Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до суду з позовом до Київської міської ради (далі по тексту - відповідач), третя особа - [PERSON] , відповідно до якого просила визначити позивачу додатковий строк у два місяця для прийняття спадщини після померлого батька [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що квартира [ADDRESS] належала на праві власності дідусю позивача, [PERSON] , батьку позивача, [PERSON] та бабусі позивача, [PERSON] в рівних долях. [INFO] помер дідусь позивача, [INFO] помер батько позивача, а [INFO] померла бабуся. Після смерті дідуся спадщина не відкривалась, спадкоємцями були бабуся та батько позивача. Однак згідно положень ст. 549 ЦК УРСР, батько позивача та її бабуся прийняли спадщину в рівних долях, а саме по 1/6 частини квартири.ьПісля смерті батька відкрилась спадщина у вигляді 1/3 частини квартири [ADDRESS] . Однак бабуся позивача повідомила останній, що її батько склав заповіт, яким заповідав всі своє майно саме їй. Позивач, знаючи цю обставину, жодних дій щодо прийняття спадщини після померлого батька не вчиняла, так як думала, що її батько заповів належне йому майно бабусі позивача. При цьому, 21.08.1998 [PERSON] було складено заповіт на ім`я позивачки, а тому в разі смерті [PERSON] позивачка була б єдиним спадкоємцем. Однак після смерті бабусі позивачки виявилось, що остання після заповіту від 21.08.1998 склала ще три заповіти не на ім`я позивача. Крім того, позивачу стало також відомо, що її батько за життя також склав заповіт, яким заповідав належну йому частину квартири позивачці, [PERSON] . Про вказану обставину бабусі позивача також було відомо, оскільки вона зверталась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріусом відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину через наявність заповіту на ім`я позивачки. За таких обставин, свою необізнаність про наявність заповіту батька на ім`я позивачки, а також поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, позивач обґрунтовує тим, що її рідна бабуся ввела її в оману, приховала наявність заповіту, складеного на ім`я [PERSON] її батьком, намагалась сама оформити право власності на спадкове майно. За таких обставин, позивач вважає, що своїми діями її бабуся, [PERSON] навмисно позбавила позивачку можливості реалізації своїх прав на спадкування, що, в свою чергу, стало непереборними, об`єктивними та істотними труднощами для позивача щодо здійснення дій з особистого прийняття спадщини в межах передбаченого законом строку. З огляду на те, що позивачем було пропущено шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини після її батька, нотаріусом було відмовлено останній у видачі свідоцтва про право на спадщину. У зв`язку з наведеними обставинами позивач звернулась до суду з вказаним позовом. Представник відповідача у своєму відзиві просив суд ухвалити рішення відповідно до норм чинного законодавства. Третя особа, [PERSON] , у своїх поясненнях зазначив, що доказів поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини після свого померлого батька, [PERSON] не надала. Крім того, на думку [PERSON] строк позовної давності щодо звернення із зазначеними вимогами до суду також сплив, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Просив прийняти законне та справедливе рішення. 01.04.2019 ухвалою Печерського районного суду м. Києва справу передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. 19.06.2019 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва справу прийнято до свого провадження, позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. 22.08.2019 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва виправлено описку в ухвалі суду від 19.06.2020. 13.08.2019 надійшла заява [PERSON] про залучення його в якості третьої особи. 30.08.2019 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання, встановлено сторонам строки для надання заяв по суті справи. 11.12.2019 від Київської міської державної адміністрації надійшов відзив. 17.12.2019 Шевченківським районним судом м. Києва направлено судовий запит до Шостої київської державної нотаріальної контори щодо витребування матеріалів спадкової справи № 927/2003 та № 926/2003. 22.01.2020 від позивача надійшло клопотання про заміну неналежного відповідача - Київської міської державної адміністрації - на належного, а саме Київську міську раду. 23.01.2020 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва задоволено клопотання про заміну неналежного відповідача та замінено відповідача Київську міську державну адміністрацію на належного відповідача Київську міську раду. 23.01.2020 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва витребувано з Шостої київської державної нотаріальної контори матеріали спадкових справ № 927/2003 та № 926/2003. 10.02.2020 на виконання вимог ухвали суду від Шостої київської державної нотаріальної контори надійшли копії матеріалів спадкових справ № 927/2003 та № 926/2003. 11.03.2020 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено [PERSON] . 13.05.2020 від представника відповідача надійшов відзив. 19.05.2020 ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 18.06.2020 від третьої особи надійшли пояснення щодо позову. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, позов просила задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. в своєму відзиві представник відповідача просив справу розглянути за його відсутності, рішення прийняти згідно норм чинного законодавства. Третя особа в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні. Суд, заслухавши представника позивача, третю особу, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, положеннями ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 1 ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За загальним правилом, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1222, ч.1 ст. 1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», діями, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подача ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Тобто право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Враховуючи викладене, правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними (правовий висновок Верховного Суду України, постанова від 23.08.2017 № 6-1320цс17). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 Постанови від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Водночас, відповідно до пунктів 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 р. Правила книги шостої цього Кодексу застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким зі спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються за правилами ЦК 2003 р., якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 р. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК 1963 р., у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК 2003 р. і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 р., спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 548 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення у позивача права на спадщину, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ч. 1-3 ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Відповідно до ст. 550 ЦК УРСР, строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. В судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у рівних долях на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 03.05.1993 (Інформаційна довідка КВ-2019 від 20.02.2019, видана КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації»). [PERSON] та [PERSON] доводились одне одному чоловіком та дружиною /Свідоцтво про одруження Серія [NUMBER] /. Згідно Свідоцтва про народження Серія [NUMBER] , актовий запис № 1205, [PERSON] та [PERSON] є рідними батьками [PERSON] , [INFO] . Згідно Свідоцтва про народження Серія [NUMBER] , актовий запис № 2647, [PERSON] є рідним батьком [PERSON] , [INFO] . За таких обставин, [PERSON] доводилась позивачці рідною бабусею. [INFO] помер [PERSON] /Свідоцтво про смерть Серія [NUMBER] , актовий запис № 185/. [INFO] помер [PERSON] /Свідоцтво про смерть Серія [NUMBER] , актовий запис № 6667/. За життя [PERSON] склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори 21.08.1998, відповідно до якого належну [PERSON] частину квартири [ADDRESS] останній заповів своїй донці, [PERSON] . 27.10.2003 [PERSON] , бабуся позивачки, 27.10.2003 звернулась до Шостої Київської державної нотаріальної контори із заявою (вх. 2115 від 27.10.2003) про прийняття спадщини після померлого [PERSON] , до складу якої увійшла 1/3 частина квартири [ADDRESS] . Крім того, 27.10.2003 остання також звернулась до Шостої Київської державної нотаріальної контори із заявою (вх. 2116 від 27.10.2003) про прийняття спадщини і після померлого сина - [PERSON] , до складу якої увійшла 1/3 частина квартири [ADDRESS] . В матеріалах Спадкової справи, заведеної після померлого [PERSON] наявне повідомлення Шостої КДНК від 27.10.2003 № 4197, адресоване [PERSON] про заведення спадкової справи до майна [PERSON] , в якому зазначено про необхідність явки до державної нотаріальної контори. Судом також встановлено, що [INFO] [PERSON] померла (Свідоцтво про смерть Серія [NUMBER] , актовий запис №3055). За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори 21.08.1998, відповідно до якого належну [PERSON] частину квартири [ADDRESS] остання заповідала своїй онуці, [PERSON] . В подальшому останньою було складено ще кілька заповітів, останній, згідно Витягу із Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 55158195 від 16.02.2019 зареєстрований 03.07.2013 в реєстрі за № 54681702, бланк ВТІ 500430, номер в реєстрі - 757, посвідчений 03.07.2013 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косинською Т.М. Відповідно до заповіту від 03.07.2013, [PERSON] усе своє майно, що належатиме їй на день її смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалося, а також все те, на що спадкодавець за законом буде мати право, остання заповіла [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що із заявою про прийняття спадщини позивачка звернулась до Шостої КДНК тільки 11.03.2019. Постановою державного нотаріуса Шостої КДНК від 14.03.2019 за вих. № 1414/02-31 позивачці було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі Свідоцтва про право на спадщину після померлого [PERSON] , оскільки останньою пропущено шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини та не доведено того факту, що остання вступила в управління або користування спадковим майном. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги зазначає, що її бабуся, [PERSON] ввела позивачку в оману та приховала наявність заповіту, складеного на ім`я [PERSON] її батьком, намагалась сама оформити право власності на спадкове майно. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Так, згідно ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до підходу, зазначеного в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з вимогами п. 1- 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, судом встановлено, що позивачу було достеменно відомо про смерть батька та про те, що за життя йому належала частина квартири, яка в подальшому увійшла до складу спадкового майна. Між тим позивачка після смерті батька не цікавилась долею спадкового майна, до нотаріальної контори не зверталась, жодних дій для прийняття спадщини не вчиняла. При цьому, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував той факт, що бабуся позивача, [PERSON] ввела останню в оману щодо наявності заповіту на ім`я позивачки та завадила останній в строк, визначений ст. 549 ЦК УРСР чи ст. 1270 ЦК України, звернутись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] . Не свідчить про вказану обставину і той факт, що бабуся позивачки в подальшому склала ще кілька заповітів не на її користь, оскільки зробити особисте розпорядження на випадок своєї смерті та обирати спадкоємців, є виключним невід`ємним правом кожної дієздатної особи. При цьому, закон не обмежує кількість заповітів, які можуть бути складені особою. З огляду на наведене, та обставина, що бабуся позивачки навмисно позбавила останню можливості реалізації своїх прав на спадкування, що в свою чергу, стало непереборними, об`єктивними та істотними труднощами для позивача щодо здійснення дій з особистого прийняття спадщини в межах передбаченого законом строку, в судовому засіданні наданими до матеріалів справи доказами не підтвердилась, позивачем не доведено поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] . Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed