Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що 10.09.2018 року між сторонами було укладено договір позики, у відповідності до якого позичальник [PERSON] отримав в якості позики грошові кошти у сумі 10000 доларів США строком по 09.11.2018 року. В якості доказу отримання коштів відповідачем було надано позивачу власноручно написану боргову розписку, в якій відповідач підтвердив факт отримання від позивача грошових коштів у іноземній валюті у сумі 10000 доларів США та зобов`язався повернути вказану суму до 09.11.2018 року. Зазначає, що умови договору позики позичкодавцем (позивачем) виконано у повному обсязі. Відповідні кошти позивачем були передані відповідачу, проте [PERSON] своїх зобов`язань за договором позики не виконав та у строк визначений розписку не повернув кошти позивачу, у зв`язку з чим у позивача виникло право на звернення з відповідним позовом до суду. Позивач вказує, що у зв`язку з тим, що строк дії договору позики закінчився 09.11.2018 року, а відповідач і надалі користується грошовими коштами позивача, в нього є право на нарахування 3 % річних за користування коштами на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відповідно до проведеного у позовній заяві розрахунку 3 % річних за користування грошовими коштами у доларах США за період з 10.11.2018 року до 01.12.2020 року становить 618 доларів США. Зауважує, що право позивача на стягнення грошових коштів в іноземній валюті та 3 % річних за користування грошовими коштами неодноразово підтверджувалося судової практикою судів касаційної інстанції. На підставі наведеного, позивач просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 10618 доларів США, з яких: 10000 доларів США - сума основної заборгованості; 618 доларів США - 3 % річних за користування коштами, а також стягнути з відповідача сплачений судовий збір у розмірі 3011,79 грн. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.04.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Копію ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів надіслано учасникам справи. Позивач у судове засідання не з`явився, при цьому його представник подав до суду заяву, згідно з якою просить розглянути справу без участі позивача та його представника, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. До заяви додав оригінал боргової розписки від 10.09.2018 року. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання судових повісток про виклик до суду рекомендованими поштовими відправленнями, про причини неявки не повідомлено, відзив на позовну заяву не подав, клопотань про відкладення справи до суду не надходило. За приписами ч. ч. 1, 2, 8 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно, оскільки проти цього не заперечує позивач. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю, виходячи з наступного. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 10.09.2018 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 10000 доларів США, які зобов`язався повернути до 09.11.2018 року. Вказані обставини підтверджуються розпискою відповідача [PERSON] від 10.09.2018 року, оригінал якої додано до матеріалів справи. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками. За приписами ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова розписка є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики. Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами. За своєю юридичною природою договір позики є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами ч. 1 ст. 76, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України), а згідно з ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Як встановлено судом, відповідач свої зобов`язання за вищезазначеним договором позики не виконав і суму в розмірі 10000 доларів США в обумовлений у договорі строк позивачу не повернув. На підтвердження невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по поверненню суми позики позивач надав суду оригінал розписки відповідача від 10.09.2018 року. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 25.04.2012 року у справі № 6-24ц12, наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. Суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач виконав свої зобов`язання за договором позики та повернув позивачу грошові кошти. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 зроблено висновок, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті і порядку визначення у рішенні еквівалента суми боргу в національній валюті містяться також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц. Враховуючи наведене суд вважає, що вимоги позивача є підставними та доведеними, а тому з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає до стягнення заборгованість за договором позики у розмірі 10000 доларів США. Що стосується позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду 3 % річних, передбачені ст. 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються виходячи із простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до розрахунків позивача, наведених у позовній заяві, розмір трьох процентів річних від простроченої суми відповідно до ст. 625 ЦК України за період з 10.11.2018 року до 01.12.2020 року складає 618 доларів США. За таких обставин, суд приходить до переконання, що з відповідач на користь позивача підлягає до стягнення заборгованість за договором позики у розмірі 10618 доларів США, з яких: 10000 доларів США - сума основної заборгованості; 618 доларів США - 3 % річних від простроченої суми. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у розмірі 3011,79 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved