Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до ПП «Автолайф» про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення. Свій позов обґрунтовує тим, що 26 травня 2009 року між ПП «Автолайф» та фізичною особою підприємцем [PERSON] було укладено договір оренди нежитлового приміщення №2, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення , загальною площею 438,5 кв.м., що розташоване по [ADDRESS] з 1 червня 2009 року. Договір діє з 1 червня 2009 року по 31 грудня 2010 року. В разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору після закінчення його строку протягом одного місяця, він вважається продовженим на наступні півроку і на тих самих умовах, які були передбачені договором. 30 вересня 2009 року між сторонами було укладено додаткову угоду №1, відповідно до якої в договір оренди нежитлового приміщення були внесені зміни щодо розміру орендної плати. 15 вересня 2009 року між ПП «Автолайф» та [PERSON] було укладено договір оренди того ж самого приміщення, а саме нежитлового приміщення, загальною площею 438,5 кв.м., що розташоване по [ADDRESS]. На момент подачі позовної заяви до суду, він втратив статус фізичної особи-підприємця. У період з 2008 року по липень 2010 року він працював у відповідача на СТО без укладання трудової угоди. Вказана СТО знаходилася в нежитловому приміщенні, що є предметом договору та належить на праві власності відповідачу. Окрім нього на СТО працювало біля 10 чоловік без укладання трудової угоди. Оскільки він був зареєстрований як фізична особа-підприємець, відповідачем було поставлено вимогу, відповідно до якої йому було запропоновано укласти договір оренди нежитлового приміщення. Його було повідомлено про те, що в разі відмови укласти договір оренди нежитлового приміщення він не буде працювати в приміщенні, яке належить відповідачу. У зв'язку з цим він погодився укласти договір оренди нежитлового приміщення. У період з 1 червня 2009 року по 14 вересня 2010 року відповідач жодних вимог до нього щодо виконання умов договору не пред'являв. В травні 2013 року ним було отримано позовну заяву, із змісту якої йому стало відомо про те, що ПП «Автолайф» звернулося до господарського суду Черкаської області з позовом до нього про стягнення заборгованості по орендній платі відповідно до договору оренди нежитлового приміщення. Вважає, що укладений договір був вчинений сторонами без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ним, та являється фіктивним. Відповідно до п.5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Договором оренди нерухомого майна обумовлено наступне: орендодавець передає а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення, загальною площею 438,5 кв.м., що розташоване по [ADDRESS] з 1 червня 2009 року. Акт приймання-передачі приміщення, як це передбачено ст. 795 ЦК України між сторонами не укладався, а тому передача нежитлового приміщення йому в оренду не відбулася. Жодних рахунків на перерахування орендної плати ПП «Автолайф» за період з 1 червня 2009 року по 14 вересня 2010 року йому не виставлялося. Статтею 234 ЦК України передбачено, що фіктивний правочин визнається судом недійсним. Договір оренди нежитлового приміщення, який був укладений між сторонами не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлюються ним. Просить суд визнати недійсним договір оренди нежитлового приміщення №2 від 26 травня 2009 року, з усіма змінами і додатками до нього, укладений між приватним підприємством «Автолайф» та [PERSON] з моменту його укладання та стягнути з відповідача на його користь судові витрати. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. 26 травня 2009 року між ПП «Автолайф» та фізичною особою підприємцем [PERSON] було укладено договір оренди нежитлового приміщення №2, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення , загальною площею 438,5 кв.м., що розташоване по [ADDRESS] з 1 червня 2009 року. 30 вересня 2009 року між сторонами було укладено додаткову угоду №1, відповідно до якої в договір оренди нежитлового приміщення були внесені зміни щодо розміру орендної плати. Протягом всього часу користування приміщенням ФОП [PERSON] сплачував орендну плату за користування нежитловими приміщеннями, що підтверджується актом звірки розрахунків станом на 29 квітня 2013 року. Проте протягом всього часу дії договорів оренди позивач свій обов'язок в частині спалити орендної плати систематично порушував, оскільки орендна плата вносилася ним не в повному обсязі. Підтвердженням факту наявності договірних відносин між сторонами може слугувати те, що 6 березня 2013 року на адресу ФОП [PERSON] була направлена претензія про стягнення заборгованості по орендній платі, яка була отримана позивачем 9 березня 2013 року. ФОПТ [PERSON] направив ПП «Автолайф» лист, відповідно якого повідомив відповідача про те, що вимога про сплату боргу за договором оренди є необґрунтованою, оскільки сторонами договору оренди у відповідності до п.8.3. договору, була укладена та підписана заява про розірвання договору оренди з 1 липня 2010 року. В ході розгляду справи господарським судом Черкаської області по справі за позовом ПП «Автолайф» до ФОП [PERSON] про стягнення боргу, [PERSON], на вимогу суду, надав відзив на позов, в якому проти позову заперечував з підстав того, що він повністю розрахувався за договором оренди №2 від 26 травня 2009 року. Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Відповідно п.5 ч.1 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним. Враховуючи наведене є всі підстави стверджувати, що [PERSON] договір оренди нежитлових приміщень №2 від 26 травня 2009 року укладав добровільно при повному усвідомленні всіх можливих правових наслідків. Також [PERSON] отримував у строкове платне користування нежитлові приміщення, що були предметом договору, та протягом строку дії договору сплачував орендні платежі. Крім того, просив при розгляді справи застосувати строк позовної давності, оскільки трирічний строк на оскарження договору сплив 27 травня 2013 року, а до суду [PERSON] звернувся 13 листопада 2013 року. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Як вбачається з договору купівлі-продажу від 15 листопада 2006 року ПП «Автолайф» придбало нежитлові будівлі загальною площею 438, 5 м2, що знаходяться в м. Черкаси, по вул. Сурікова, 14а. Згідно статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. 26 травня 2009 року між приватним підприємством «Автолайф» в особі директора [PERSON] та фізичною особою підприємцем [PERSON] було укладено договір оренди нежитлового приміщення №2. Як вбачається з розділу 1 договору, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення, загальною площею 438, 5 м2, що розташоване по [ADDRESS] з 1 червня 2009 року. Передані в оперативну оренду приміщення будуть використовуватись для здійснення статутної діяльності орендаря. Відповідно до п.3.1. договору, орендна плата з 1 червня 2009 року за 1 м2 становить 10,10 грн. Загальна сума орендної плати за 438, 5 м2 становить 4428, 85 грн. Орендна плата складається із плати за користування приміщенням та компенсації частини земельного податку. У відповідності до п.3.3. договору, орендна плата перераховується орендарем, згідно поданого орендодавцем рахунку на протязі 2-х банківських днів після отримання рахунку, але не пізніше останнього робочого дня поточного місяця. Згідно п.3.4. договору, розмір орендної плати може бути переглянуто в разі зміни цін та по рішенню орендодавця. Відповідно розділу 8 договору, цей договір діє з 1 червня 2009 року по 31 грудня 2010 року. В разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору після закінчення його строку протягом одного місяця, він вважається продовженим на наступні півроку і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зміна умов цього договору, його розірвання або припинення можливі тільки при згоді обох сторін з попередженням за 20 днів або за рішенням арбітражного суду. За взаємною згодою сторін цього договору, можуть вноситися додаткові умови, які не суперечать закону та витікають із особливостей оренди. 30 вересня 2009 року між приватним підприємством «Автолайф» в особі директора [PERSON] та фізичною особою підприємцем [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до договору оренди нежитлового приміщення №2, якою пункт 3.1. договору оренди був викладений у новій редакції: «Орендна плата з 1 жовтня 2009 року за 1 м2 становить 12 грн. Загальна сума орендної плати за 438, 5 м2 становить 5200, 61 грн.» Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 5 вересня 2012 року припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця [PERSON] Як вбачається з витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, 7 червня 2013 року в реєстр було внесено запис №20260100004004714 про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця [PERSON] Відповідно до ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Відповідно до ст. 765 ЦК України, наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму. У відповідності до ст. 793 ЦК України, договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Згідно ч.1 ст. 795 ЦК України, передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно з ч. 1-5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1-3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.8 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п.24 постанови №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Як вбачається з матеріалів справи, 17 березня 2008 року між сторонами було укладено договір оренди нежитлового приміщення №2. Відповідно до. п.1.1. вказаного договору, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення, загальною площею 438, 5 м2, що розташоване по [ADDRESS] з 1 квітня 2008 року, а відповідно до п.8.1. договору, договір діє з 1 квітня 2008 року по 31 грудня 2010 року. Не припиняючи та не розриваючи вказаний договір, 26 травня 2009 року між сторонами було укладено договір оренди нежитлового приміщення №2. Строк дії вказаного договору також становить по 31 грудня 2010 року. В порушення вимог ч.1 ст. 795 ЦК України будь які документи (акти), які б свідчили про те, що наймачеві була передана будівля по вул. Сурікова, 14а між сторонами не укладались, а тому твердження представника відповідача про те, що відповідачу було передана майно є безпідставним. Крім того, 15 вересня 2010 року між відповідачем та [PERSON], був укладений договір оренди нежитлового приміщення, відповідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 438,5 м2, що розташоване по [ADDRESS]. Об'єкт оренди цього договору є ідентичним об'єкту оренди договору №2 від 26 травня 2009 року, який укладений між ПП «Автолайф» та [PERSON] В наданих позивачем заявах на переказ готівки № 55 від 15 вересня 2010 року на суму 3980 грн., № 4 від 27 липня 2010 року на суму 8596 грн., № 1310 від 7 жовтня 2009 року на суму 3960 грн., №1308 від 8 грудня 2009 року на суму 1980 грн. підпис позивача суттєво відрізняється від його підпису в договорі оренди від 26 травня 2009 року. Як пояснив в судовому засіданні позивач вказані заяви на переказ готівки підписані не ним. Крім того пояснив, що будь-яких рахунків щодо сплати орендної плати від ПП «Автолайф» він не отримував. Всі листи від свого імені на адресу ПП «Автолайф» він написав на прохання керівництва підприємства, оскільки неофіційно працював на вказаному підприємстві. У відповідності до ст. 10,60 ЦПК України представником відповідача не надано доказів того, що орендна плата за договором від 26 травня 2009 року здійснювалась саме позивачем. На вимогу суду, представником відповідача не надано копій рахунків по сплаті орендної плати, які направлялися позивачу відповідно до вимог п. 3.3. договору оренди від 26 травня 2009 року. Суд критично відноситься до наданої відповідачем довідки від 16 січня 2014 року про знищення бухгалтерських документів, оскільки з неї не вбачається, що у зв'язку з терміном зберігання були знищені вказані рахунки. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. Ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що укладений між сторонами 26 травня 2009 року договір оренди нежитлового приміщення №2 не відповідає загальним підставам дійсності правочину, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним - передачу в оренду майна та отримання коштів, тому у відповідності до ст. 234 ЦК України даний договір та додаткова угода до нього повинні бути визнані судом недійсними. Суд вважає, що позивачем не пропущено трирічний строк звернення до суду, а тому не вбачає підстав для застосування строку позовної давності з огляду на наступне. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно п. 28 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з рішення господарського суду Черкаської області від 29 липня 2013 року, 14 травня 2013 року ПП «Автолайф» звернулося в господарський суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором оренди нерухомого майна від 26 травня 2009 року. Оскільки про порушення свого права розливач дізнався саме 14 травня 2013 року, суд вважає, що ним не пропущено трирічний строк позовної давності. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений ним судовий збір в сумі в сумі 229 грн. 40 коп. На підставі наведеного, ст.ст.203,215,234,759,765,793 ЦК України,

Outcome: approved