Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-01 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] в розмірі 4 964, 00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи від дня пред`явлення позову. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у сторін у шлюбі народився син, [PERSON] , [INFO] . В подальшому шлюб між сторонами було розірвано. Відповідач в добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, не цікавиться її розвитком, участі у вихованні не приймає. При цьому, має мінливий дохід, офіційно не працевлаштований, отримує дохід з пасажирських перевезень. Визначаючи розмір аліментів, які підлягають до стягнення з відповідача, позивач посилається на офіційні показники середньої заробітної плати Міністерства фінансів України, вказуючи, що станом на грудень 2018 року її розмір становить 16 546, 00 грн., а тому просить стягувати на утримання дитини аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 4 964, 00 грн., що складає 30 % середньої заробітної плати по місту Києву. У зв`язку з вище викладеним позивач звернулась до суду з вказаним позовом. Від відповідача відзив не надходив. 11.02.2019 ухвалою суду позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. 07.05.2019 ухвалою суду відкрито провадження по справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, встановлено учасникам справи строки для надання заяв по суті справи. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до ч. 5 ст. 247 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідних клопотань до суду не надходило. За вказаних обставин, а також враховуючи те, що відповідач у встановлений строк відзив на позовну заяву не надав, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомлення сторін не заявив, суд вирішує справу за наявними матеріалами, як це передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Положеннями ч. 1 ст. 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При цьому, відповідно до ч 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є рідними батьком та матір`ю відповідно [PERSON] , [INFO] відповідно до Свідоцтва про народження Серія [NUMBER] . З Роздруківки, зробленої з веб-сайту Мінфіну вбачається, що середня заробітна плата по м. Києву в грудні 2018 року становить 16 546, 00 грн. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, вказує, що відповідач в добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. Крім того, визначаючи спосіб стягнення та розмір аліментів з відповідача позивач посилається на офіційні показники середньої заробітної плати Міністерства фінансів України по місту Києву та зазначає, що станом на грудень 2018 року її розмір становить 16 546, 00 грн., а тому просить стягувати на утримання дитини аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 4 964, 00 грн., що складає 30 % середньої заробітної плати по місту Києву. При цьому також посилається на ту обставину, що відповідач має мінливий дохід, офіційно не працевлаштований, отримує дохід з пасажирських перевезень в м. Києві. Разом з тим, позивачем, в розумінні ЦПК України, до матеріалів справи не надано жодного належного та допустимого доказу, який свідчив би про те, що відповідач в добровільному порядку не бере участь в утриманні спільного сина. Крім того, позивачем до матеріалів справи не надано відповідних доказів щодо стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища відповідача, наявності у нього інших утриманців, майна або майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доказів, які б підтверджували витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, або ж доказів на підтвердження інших обставин, що мають істотне значення та могли б бути взяті судом до уваги під час винесення рішення по справі. Також з матеріалів справи вбачається, що відповідач зареєстрований в [ADDRESS] згідно відмітки на копії паспорта громадянина України серія та № [NUMBER] . При цьому, доказів того, що останній проживає та отримує дохід в місті Києві до матеріалів справи не надано, відтак суд позбавлений можливості взяти зазначені позивачем показники середньої заробітної плати для визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі. Крім того, відповідно до ч. 2, 3 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Разом з тим, суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Таким чином, аналізуючи вказані вище положення, обов`язок доведення наявності у відповідача витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких відповідачем не доведено джерело походження коштів для їх оплати, покладається саме на позивача. Крім того, спосіб стягнення аліментів також визначається виключно позивачем. З огляду на вище викладене, позивач не надав суду доказів, на підставі яких можна було б встановити наявність у відповідача витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких відповідачем не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, відповідно до ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відтак суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed