Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, який в подальшому уточнив (а.с.91-95). Позовні вимоги обґрунтовує тим, що органами ВГІРФО Замостянського РВ УМВС України у Вінницькій області 21.03.1995 року була проведена незаконна реєстрація гр. [PERSON] в [ADDRESS], в відомчому гуртожитку АТ «Інфракон». Незаконність реєстрації полягає в тому, що [PERSON] на момент реєстрації не був ні працівником, ні службовою особою цього підприємства, згідно його трудової книжки він був звільнений з підприємства АТ «Інфракон» 27.02.1995 року, таким чином його реєстрація була проведена з порушенням ст.127 ЖК України. Замостянським районним судом м. Вінниці 26.03.2007 року по цивільній справі № 2-113/07 року суддею Батрин О.В., на думку позивача, було прийняте незаконне рішення про його виселення зі спірної квартири. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 11.01.2011 року по справі № 2-269/11 року за позовом [PERSON] про захист честі і гідності було встановлено факт неправдивої та недостовірної інформації, яка міститься в довідці ВКП «Еверест», поданій [PERSON] до суду, на підставі якої було винесено рішення суду від 26.03.2007 року. Рішення суду від 26.03.2007 року позивач вважає незаконним і таким, що суперечить Конституції України та підлягає скасуванню. В зв'язку з виселенням позивача зі спірної квартири він був позбавлений можливості забезпечувати себе матеріально, так як є художником, а квартира була його студією. Фактичне позбавлення позивача його власності, проживання в недопустимих та шкідливих умовах для життя і здоров'я потягло за собою душевні страждання, розчарування та втрату сну. На даний час позивач проживає на 4-му поверсі АТ «Інфракон» в робочому цеху в м. Вінниця. Шум не припиняється з 6 години ранку до 10 години ночі. Застосовуються шкідливі для здоров'я та життя розчинники і хімікати. Владою м. Вінниця житлове приміщення позивачу не надається. Квартиру, з якої виселили позивача, він вважає своєю власністю, так як відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію мають громадяни, зареєстровані та проживаючі в квартирі на законних підставах. Позивач був заселений і зареєстрований в гуртожитку АТ «Інфракон» як працівник даного підприємства. На підставі вищезазначеного рішення суду від 26.03.2007 року було здійснено незаконну приватизацію спірної квартири за гр. [PERSON] Таким чином, позивач вважає, що реєстрація і приватизація [PERSON] квартири [ADDRESS] є незаконною та підлягає скасуванню, а [PERSON] підлягає виселенню, тому є всі підстави для відміни рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 26.03.2007 року. Крім того, у зв'язку з вищезазначеним позивач також просить стягнути з Державної казначейської служби України суму моральної шкоди, яка на його думку підлягає сплаті в розмірі 1000 0000 грн. та матеріальної шкоди у виді упущеної вигоди в сумі 584000 грн. з Державного бюджету шляхом списання коштів на користь позивача з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України. В судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримав на підставах, викладених у позовній заяві та заявах про збільшення і зміну позовних вимог. Суду пояснив, що спірна квартира належала ВАТ «Інфракон». В листопаді 1995 року її було передано у власність міста. З 1993 року по 1995 рік він працював на даному підприємстві та на законних підставах був зареєстрований в спірний квартирі. Заселився в квартиру в травні 1993 року, а незаконно виселили його звідти в 2008 році. Також стверджує, що його позбавили можливості приватизувати вказану квартиру. Законність його реєстрації у квартирі підтверджується штампом в паспорті. Рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 26.03.2007 року він оскаржував в Апеляційному суді Вінницької області. Апеляційний суд залишив його в силі, а ухвалу Апеляційного суду він не оскаржував. 05.11.2008 року на підставі незаконного рішення суду він був виселений з належної йому по закону квартири, яка являлася його місцем роботи, поскільки він - художник, спеціаліст по шовкотрафаретному друку, особа, яка забезпечує себе роботою самостійно і вказана квартира була його студією, а тому йому було нанесено матеріальну шкоду у виді упущеної вигоди. В сферу його діяльності входить виготовлення картин, реклам, розпис на папері, пластмасі та фарфорі, а також виготовлення красок, емульсій. Він міг би виготовляти краски для трафаретного друку в кількості 50-ти кілограм в місяць. Ринкова вартість 1 кг краски становить 160 грн. Таким чином, за період з 05.11.2008 року на момент подачі позову сума упущеної вигоди складає 584000 грн. Моральну шкоду він обґрунтовує тим, що до 05.11.2008 року він працював в своїй квартирі художником, виготовляв краски, таким чином заробляв собі на життя, а з моменту виселення він позбавлений такої можливості. Після виселення з квартири вимушений проживати в цеху «Інфракон», а там шкідливі умови для проживання. На квартирній черзі він стоїть, проте житлом його не забезпечили. У його власності немає житла чи будь-якого іншого нерухомого майна. Заявлену суму моральної шкоди він оцінив в зазначеній сумі саме через те, що з 2008 року проживає в умовах «питок» і, на його думку, це взагалі мінімальна сума. Просить суд стягнути з Державної казначейської служби України відшкодування моральної шкоди в сумі 1000000 грн. і матеріальної шкоди у вигляді упущеної вигоди в сумі 584000 грн. з коштів Державного бюджету шляхом списання їх з єдиного Державного бюджету. Представник відповідача - Управління держаної міграційної служби України у Вінницькій області за довіреністю Скляр О.В. в судовому засідання позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що Управління ДМС України у Вінницькій області заперечує проти позову, вважає його необґрунтованим та безпідставним, так як рішення суду по справі № 2-113/07 залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 17.07.2007 року. [PERSON] не оскаржував дану ухвалу Апеляційного суду Вінницької області. Пунктом 19 розділу 4 Положення про Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області визначено, що управління здійснює реєстрацію (зняття з реєстрації) місця проживання (перебування) фізичних осіб, веде відповідний реєстраційний облік на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Пунктом 2.2 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні визначено, що для реєстрації місця проживання особа або її законний представник подає до територіального підрозділу ДМС України: письмову заяву про реєстрацію місця проживання; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання; квитанцію про сплату державного мита або документ про звільнення від його сплати; талон про зняття з реєстрації місця проживання в Україні; документи, що підтверджують право на проживання в житлі (ордер, свідоцтво про право власності, договір найму або інші документи). У разі відсутності зазначених документів реєстрація здійснюється за згодою власників/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї. 21.03.1995 року [PERSON] був працівником підприємства «Інфракон», на підставі дозволу даного підприємства був зареєстрований в [ADDRESS]. Відповідно до п.п. 3.1 розділу 3 вказаного Порядку зняття з реєстрації місця проживання осіб можливе на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS], відбувалася з урахуванням вищезазначених норм. Відтак, доказів, які б підтверджували факт неправомірних дій працівників Управління ДМС України у Вінницькій області щодо незаконного зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання або порушення інших повноважень, які належать до компетенції управління, [PERSON] до суду не надав. Просить відмовити в позову [PERSON] в частині позову до Управління ДМС України у Вінницькій області. Представник відповідача - Вінницької міської ради за довіреністю Кириленко М.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Суду пояснив, що позовні вимоги [PERSON] абсурдні. Законодавством встановлено інший порядок оскарження рішення суду. З позовної заяви взагалі незрозуміло, які вимоги позивач пред`являє до Вінницької міської ради. Жодних доказів, що рішення суду є незаконним, позивачем не надано. Будь-які дії міської ради не оскаржувалися, вони не визнані судом незаконними. Просить відмовити в позові [PERSON] Представник відповідача - Вінницького міського суду Вінницької області в судове засідання не з'явився. В письмових запереченнях, поданих через канцелярію суду, зазначив, що позовні вимоги не визнає з тих підстав, що рішення Замостянського районного суду Вінницької області від 26.03.2007 року, яке просить скасувати позивач, 17.07.2007 року на підставі ухвали Апеляційного суду Вінницької області набуло чинності, і законодавством України передбачено, що у порядку цивільного судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, для яких законом передбачено інший порядок оскарження. В зв'язку з зазначеним, просить суд закрити провадження у справі. Представник відповідача - Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, хоч в установленому порядку повідомлявся про час і місце судового засідання, причини неявки суд не повідомив. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Просив відмовити в задоволенні вимог позивача стосовно стягнення на його користь матеріальної та моральної шкоди, так як на розслідуванні знаходиться кримінальна справа про нанесення йому тілесних ушкоджень, а щодо вимог про відміну рішення суду - просив закрити провадження, так як є ухвала Вінницького міського суду від 04.03.2013 року по справі № 212/9814/2012. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Так, відповідно до ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми\~Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Згідно ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 26.03.2007 року Замостянським районним судом м. Вінниці було розглянуто цивільну справу № 2-113/2007 року за позовом [PERSON] до МКП ЖЕК № 4, [PERSON], [PERSON], [PERSON], Вінницького міськвиконкому про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та виселення, встановлення порядку користування жилим приміщенням; за позовом [PERSON] до Вінницького міськвиконкому, МКП ЖЕК № 4, [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення та визнання за ним права на приватизацію та укладення договору найму житлового приміщення; за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Вінницького міськвиконкому про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення, укладення договору найму житлового приміщення; за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення, визнання права на приватизацію. Рішенням суду позов [PERSON] до МКП ЖЕК № 4, [PERSON], [PERSON], [PERSON], Вінницького міськвиконкому про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та виселення, встановлення порядку користування жилим приміщенням задоволено частково; визнано [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житлом - кімнатою [ADDRESS]; виселено [PERSON] з кімнати [ADDRESS] без надання іншого житла. В задоволенні позову [PERSON] до Вінницького міськвиконкому, МКП ЖЕК № 4, [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення та визнання за ним права на приватизацію та укладення договору найму житлового приміщення, позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Вінницького міськвиконкому про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення, укладення договору найму житлового приміщення, позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення, визнання права на приватизацію - відмовлено (а.с. 9-11). Вказане рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 26.03.2007 року набуло законної сили 17.07.2007 року відповідно до ухвали Апеляційного суду Вінницької області, що не заперечується сторонами. Положення ч.5 ст.124 Конституції України визначають, що судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному та касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, у межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Судом також встановлено, що з заявою про оскарження рішення Апеляційного суду Вінницької області від 17.07.2007 року позивач [PERSON] в касаційному порядку не звертався. Згідно роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13.06.2007 року, виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається (п.10). З огляду на зазначене, в задоволенні позовної вимоги [PERSON] про відміну рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 26.03.2007 року по цивільній справі № 2-113/2007 року слід відмовити. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст.1167 ЦК України встановлено перелік підстав відповідальності за завдану моральну шкоду. Так, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною другою статті 1167 ЦК України встановлено перелік підстав відшкодування моральної шкоди незалежно від вини органу державної влади: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування. Частиною 5 статті 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Вимога позивача про відшкодування йому моральної шкоди в сумі 1000000 грн. не підлягає до задоволення, оскільки позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, що незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів державної влади йому завдано моральної шкоди, а також не надано доказів про встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Позовна вимога про стягнення на користь позивача матеріальної шкоди у виді упущеної вигоди в сумі 584000 грн. також не підлягає задоволенню, оскільки вона є похідною від попередніх позовних вимог. Також суд роз`яснює, що при винесенні рішення суд враховує, що судді в своїй діяльності є незалежними і підкоряються лише законові. Принцип незалежності судців і судочинства має вирішальне значення для кожної демократичної країни і постановлення судового рішення ґрунтується на аналізі досліджених у суді обставин та внутрішньому переконанні судді у доведеності підстав того чи іншого звернення до суду. Також при винесенні рішення суд керується положеннями Конвенції про захист прав і основоположних свобод. З метою забезпечення права на перегляд судових рішень у відповідності до ст.129 Конституції України державою гарантується право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанціях. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed