Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-19 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Кузнецовського міського комунального підприємства про стягнення вихідної допомоги при звільненні в розмірі 32\~595 грн. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що [PERSON] працював на посаді головного інженера адміністративного персоналу Кузнецовського міського комунального підприємства та був звільнений з роботи 25.05.2017 року, відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України, у звязку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, зокрема ст. ст. 110,141, 163,165, 166 КЗпП України та умов колективного договору. Однак, Кузнецовське міське комунальне підприємство, порушуючи вимоги ст. 44 КЗпП України, не виплатило [PERSON] вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку, що становить 32\~595 грн., оскільки середньомісячний заробіток [PERSON] складав 10865 грн. Представником Кузнецовського міського комунального підприємства (надалі КМКП) до початку розгляду справи по суті, було предявлено зустрічний позов до [PERSON] про зміну формулювання причин звільнення [PERSON] з ч.3 ст. 38 КЗпП України на ч.1 ст. 38 КЗпП України. Вимоги зустрічного позову обґрунтовуються тим, що [PERSON] безпідставно було написано заяву про звільнення, відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України, так як відсутні факти порушення КМКП законодавства про працю, зокрема і колективного договору, тому, на підставі ст. 235 КЗпП України, необхідно змінити формулювання причин звільнення [PERSON] Звільнення [PERSON] відбулося з підстав зазначених у його заяві, а саме відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України, оскільки, враховуючи правовий висновок Верховного Суду України від 31.10.2012 року у справі № 6-120цс12, власник або уповноважений ним орган не вправі самостійно змінювати визначену працівником причину звільнення з роботи. Ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 11 вересня 2017 року первісний та зустрічний позов обєднано в одне провадження. В судовому засіданні [PERSON] свій первісний позов підтримав у повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві. Вимоги зустрічного позову не визнав повністю. Зазначив, що КМКП з 2016 року до моменту його звільнення, посилаючись на відсутність фінансових можливостей, невчасно виплачувалася працівникам заробітна плата та видавалися розрахунки з розшифровкою заробітної плати, не виплачувалася премія передбачена колдоговором, не видавались засоби індивідуального захисту та гігієни, не забезпечувалося матеріалами, інструментами, паливно-енергетичними ресурсами, а також не було дотримано належних умов охорони праці. Своїми діями КМКП, як роботодавець порушив ст. ст. 110,141, 163,165, 166 КЗпП України та пункти 2.1.6, 2.1.10,3.1.1, 4.1.1, 4.1.15, 4.1.16, 6.1.1, 6.1.18 умов колективного договору, що призвело до позбавлення можливості [PERSON] виконувати свої посадові обовязки головного інженера КМКП, відповідно до посадової інструкції 2-ПІ-КМКП, а саме пунктів 2.1.5, 2.1.6, 2.1.12 та 2.1.25. Просив первісний позов задовольнити у повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічного позову. Представник КМКП в судовому засіданні первісний позов не визнала в повному обсязі, а вимоги зустрічного позову підтримала повністю з підстав зазначених у позовній заяві. Зазначила, що на момент звільнення [PERSON] з посади заборгованості КМКП перед [PERSON] по заробітній платі не було. З 25 по 26 травня 2017 року КМКП виплачено [PERSON] заробітну плату за травень 2017 року та заборгованість по фінансовим звітах. Затримка по виплаті заробітної плати, зокрема з січня по квітень 2017 року, відбулася не з вини КМКП, а стала результатом неправомірних дій Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області. Вказала, що працівникам КМКП видавалося сухе молоко, всі необхідні засоби індивідуального захисту та гігієни, забезпечувалося необхідними матеріалами та інструментами, здійснювалася доставка працівників транспортом на обєкти КМКП, які знаходяться за межами міста, невиплата премій була зумовлена збитковою діяльністю підприємства, а за таких умов виплата премій колдоговором не передбачена, атестація робочих місць була проведена у 2013 році і діє протягом пяти років, а на медогляд працівники підприємства направляються кожного року, тому КМКП було забезпечено належні умови охорони праці своїм працівникам. Просила відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст.56,\~60 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення своїх позовних вимог, зясувавши фактичні обставини справи, та, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] перебував в трудових правовідносинах з КМКП з 12.11.2002 року , а з 08.04.2014 року по 25.05.2017 року працював на посаді головного інженера адміністративного персоналу КМКП та був звільнений з роботи згідно наказу №319-к від 25.05.2017 року, відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України, у звязку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, зокрема умов колективного договору на підставі заяви [PERSON] від 18.05.2017 року, що підтверджується копіями витягу з трудової книжки [PERSON], заяви [PERSON] про звільнення з роботи на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України від 18.05.2017 року та наказу № 319-к від 25.05.2017 року. З копії заяви [PERSON] про звільнення з роботи на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України від 18.05.2017 року вбачається, що на даній заяві наявне візування датоване 24.05.2017 року про звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України без виплати вихідної допомоги. З копії наказу № 319-к від 25.05.2017 року слідує, що бухгалтерії КМКП необхідно було провести повний розрахунок з [PERSON] відповідно до чинного законодавства України та колективного договору. З копій довідки № 985 від 31.05.2017 року та розрахункових листків за січень травень 2017 року, виданих КМКП, встановлено, що в КМКП перед [PERSON] була наявна заборгованість по заробітній платі, зокрема за січень березень 2017 року, та виплата заробітної плати проводилася з порушенням строків передбачених пунктом 2.1.9 колективного договору та відповідно ст. 115 КЗпП України. Згідно копій довідок виданих КМКП №984 від 26.05.2017 року та № 1027 від 27.07.2017 року, встановлено, що станом на 26.05.2017 року заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] у КМКП не було, а середньомісячна зарплата [PERSON] на момент звільнення становила 10865 грн. З копії ухвали господарського суду Рівненської області від 11.01.2017 року та постанови про зняття арешту з коштів від 13.03.2017 року головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Рівненській області встановлено, що на рахунки КМКП було накладено арешт, який знято 13.03.2017 року. Вищезазначені обставини були визнані сторонами в судовому засіданні та не оспорювалися, а згідно ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата повинна виплачуватися не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів. Така ж норма передбачена ст. 24 Закону України «Про оплату праці». Пунктом 2.1.9 колективного договору КМКП передбачено, що виплата заробітної плати проводиться не менше ніж два рази на місяць: за першу половину місяця до 23 числа поточного місяця, а за другу половину місяця до 8 числа місяця наступного за звітним. З аналізу даних норм та колективного договору КМКП слідує, що КМКП було порушено строки виплати заробітної плати [PERSON] Слід зазначити, що обовязок по виплаті заробітної плати покладається саме на роботодавця, тому посилання представника КМКП на те, що заборгованість по виплаті заробітної плати виникла не з вини КМКП є безпідставною. А посилання представника КМКП на те, що так як на момент звільнення [PERSON] перед ним не було заборгованості КМКП по заробітній платі, тому звільнення [PERSON] за ч.3 ст. 38 КЗпП України не відповідає даній нормі також є безпідставним, оскільки такі критерії цією нормою не передбачені. Судом встановлено, що, відповідно до пунктів 2.1.5-2.1.7, 2.1.12 та 2.1.25 посадової інструкції 2-ПІ-КМКП головного інженера КМКП, до функціональних обовязків [PERSON] входили, зокрема обовязки по організації роботи з охорони праці, що передбачені колективним договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку працівників КМКП та атестації робочих місць за умовами праці. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що працювали в КМКП та були звільнені 24.03.2017 року за ч.3 ст. 38 КЗпП України, оскільки були значні затримки по виплаті зарплати протягом 2016 року до моменту їхнього звільнення, не виплачувалася премія передбачена колективним договором, не видавались працівникам жодні засоби індивідуального захисту, гігієни та молоко, не проводилася атестація робочих місць, не здійснювалися заходи по охороні праці у звязку з відсутністю фінансування КМКП таких заходів. Після звільнення їм із затримкою було виплачено вихідну допомогу відповідно до ст. 44 КЗпП України. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що працював начальником відділу охорони праці КМКП та звільнився за ч.3 ст. 38 КЗпП України, оскільки були значні затримки до 2,5 місяців по виплаті зарплати протягом 2016 року до моменту його звільнення, не виплачувалася премія передбачена колективним договором, не видавались працівникам жодні засоби індивідуального захисту, гігієни та молоко, не проводилася атестація робочих місць, не здійснювалися заходи по охороні праці у звязку з відсутністю фінансування КМКП таких заходів. Зазначив, що будучи начальником відділу охорони праці КМКП не був атестований через відсутність фінансування, що призвело до грубого порушення роботодавцем вимог Закону України «Про охорону праці». Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що працює головним бухгалтером КМКП, заборгованості перед [PERSON] на даний момент КМКП не має та розрахункові листи видаються працівникам один раз на місяць, раніше мала місце заборгованість по зарплаті перед працівниками, а також кошти на витрати по охороні праці не виділялися і не виділяються через брак коштів, оскільки арештовані рахунки КМКП. Зазначила, що вихідна допомога при звільненні не виплачувалася [PERSON]І відповідно до проставленої візи на заяві [PERSON] про звільнення. За таких обставин, невиконання роботодавцем покладених на нього обовязків по фінансуванню заходів щодо охорони праці та придбання необхідних матеріалів та інструментів унеможливили виконання [PERSON] вимог положень посадової інструкції 2-ПІ-КМКП та відповідно виконання своїх посадових обовязків. Відповідно до норм ст. ст. 141, 162, 163, 165, 166 КЗпП України, ст. 8 Закону України «Про охорону праці» та п.п. 4.1.1,4.1.15, 4.1.16 колективного договору КМКП, власник зобовязаний неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, виділяти кошти на заходи по охороні праці, видавати спецодяг, засоби індивідуального захисту, мило, знешкоджуючі засоби та молоко працівникам із шкідливими та небезпечними умовами праці до яких відносяться працівники КМКП і керівництво якими здійснював [PERSON] за своїми функціональними обовязками. Суд вважає неналежними доказами, які не містять інформації щодо предмету доказування, відповідно до ст. 58 ЦПК України, оборотно-сальдові відомості за січень 2016 року -вересень 2017 року, оскільки вони не містять інформації, яка б підтверджувала видачу матеріалів, спецодягу та засобів гігієни працівникам КМКП, картку рахунку 209 за 2016 рік, оскільки вона містить інформацію про переміщення сухого знежиреного молока на складах КМКП та постачальника з лютого по червень 2016 року та відомості по матеріалах в експлуатації за жовтень 2017 року, так як дані документи не відносяться до періоду на який вказував [PERSON] у своєму позові та не містять інформації, яка б підтверджувала видачу працівникам КМКП. Інших порушень норм трудового законодавства, зазначених у позові [PERSON], з боку КМКП судом не встановлено. Згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору на підставі частини третьої\~статті 38 КЗпП України\~значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукав працівника припинити трудові відносини з відповідачем, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та його істотність. Істотність характеру порушень роботодавцем умов трудового законодавства та їх поважність не можуть бути підставою для відмови працівнику у звільненні за частиною третьою\~статті 38 КЗпП України, оскільки такі критерії цією нормою не передбачені Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 22.05.2013 року у справі № 6-34цс13, а рішення Верховного Суду України є обовязковими для застосування судами України, згідно ст. 360-7 ЦПК України. У відповідності до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38\~і\~39) - працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Згідно ч.3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Отже, суд приходить до висновку, що КМКП, як роботодавцем, були допущені порушення норм трудового законодавства та колективного договору, що призвело до затримки виплати заробітної плати та неможливості виконання [PERSON] вимог положень посадової інструкції 2-ПІ-КМКП, що є відповідно порушенням його трудових прав. Тому були наявні підстави для звільнення [PERSON] за ч.3 ст38 КЗпП України та виплати [PERSON] вихідної допомоги відповідно до ст. 44 КЗпП України, а відповідно не має підстав для зміни формулювання причин звільнення [PERSON] з ч.3 ст. 38 КЗпП України на ч.1 ст. 38 КЗпП України Середньомісячна зарплата [PERSON] на момент звільнення, визначена відповідно до\~ст. 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, становить 10865 грн. Отже, сума виплати вихідної допомоги [PERSON] складає 32\~595 грн. (10865 грн. *3). За таких обставин, первісний позов підлягає до задоволення, а в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити за безпідставністю. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, слід стягнути з відповідача по первісному позову судові витрати у виді судового збору.

Outcome: approved