змісту якої вбачається, що на земельній ділянці, площею 0,220 га, що розташована по [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка належить гр. [PERSON] ніяких будівель і споруд не розміщено, будівельні роботи не проводяться. Крім того, в п. 5 оспорюваного договору вказано, що продавець стверджує, зокрема, що прав щодо даної земельної ділянки у третіх осіб нема. Вказана земельна ділянка належала [PERSON], на підставі договору дарування від 11 квітня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу [PERSON], укладеного між ним та [PERSON] Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ за № 370871, виданий [PERSON] Управлінням Держкомзему у Макарівському районі Київської області та зареєстровано 04 вересня 2009 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010994800587. Посилання позивача на те, що рішенням Бишівської сільської ради від 29.08.2013 року за № 239-25-VI їй було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та надано акт встановлення на місцевості та погодження зовнішніх меж земельної ділянки від 11 вересня 2013 року, проте, набути право власності на земельну ділянку на якій розташований належний їй жилий будинок вона не має можливості, оскільки ця земельна ділянка належить відповідачу по справі [PERSON], матеріалами справи не підтверджується. Суд вважає, що оспорюваний договір укладено в повній відповідності до вимог чинного законодавства, а підстави на які посилається позивач, є надуманими та недоведеними, а тому в позові слід відмовити виходячи з наступних правових підстав. Згідно з ст. 41 Конституції України, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як вбачається зі змісту оспрюваного договору, земельна ділянка належала продавцю [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 370871. Вказаний договір дарування ніким не оспорено і не визнано недійсним, також не скасовано державний акт, що посвідчував право власності на земельну ділянку гр. [PERSON], а отже, земельна ділянка була відчужена попереднім власником в законний спосіб. Більше того, позивач по справі не є стороною оспорюваного договору, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити, з огляду на невірний вибір позивачем способу захисту порушеного права, враховуючи вимоги ст. 216 ЦК України, якою закріплено правові наслідки недійсності правочинів. Такими наслідками є двостороння реституція - повернення сторін договору у стан, який існував до його укладення. Відтак, з подібною вимогою може звернутись лише сторона договору, оскільки правові наслідки недійсності поширюються виключно на сторін оспорюваного договору. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. При цьому, частина третя ст. 60 ЦПК України передбачає, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, позивачем у справі не надано жодного належного і допустимого доказу, який би підтверджував факт належності їй на праві приватної власності будинку, що нібито розташований на земельній ділянці відповідача, також не надано жодного доказу, який би підтверджував неможливість позивачкою набути у власність земельну ділянку, що розташована під її будинком, не надано доказів, що підтверджують інші обставини, на які посилається позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати у разі відмови у позові стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed