Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до Лисичанського міського суду із позовною заявою до Лисичанського комунального підприємства по видобутку, обробці, реалізації води та очищенню стоків «Лисичанськводоканал» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, вихідної допомоги, інфляційних втрат, середнього заробітку та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 11 травня 2002 року згідно наказу № 52к від 10 травня 2002 року [PERSON] , був прийнятий на роботу до Лисичанського комунального підприємства по видобутку, обробці, реалізації води та очищенню стоків «Лисичанськводоканал». 05 грудня 2019 року у зв`язку із постійними затриманням заробітної плати та порушенням трудового договору, звільнився за власним бажанням в порядку ч. 3 ст. 38 КЗпП України, на підставі наказу № 407-к від 05 грудня 2019 року. На день звільнення, у зв`язку із несвоєчасною виплатою заробітної плати, утворилась заборгованість в сумі 32110,47 грн., також, відповідач має заборгованість щодо сплати вихідної допомоги відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України в сумі 23155,93 грн., що підтверджується довідкою № 03/03 виданою 10 січня 2020 року. Вважає дії відповідача незаконними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України виплата всіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки підприємство, організація, установа згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З урахуванням відомостей зазначених у довідці № 03/03, яка була видана 10 січня 2019 року середньоденна заробітна плата позивача складає 470,56 грн., приймаючи до уваги несвоєчасність розрахунку, відповідач повинен сплатити грошову суму в розмірі 9881,76,54 грн.,що є середнім заробітком за період з 05 грудня 2019 року по 05 січня 2020 року. Позивач також проіндексирував суму основного боргу 32110,47 грн. і отримав розмір інфляційних втрат за вересень - грудень 2019 року, січень 2019 року у сумі 160,55 грн. (індекс інфляції - 100,5%). У зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, постійного пошуку коштів для проживання, харчування та утримання родини, позивач отримав моральну шкоду, яка виразилась у душевних стражданнях та побоюваннях щодо нормального існування, безгрошів`я, постійного пошуку позик, що значно принижувало гідність позивача та таке інше. Неможливість утримувати свою родини, давало позивачу додаткових психологічних страждань. Таким чином, позивач оцінює розмір моральної шкоди у розмірі однієї середньомісячної заробітної плати, яка складає суму в розмірі 9881,76 грн. На підставі викладеного просив суд стягнути з відповідача, на його користь грошову суму в розмірі - 75 190,47 грн., яка складається з наступних складових: нараховану, але не виплачену заробітну плату - 32 110,47 грн., вихідну допомогу (в порядку ст. 44 КЗпП України) 23 155,93 грн., інфляційні втрати - 160,55 грн., середній заробіток за час несвоєчасного розрахунку при звільненні - 9 881,76 грн., моральну шкоду - 9 881,76 грн. 28 серпня 2020 року позивач надав суду уточнену позовну заяву в якій просив стягнути на його користь грошову суму в розмірі - 75190,47 грн., яка складається з наступних складових: нараховану, але не виплачену заробітну плату - 32 110,47 грн., вихідну допомогу (в порядку ст. 44 КЗпП України) - 23 155,93 грн., інфляційні втрати - 160,55 грн., середній заробіток за час несвоєчасного розрахунку при звільненні за період, з дня звільнення позивача по день ухвалення рішення по справі, але не менше ніж 9881,76 грн., моральну шкоду - 9881,76 грн. Ухвалою від 13 березня 2020 року відкрито спрощене провадження у цій цивільній справі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 18 червня 2020 року через канцелярію Лисичанського міського суду Луганської області надав заяву, в якій просив суд задовольнити позов у повному обсязі та розглядати справу за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи. Представник відповідача Лисичанського комунального спеціалізованого підприємства «Лисичанськводоканал» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, до суду клопотання про відкладення розгляду справи або відзивну на позовну заяву не надав. 19 жовтня 2020 року від представника відповідача надійшла заява в якій останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди (а.с. 42-43). Беручи до уваги, що відповідач жодних доказів на спростування доводів позивача щодо не виплати заробітної плати та на доведення відсутності заборгованості перед позивачем не надав, відзив у встановлені строки суду не направив, а надана 19 жовтня 2020 року заява не може бути розглянута судом як відзив на позов, враховуючи положення ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вважає за необхідне розглянути справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. Згідно з трудовою книжкою серії [NUMBER] , заповненою 23 травня 1994 року, на підставі наказу № 52-к від 10 травня 2002 року, [PERSON] прийнятий до КСП «Лисичанськводоканал» на посаду слюсаря аварійно-відновлювальних робіт по 3 розряду, 25 жовтня 2004 року, на підставі наказу № 197-к від 22 жовтня 2009 року переведений на посаду слюсаря-ремонтника аварійно-відновлювальних робіт по 4 розряду (а.с. 9). 05 грудня 2019 року на підставі наказу № 407-к від 05 грудня 2019 року [PERSON] звільнений за ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с. 9). Отже, судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем та 05 грудня 2019 року звільнений. З довідки № 03/03 від 10 січня 2020 року яка видана Лисичанським комунальним підприємством по видобутку, обробці, реалізації води та очищенню стоків «Лисичанськводоканал» заборгованість із заробітної плати на дату звільнення 05 грудня 2019 року складає 55266,40 грн., трьохмісячна вихідна допомога складає 23155,93 грн., середньоденний заробіток складає 470,56 грн., середній заробіток за час затримки виплати розрахункової заробітної плати станом на 09 січня 2020 року складає у сумі 13258,03 грн.(а.с. 10). Відповідно до ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII (2148-08) від 19 жовтня 1973 року), Держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Станом на час ухвалення рішення судом доказів повного розрахунку з позивачем відповідачем не надано. Суд зазначає, що в ухвалі про відкриття провадження у справі відповідачу пропонувалось надати відзив на позовну заяву з документальним обґрунтуванням його доводів, проте, відповідач не надав суду ані відзиву, ані доказів сплати боргу. Таким чином, вина відповідача в порушенні вимог КЗпП України, знайшла своє підтвердження під час розгляду справи. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна зарплата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Щодо вимог про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне. З матеріалів справи вбачається, що згідно з довідкою № 03/03 від 10 січня 2020 року середньоденний заробіток складає 470,56 грн. (а.с. 10). Відповідачем ці відомості не спростовані та суду не надані докази, що вони є недостовірними. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Середньомісячне число робочих днів становить 21 день (42 робочих дні за цей період (два останні календарні місяці до звільнення) : 2 = 21). Середній заробіток за час затримки розрахунку обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді: 21*470,56 = 9 881,76 грн. З заяви про уточнення позовних вимог вбачається, що позивач змінив позовну вимогу в частині стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні та просив її обраховувати з дня його звільнення по день прийняття рішення по справі. В період з 06 грудня 2019 року (наступний за днем звільнення) до ухвалення судом рішення за його позовом (13 листопада 2020 року), минуло 235 робочих дня, тому розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає стягненню на користь позивача, становить 110 581,60 грн. (470,56 грн. х 235 днів). Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати підлягають задоволенню в розмірі 32 110,47 грн., в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню та підлягає до стягнення з відповідача у розмірі 110 581,60 грн. Щодо вимог про стягнення вихідної допомоги, суд керується наступним. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та пунктах 1, 2 і 6 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Позивачем не надано до суду колективний договір для визначення розміру вихідної допомоги, отже її розмір не може бути менше гарантованого розміру державою, а саме: не менше тримісячного середнього заробітку. Отже, вихідна допомога становить 9881,76 грн. (середній заробіток за календарний місяць) * 3 міс. = 29 645,28 грн.. Проте, оскільки позивачем були заявлені позовні вимоги про стягнення вихідної допомоги в розмірі 23 155,93 грн. суд відповідно ст. 13 ЦПК не може стягнути правильний розмір, оскільки суд розглядає справи у межах заявлених вимог (постанова Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 367/1125/15-ц). Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення вихідної допомоги підлягають задоволенню та підлягає до стягнення з відповідача у межах заявленої позовної вимоги у розмірі 23 155,93 грн. Щодо вимог про стягнення інфляційних втрат від несвоєчасно сплачених грошових коштів, суд виходить з наступного. Компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться підприємством згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР, Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ та Постановою КМУ від 21 лютого 2001 року №159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», а саме: у разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу, за відповідний місяць (після утримання податку й обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення компенсації. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Згідно з ст. 3 цього Закону, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою КМУ від 20 грудня 1997 року №1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою КМУ від 23 квітня 1999 року № 692) компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Суд не погоджується з розрахунком здійсненим позивачем, та зазначає. Оскільки прострочення зобов`язання почалося з 06 грудня 2019 року, то індекс інфляції за грудень 2019 року не враховується. За період з січня 2020 року по листопад 2020 року сукупний індекс інфляції склав 102,72 %. Таким чином, інфляційні втрати за період з січня 2020 року по листопад 2020 року складають 1 679,75 грн. (61 755,75 *102,72/100-61 755,75). Суд відповідно ст. 13 ЦПК не може стягнути правильний розмір інфляційних втрат, тому позовні вимоги [PERSON] до Лисичанського комунального підприємства по видобутку, обробці, реалізації води та очищенню стоків «Лисичанськводоканал» про стягнення інфляційних витрат від несвоєчасно сплачених грошових коштів, належних до сплати на день звільнення, підлягають у задоволенню частково, а саме: в розмірі заявленої позовної вимоги - 160,55 грн. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, заподіяної внаслідок несплати заробітної плати, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральну шкоду позивач обґрунтовує, тим, що внаслідок тривалої несплати заробітної плати, він знаходився в постійному пошуку коштів для проживання, харчування, та утримання родини. Душевні страждання виразились у побоюванні щодо нормального існування, приниження гідності, Однак позивач відповідно до ст. 60 ЦПК України, не надав до суду достатніх належних доказів, підтверджуючих дані про спричинення йому моральної шкоди з боку відповідача. Тому в частині стягнення моральної шкоди позов задоволенню не підлягає. Таким чином, загальна сума виплат, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача становить 166 008,55 грн. (32 110,47 грн. + 110 581,60 грн. + 23 155,93грн. + 160,55 грн.). Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 5 від 14 січня 2020 року про сплату судового збору в сумі 840,80 грн. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 840,80 грн. У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення щодо присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Outcome: partial