Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, Управління Держземагентства у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області, про визнання права власності на частку земельної ділянки в порядку спадкування за законом. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що 1/2 частина домоволодіння [ADDRESS] належить їй [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 29.06.2004 року, а інша 1/2 частина вищевказаного домоволодіння належала її дядькові, [PERSON]. Також на підставі договору дарування від 29.06.2004 року [PERSON] належала на праві приватної власності земельна ділянку загальною площею 0,1612 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер 1210100000:08:283:0010 (65074008). Далі позивач вказує, що [INFO] її дядько [PERSON] помер. У встановленому законом порядку позивач вказує, що вона звернулася до П'ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] та 18.06.2013 року отримала вищевказане свідоцтво, де було зазначено, що спадщина складається з 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS] Окрім цього, позивач зазначає, що померлому [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки від 29.06.2004 року, посвідченого Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] належала земельна ділянка розміром 0,1612 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Однак, щодо оформлення спадщини після смерті [PERSON] на земельну ділянку, яка розташована за вищевказаною адресою, державний нотаріус надав письмову відмову у вчинені такої нотаріальної дії, яку вмотивував тим, що померлий не зареєстрував своє право власності на частку земельної ділянки, як то передбачено ст. 125 Земельного кодексу України та порекомендовано звернутися до суду. У зв'язку з вищевикладеним, позивач змушена звернутися до суду та прости суд визнати за нею, [PERSON], право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1612 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер 1210100000:08:283:0010 (65074008), в порядку спадкування за законом після смерті дядька [PERSON], яка належала йому на підставі договору дарування від 29.06.2004 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4601, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] В судове засідання, призначене для розгляду справи по суті, позивач та її представник не з'явилися, до суду представником позивача надана письмова заява про розгляд справи у їх відсутність, просять позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення підприємства поштового зв'язку про вручення судової повістки, причини неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань від нього не надходило. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління держземагентства у м. Дніпропетровську Дніпропетровській області, у судове засідання не з'явився, надали суду заяву, в якій просять справу розглядати без участі їх представника та винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, у судове засідання не з'явився, повідомлялись належним чином, причин неявки суду не повідомили, заяв чи клопотань від них до суду не надходило. У відповідності до ч.4 ст. 169 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочну форму розгляду справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дослідивши матеріали справи, знаходить позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з огляду на нижчевикладене. Так, судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка площею 0,1612 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП Д* № 022757 код ДЗК : 65074008, виданого 26.01.1999 року Таромською селищною радою народних депутатів на підставі рішення виконавчого комітету Таромської селищної ради від 26.01.1999 року за реєстровим № 022757. Земельна ділянка площею 0,1500 га надана йому для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, а 0,0112 га - для ведення особистого підсобного господарства. Судом також встановлено, що відповідно до змісту договору дарування укладеного між спадкодавцем та вказаним відповідачем, від 29.06.2004 року, посвідченого Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] така земельна ділянка розміром 0,1612 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.18) була подарована [PERSON]. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] помер [INFO], про що в Книзі реєстрації смерті відділом реєстрації смерті в місті Дніпропетровську Дніпропетровського обласного управління юстиції 18 лютого 2005 року зроблено відповідний актовий запис за № 1468 (а.с.23). У відповідності до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа має звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з п. 3 гл. 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/ 5 ( далі - Порядок) нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальних дій , якщо не подано відомості ( інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій та з інших підстав. Судом встановлено, що позивач звернулась до нотаріальної контори із відповідною заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, однак 18.06.2013 року органом нотаріату письмово було відмовлено позивачеві у видачі такого свідоцтва про право на спадщину за законом, та рекомендовано звернутись до суду. Таким чином, суд доходить висновку, що в даному випадку у позивача відсутні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, а відтак її цивільне право підлягає захисту у судовому порядку. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до вимог статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З аналізу наведених норм матеріального закону вбачається, що право власності спадкодавця на нерухоме майно є саме тим правом, яке переходить спадкоємцеві в разі відкриття спадщини, однак до спадкоємця може перейти право тільки на те майно, яке належало спадкодавцеві на підставі діючого законодавства. У відповідності до ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Суб'єктами права власності на землю є: городяни та юридичні особи - на землі приватної власності (ст. 80 ЗК України). Згідно із ч. 1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. Згідно ч. 1 ст. 126 ЗК України (в редакції чинній на момент вчинення правочину), право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Згідно ч. 2 ст. 126 ЗК України (в редакції чинній на момент вчинення правочину), право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується, зокрема, цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою. Відповідно до ст.1225 ЦК України та ст.131 ЗК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до абзацу другого частини шостої статті 126 ЗК зі змінами, внесеними згідно із Законом № 3521-VI від 16 червня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок», на державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про перехід права власності на земельну ділянку із зазначенням документа, на підставі якого відбувся такий перехід. В силу норм Закону України № 3521-VI від 16 червня 2011 року положення цього Закону щодо посвідчення права власності на земельні ділянки документами, зазначеними у частині другій статті 126 Земельного кодексу України, поширюються також на випадки, коли зазначені документи були укладені (видані) до набрання чинності цим Законом, але державні акти на право власності на земельні ділянки видані не були. В такому випадку нотаріус, який посвідчив (видав) відповідний документ, звертається з письмовим запитом до органу, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, про підтвердження того, що державний акт на право власності на землю (земельну ділянку) не виданий новому власнику земельної ділянки. Після надходження до нотаріуса письмового підтвердження такого факту державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право власності на землю або державний акт на право власності на земельну ділянку вилучається нотаріусом із його справ та після здійснення відмітки про перехід права власності на неї долучається до відповідного документа, зазначеного у частині другій статті 126 Земельного кодексу України. Оглядом Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП Д* № 022757 судом встановлена наявність відмітки, зробленої органом нотаріату про перехід речового права від відповідача [PERSON] до спадкоємця [PERSON] Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Та виходячи із змісту наведеної норми і відповідно до встановлених у даній справі обставин несправедливість процедури щодо реєстрації права власності на нерухоме майно не може обмежувати права власника. Відповідно до п. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно. На думку суду, момент визнання певного речового права не можна ототожнювати із моментом виникнення такого права на річ. Суд зауважує, що відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (вересень 2008 року), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. З наведеного вбачається, що право власності, що набуте на відповідне нерухоме майно до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» набувається в порядку, який існував на час його набуття, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. За таких підстав та наведених вимог матеріального закону, суд доходить висновку про те, що вказане спадкове майно у вигляді земельної ділянки загальною площею 0,1612 га яка розташована за адресою: 49000, Дніпропетровська область, [ADDRESS], кадастровий номер 1210100000:08:283:0010 (65074008) входить до складу спадщини, що залишилася після смерті [PERSON], а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, у зв'язку з чим за позивачем слід визнати право власності на вказаний об'єкт нерухомого майна. Також на підставі ст. 88 ЦПК України на користь позивача з відповідача [PERSON] слід стягнути судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 749 грн. 74 коп. На підставі викладеного, ст.ст. 16, 1216, 1217, 1218, 1225, 1268, 1297, 1299 ЦК України, ст. ст. 78, 81, 125, 126, 131 ЗК України, ст.ст. 2, 10, 11, 57-60, 88, 130, 174, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

Outcome: approved