Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

[PERSON] звернувся 04.12.2019 року до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Одеського Національного університету імені І.І. Мечнікова в якому, після уточнення 01.06.2020 року вимог, просить поновити йому процесуальний строк на звернення до суду у зв`язку зі звільненням; визнати звільнення позивача незаконним та поновити його на посаді сторожа ОНУ імені І.І. Мечникова; зобов`язати ОНУ імені І.І. Мечникова виплатити позивачеві компенсацію за вимушений прогул не з вини працівника за весь час, що минув з кінця грудня 2016 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] працював в ОНУ імені І.І. Мечникова на посаді сторожа з 04.05.2011 року по кінець грудня 2016 року. З вказаної посади позивача було звільнено за скороченням штату, про що йому було повідомлено, однак ані наказу про звільнення, ані трудової книжки позивачеві не повернуто, що позивач вважає порушенням його трудових права, в зв1язку з чим змушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 21 грудня 2019 року позовна заява була залишена без руху та надано позивачеві строк на усунення недоліків. Після усунення недоліків, ухвалою суду від 17 січня 2020 року по справі відкрито спрощене провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 17 лютого 2020 року. 13 січня 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на пропуск позивачем процесуального строку звернення до суду. Щодо обставин справи то, позивача було звільнено з посади у зв`язку із закінченням строку дії строкового трудового договору на підставі ч.2 ст.36 КЗпПУ, про закінчення строку дії якого позивачеві було достеменно відомо, а факт не отримання позивачем трудової книжки викликаний лише особистим не бажанням позивача її отримати, незважаючи на вжиття відповідачем усіх необхідних для цього заходів. У судове засідання 17 лютого 2020 року з`явився позивач та його представник та представник відповідача. Судове засідання відкладено на 08 квітня 2020 року за заявою представника позивача для уточнення позовних вимог. Ухвалою суду від 16 березня 2020 року повернуто заяву позивача про уточнення позовних вимог. Судове засідання 08 квітня 2020 року відкладено на 17 червня 2020 року, з підстав неявки сторін по справі. У судове засідання 17 червня 2020 року з`явився позивач та його представник, та представник відповідача. Судове засідання відкладено на 07 липня 2020 року за заявою представника відповідача для ознайомлення з уточненою позовною заявою. 30 червня 2020 року до суду надано відзив на уточнену позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на викладені в першому відзиві мотиви та необґрунтованість позовної заяви взагалі. У судове засідання 07 липня 2020 року з`явився позивач та представник позивача, представник відповідача. Позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити у повному обсязі, посилаючись на доводи викладені у позовній заяві. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав їх необґрунтованості, зазначивши, що позивача було звільнено з посади у зв`язку із закінченням строку дії строкового трудового договору на підставі ч.2 ст.36 КЗпПУ. Судове засідання відкладено на 21 вересня 2020 року. 10 вересня 2020 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзиви, в якій позивач посилається на те, що викладені у відзивах обставини є надуманими та не відповідають дійсності. Позивач також зазначає, що ніяких пропозицій з`явитися у відділ кадрів для отримання трудової книжки він не отримував. Строкові трудові договори ним підписувалися автоматично, ніякого значення цій процедурі він не приділяв, копію договору він на руки не отримував. Саме по собі підписання кожен рік нового трудового договору, позивач вважає погіршенням його трудового становища. У судове засідання 21 вересня 2020 року з`явився позивач та представник позивача, представник відповідача. У якості свідка у судовому засіданні була допитана - [PERSON] , яка підтвердила обставини працевлаштування позивача та вказала на сумлінність позивача при виконуванні ним свої трудових обов`язків. Масове звільнення сторожів вважає штучним. Судове засідання відкладено на 27 жовтня 2020 року. 27 жовтня 2020 року у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному, розгляд справи відкладено на 20 січня 2021 року. У судове засідання 20 січня 2021 року не з`явився позивач, судове засідання відкладено на 03 березня 2021 року. У судове засідання 20 січня 2021 року не з`явився позивач, судове засідання відкладено на 06 квітня 2021 року. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, допитавши свідка [PERSON] , приходить до наступного. Судом встановлено, що на підставі особистої заяви [PERSON] від 12.05.2011 року, останнього Наказом Ректора Одеського Національного університету імені І.І. Мечнікова Коваля І.М. № 1499-18 від 03.06.2011 року зараховано на посаду сторожа відділу охорони (головний корпус) з місячним випробувальним терміном на умовах строкового трудового договору на період з 13.05.2011 року по 31.12.2011 року з окладом 960 грн. на місяць за рахунок коштів спеціального фонду бюджету. В подальшому, на підставі особистих заяв [PERSON] від 30.11.2011 року, 26.11.2012 року, 04.12.2013 року, 24.11.2014 року та 01.12.2015 року про переукладення строкового трудового договору на посаді сторожа відділу охорони об`єктів ОНУ імені І.І. Мечникова (головний корпус) на наступний календарний рік, Наказами ОНУ імені І.І. Мечникова №3591-18 від 07.12.2011 року, №3929-18 від 13.12.2012 року, №4038-18 від 19.12.2013 року, №3551-18 від 16.12.2014 року, №3437-18 від 16.12.2015 року, зокрема, з [PERSON] переукладено строкові трудові договори, на період наступного календарного року з відповідним окладом. Так, Наказом №3437-18 від 16.12.2015 року, [PERSON] переукладено строковий трудовий договір, на період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року з окладом 1378 грн. на місяць зі збереженням доплати за роботу у нічний час та святкові дні. Наказом Ректора Одеського Національного університету імені І.І. Мечнікова Коваля І.М. № 3219-18 від 14.12.2016 року, [PERSON] , сторожа відділу охорони (головний корпус), звільнено з 31.12.2016 року у зв`язку з закінченням строку трудового договору п.2 ст.36 КЗпП України, з компенсацією за невикористану відпустку. Відповідні дані містяться також і у Особовій картці працівника на ім`я [PERSON] № 1615, заведеної 13.05.2011 року, яка підписана особисто працівником. Згідно п.2 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Згідно п.2, 3 ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути: 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Тобто, в даному випадку звільнення позивача відбулося у зв`язку з закінченням, визначеного за погодженням сторін, строку трудового договору, укладеного між сторонами на період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року, що свідчить з особистої заяви [PERSON] від 01.12.2015 року та Наказу №3437-18 від 16.12.2015 року. При цьому суд враховує висновки, які зроблено у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі №753/16193/16-ц, в постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 761/27037/17-ц, в постанові Верховного Суду від 06 грудня 2018 року у справі № 757/26016/17-ц, про те, що у разі укладення строкового трудового договору, всупереч правилам статті 23 КЗпП України, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк, і він не може бути припинений у зв`язку із закінченням строку. Суд враховуєте, що факт закінчення строку обумовленої роботи не припиняє трудовий договір, якщо працівник продовжує працювати, а роботодавець не видає наказу про звільнення. При цьому, у разі припинення трудового договору пiсля закiнчення строку, чинним законодавством не передбачено обов`язку написання додаткової заяви або жодного волевиявлення працiвника, який погодився на укладення строкового трудового договору, коли написав заяву про прийняття на роботу на умовах такого договору. Власник же або уповноважений ним орган не зобов`язаний нормами чинного законодавства попереджати або в iнший спосiб iнформувати працiвника про подальше звiльнення. При цьому, суд враховує той факт, що начальником служби охорони ОНУ імені І.І. Мечникова було проінформовано позивача про те, що строковий трудовий договір з останнім, який закінчується 31.12.2016 року, продовжено не буде. Це підтверджується як письмовими поясненнями самого начальника охорони так і не оспорюється позивачем. Суд критично відноситься до посилань позивача на неправомірність встановлення позивачеві випробувального строку при прийнятті на роботу за строковим трудовим договором на період менше року, оскільки будь-яких порушень прав позивача при цьому не вбачається, а після закінчення випробуваного строку позивач продовжив працювати на займаній посаді. Суд критично ставиться до посилань позивача на неправомірність укладення саме строкового за змістом трудового договору, що призвело до порушення публічного порядку, та до посилань позивача про навмисне введення його в оману керівництвом відповідача щодо наслідків укладення строкового трудового договору, оскільки позивач особисто в своїх заявах зазначав про свої вимоги щодо укладення саме такого строкового договору та фактично погоджувався з переукладенням відповідного строкового договору кожен рік, подаючи нові особисті заяви. Так, у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-254цс17 зроблено висновок, що термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін. Аналогічний по суті висновок зроблений в постанові Верховного Суду України від 03 листопада 2017 року в справі № 308/8168/15-ц. Суд також критично оцінює посилання позивача на недотримання вимог щодо форми строкового трудового договору, оскільки, перелік випадків, коли додержання письмової форми трудового договору є обов`язковим, що міститься в ст. 24 КЗпП України, не містить такого пункту як «строковий трудовий договір». Щодо посилання позивача на недотримання форми Типового контракту з працівником, що затверджена Наказом № 23 Міністерства праці України від 15.04.1994 року, то ця форма стосується саме випадків укладення контракту, чого у випадку трудових відносин сторін не було. Суд також критично оцінює посилання позивача на неправомірність масового звільнення відповідачем працівників та звільнення позивача у зв`язку зі скороченням штату, оскільки відповідний Наказ про звільнення місить посилання лише на п.2 ст.36 КЗпП України, як на підставу звільнення. При цьому, суд враховує позицію Верховного Суду щодо переважного права на залишення на роботі під час припинення строкового трудового договору, яка викладена у постанові Верховного Суду від 20 березня 2020 року у справі № 592/8399/17 (провадження № 61-36714св18), де вказано, що таке право надається працівникам лише при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та не застосовується, якщо працівника звільняються на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП. Крім того, відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Отже, суд вважає, що норми чинного законодавства зобов`язували в даному випадку ОНУ імені І.І. Мечникова видати в день звільнення [PERSON] належним чином оформлену трудову книжку. Відповідно до ст. 76-81 ЦПК України, на підтвердження обставин справи, якими обгрунтовуються вимоги та заперечення сторін, останні повинні надати суду належні, допустимі, достовірні та достатні докази. Оскільки факт не надання трудової книжки не може бути доведений доказами позивача, сторона відповідача повинна надати суду докази її отримання позивачем. Проте, суд критично оцінює надану відповідачем копію журналу обліку, в якій є підпис позивача про видачу йому трудової книжки 14.12.2016 року на підставі №3219-18, оскільки за Наказом №3219-18 від 14.12.2016 року, [PERSON] було звільнено з 31.12.2016 року, а відтак цей підпис позивача не може бути належним доказом отримання ним трудової книжки при звільненні. Крім того, посилання відповідача на неодноразове інформування [PERSON] щодо необхідності з`явитися у відділ кадрів ОНУ імені І.І. Мечникова не підтверджено належним чином, оскільки надана суду копія листа такого інформування не містить ані дати його складання, ані підтвердження його відправки позивачеві. Відтак, суд робить висновок, що передбачена в ст. 47 КЗпП України процедура звільнення позивача не була повністю дотримана відповідачем. Однак, суд також враховує те, що відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як встановлено судом, трудову книжку [PERSON] не отримав, при цьому доказів отримання позивачем наказу про звільнення суду теж не надано. Однак, суд враховуючи встановлені обставини справи, робить висновок про те, що [PERSON] достеменно знав про дату свого звільнення з 31.12.2016 року, оскільки особисто просив переукласти з ним строковий трудовий договір з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року; заяву про переукладення трудового договору не подавав; був завчасно сповіщений начальником охорони про рішення відповідача не переукладати з позивачем трудовий договір. Крім того, факт обізнаності [PERSON] з датою свого звільнення підтверджується наявністю листа, що не заперечує позивач, від імені [PERSON] та деяких інших осіб, на ім`я лідера Соціал-демократичної партії України, керівника Ради профспілкових лідерів [PERSON] , в якому автори листа посилаються на їх попередження з боку ОНУ імені І.І. Мечникова про не продовження з ними трудового договору. Зважаючи на наведене, суд робить висновок, що початок перебігу строку на оскарження наказу про звільнення починається з дати самого звільнення, тобто з 31 грудня 2016 року, про що позивачеві було достеменно відомо. Верховний Суд в своїй постанові від 20 лютого 2019 року по справі № 461/1903/16-ц зазначає, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Доводи про поважність причин пропуску строку звернення до суду з позовом з тих підстав, що позивач перебував у стресовому стані, відхилені, оскільки заявник у касаційній скарзі зазначив про те, що він одразу після порушення його прав невідкладно звернувся до органів прокуратури та Національної поліції України з приводу вирішення питання законності та обґрунтованості його звільнення. Зважаючи на доводи заявника, враховуючи, що ним визнано факт вжиття заходів щодо оскарження наказу про звільнення, Суд встановив, що позивач обрав інший порядок захисту порушених прав, звернувшись до правоохоронних органів та прокуратури, що свідчить про помилку у праві, оскільки цивільні спори про поновлення на роботі підлягають розгляду та вирішенню судом. Такі звернення не могли бути перешкодою у одночасному зверненні до суду з позовом про поновлення на роботі, іншого заявником під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій не доведено. Помилка заявника в обранні неналежного порядку захисту його трудових прав не може слугувати достатньою причиною на обґрунтування поважності причин пропуску строків звернення до суду за їх захистом. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. При вирішенні питання про поновлення строку суд дає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку інтервалів часу: з моменту закінчення встановленого спеціальним законом строку звернення до суду із позовом до дати подання такого позову. Підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця щодо звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин. Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Поважними причинами пропущення строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Вирішуючи, чи з поважних причин пропущено певний процесуальний строк, суд у кожному конкретному випадку оцінює сукупність обставин на свій розсуд. Судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, які беруть участь у справі. Поновлення строку на оскарження рішення роботодавця про звільнення без доведеності поважності причин не забезпечило б рівноваги між інтересами сторін та правової визначеності у цивільних відносинах, які є складовими принципу верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України. Отже, суд встановивши в даному випадку, що відповідачем при звільненні позивача допущено порушення норм трудового права, проте останній, будучи обізнаним про своє звільнення 31 грудня 2016 року, з відповідним позовом до суду звернувся лише у грудні 2019 року, робить висновок про відмову у задоволенні позову з огляду на те, що [PERSON] пропустив встановлений трудовим законодавством місячний строк для звернення до суду за захистом своїх прав, який не підлягає поновленню, оскільки позивачем не наведено достатніх та обґрунтованих підстав об`єктивної неможливості звернення до суду з позовом у передбачений статтею 233 КЗпП України строк. При цьому суд враховує наступне. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis, пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заява №45783/05, пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України», заява №377/02). Процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року в справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії», («Perez de Rada Cavanilles v. Spain»), заява №28090/95). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (пункт 44 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року «Осман проти Сполученого Королівства», («Osman v. the United Kingdom»), заява №23452/94 та пункт 54 рішення від 19 червня 2001 року «Круз проти Польщі», («Kreuz v. Poland»), заява №28249/95). У рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року (пункт 47, заява №3236/03) суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їхня свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків. Отже, відповідно до практики ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду. Суд також ураховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення від 10 лютого 2010 року в справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (пункт 29 рішення від 09 грудня 1994 року в справі «Ruiz Torija v. Spain» («Руїс Торіха проти Іспанії»), заява №18390/91). За таких обставин, суд доходить висновку, що у поновленні [PERSON] процесуального строку на звернення до суду із позовною заявою належить відмовити, а також у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Одеського Національного університету імені І.І. Мечнікова про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу належить відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed