Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

[PERSON] ( далі позивач) звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] ( далі відповідача) про стягнення боргу в сумі 6000 доларів США за договором позики та процентів за договором позики в сумі 6840 доларів США. Позов обґрунтовує тим, що 06.10.2012 р. між нею, тобто позивачкою, та відповідачкою був укладений договір позики, відповідно до якого позивачка передала у борг 2000 доларів США зі сплатою 2% в місяць [PERSON] . Борг відповідачка зобов`язалася повернути за першою вимогою позикодавця. На підтвердження укладення договору позики відповідачка в день отримання коштів власноруч написала розписку, якою підтвердила факт отримання коштів у позику та зобов`язання їх повернути. Крім того 06.03.2013 р. відповідачка взяла в позику ще 1000 доларів США. Потім 06.04.2013 р. відповідачка взяла в позику ще 1000 доларів США . 06.09.2013 р. відповідачка взяла в позику ще 1000 доларів США. 06.10.2013 р. відповідачка взяла в позику ще 1000 доларів США. Всього відповідачка отримала від неї, позивачки , в позику 6000 доларів США. В червні 2020 р. вона, позивачка, звернулася письмово до відповідачки про повернення суми позики, але відповідачка на її вимогу не відреагувала, борг не повернула та на теперішній час ухиляється від виконання обов`язків згідно до укладеного договору позики - повернення боргу та сплати процентів. Тому вона змушена звернутися до суду. Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду від 17 вересня 2020 р. позов залишено без руху. Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду від 29 вересня 2020 р. прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Відстрочено позивачу сплату судового збору до ухвалення судового рішення по справі. В судове засідання позивачка не з`явилася, подала заяву, згідно якої просить розглянути справу у її відсутність, на позові наполягає, просить задовольнити. Не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином. В канцелярії суду зареєструвала заяву, згідно якої просить застосувати позовну давність до вимог позивача та відмовити в позові. Заяву мотивує тим, що згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до розписки, яка є у справі, вона написана 06.10.2012 року і з того часу позивачка жодного разу не зверталася до неї з проханням повернути кошти. Більше того, вони були повністю повернуті на її користь, про що свідчить та обставина, що позивачка жодного разу до неї не зверталася. Вважає, що позивачка вправі була звернутися до суду з позовом про стягнення з нею боргу до 06.10.2015 року, але пропустила встановлений законом строк позовної давності. Враховуючи викладене, відповідачка вважається таким, що про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причини неявки а не повідомила, з заявою до суду про неможливість розгляду справи у її відсутність не зверталася, відзив на позов не подала, неодноразово просила відкласти розгляд справи. Судом встановлені наступні обставини справи, а також відповідні правовідносини. 06.10.2012 р. між позивачкою та відповідачкою був укладений договір позики відповідно до якого позивачка передала, а відповідачка [PERSON] отримала у борг 2000 доларів США зі сплатою 2% в місяць. Борг [PERSON] зобов`язалася повернути за першою вимогою, що підтверджується розпискою, написаною власноруч відповідачкою.(а.с. 19). Крім того в розписці від 06.10.2012 р. зазначено , що відповідачка 06.10.2013 р. взяла в позику у [PERSON] ще 1000 доларів США. Крім того, 06.03.2013 р. відповідачка взяла в позику ще 1000 доларів США. 06.04.2013 р. відповідачка взяла в позику ще 1000 доларів США. 06.09.2013 р. відповідачка взяла в позику ще 1000 доларів США. Всього відповідачка отримала від позивачки позику 6000 доларів США, про що власноруч зазначила у розписці (а.с. 19). 01.06. 2020 р. позивачка звернулася письмово до відповідачки про повернення суми позики, надавши суду докази відправлення даної вимоги ( а.с. 7,9) . Борг [PERSON] зобов`язалася повернути за першою вимогою. Однак відповідачка обов`язки згідно договору позики не виконала, позичені грошові суми не повернула . Відповідно до наданої відповідачем розписки розмір процентів за користування позикою встановлено у розмірі 2 % щомісячно від суми боргу. Отримання процентів передбачено лише за першу суму позики в розмірі 2000 доларів США. Відповідачем умови договору не виконано, борг та проценти позивачеві не сплачено. Відтак суд встановив, що між сторонами виник спір щодо договірного зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики, який регулюється загальними положеннями про зобов`язання Глави 47 Книги п`ятої Зобов`язальне право та відповідними нормами параграфу 1 Позика Глави 71 ЦК України. Так, відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з вимогами ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками ст.1046 ЦК України Частина 2 ст. 1047 ЦК України передбачає, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Наявність у позивача [PERSON] оригіналу боргової розписки , яка долучена Позивачем до матеріалів справи, підтверджує як факт укладення договору позики між сторонами та отримання позики відповідачем, так і неповернення боргу відповідачем [PERSON] . Згідно ч. 1 , ч. 2 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Зі змісту боргової розписки [PERSON] видно наявність між сторонами боргових зобов`язань у вигляді договору позики, встановлений факт передачі відповідної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також зазначено про зобов`язання позичальника повернути борг по першій вимозі . Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначений висновок узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2018 року № 707/2606/16-ц. Відтак, суд дійшов висновку, що між сторонами був укладений договір позики, що підтверджено розпискою, які в свою чергу як документ підтверджують укладення самого договору, його умови та засвідчують отримання вказаної грошової суми. При цьому, розписка містить зобов`язання про повернення боргу позичальником по першій вимозі кредитора. 01.06.2020 року позивач направила вимогу відповідачу про повернення богу, але на час розгляду справи борг відповідачем не повернутий. Тому, з урахуванням положення ч.2 ст. 1049 ЦК України, позивачем не пропущений строк позовної давності для звернення до суду, як зазначає відповідач в своїй заяві. Відтак, враховуючи те, що відповідач не виконав зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики в сумі 6000 доларів США, тому вимога позивача в цій частині підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Згідно розписки Відповідачка зобов`язалася щомісяця сплачувати позикодавцю 2% щомісяця за користування позикою в сумі 2000 доларів США з 06.10.2012 р. Розрахунок відсотків, здійснений Позивачем, охоплює період у 171 місяць та становить: 2000 доларів США х 2 % х 171 міс = 6840 доларів США. За період з 06.10.2012 р. по 01.06.2020 р. Розрахунок відсотків , здійснений судом за період з 06.10.2012 р. по 01.06.2020 р. ( на час звернення до суду) становить 91 місяць 26 днів. Згідно розписки відповідачка зобов`язалася щомісяця сплачувати позикодавцю відсотки за користування позикою 2% щомісяця, що становить 40 доларів США від суми позики 2000 доларів США. На інші позичені кошти позивачка не заявляє вимогу про нарахування та стягнення відсотків. В розписці про отримання позики зазначено лише про нарахування відсотків на суму позики 2000 доларів США. Отже 91 місяць х 40 доларів США = 3640 доларів США. 26 днів х 0,75 = 19,5 доларів США (30 днів: 40 доларів США= 0,75 центів відсотки за один день), а всього 3659, 50 доларів США. За змістом ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовна заява подана до суду 01.06.2020 року, що підтверджується конвертом про направлення позову до суду (а. с. 10). Позивачці відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення по справі. Відповідно до п. п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції на дату подання позову) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, позивач повинен був сплати судовий збір у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 року встановлено в розмірі 2102 грн. Ціна позову, визначена позивачем у розмірі 12840 доларів США . Судом задоволено позовні вимоги в розмірі 6000 доларів США та 3659, 50 доларів США відсотки за користування коштами. Всього 9659, 50 доларів США. При цьому, офіційний курс гривні до долара США станом на дату подання позову складав 26, 8685 грн. за 1 долар США . Отже, позов задоволено на суму 9659, 50 доларів США х 26, 8685 грн. = 259 536, 27 грн.). В даному випадку один 1 відсоток від суми задоволених позовних вимог складатиме 2595, 36 грн. З урахуванням задоволеної суми позову, з відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь держави в розмірі 2595, 6 грн. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст.525, 526, 610, 611, 612, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України,

Outcome: approved