Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-06 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання заповіту від 10 листопада 2011 року недійсним. Свій позов обґрунтовує наступним. 17 липня 1997 року між ним та [PERSON] укладено шлюб. Зазначає, що перебуваючи у шлюбі, вони набули у власність двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: м. Луцьк, бульвар Дружби Народів, 13/80. Придбання квартири оформили договором дарування на [PERSON], договір посвідчений державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори [PERSON] 23 листопада 2001 року. Вказує, що за час спільного проживання з дружиною у вказаній квартирі він за особисті кошти, які отримав від продажу будинку, який набув у власність до шлюбу, тричі робив ремонт, замінив в квартирі вікна та засклив балкон металопластиковою конструкцією. 11 жовтня 2015 року [PERSON] померла. Після її смерті стало відомо про складений нею заповіт, який посвідчений 10 листопада 2011 рокуприватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON], згідно якого [PERSON] заповіла усе належне їй майно йому, [PERSON], та її рідному брату [PERSON] Вважає даний заповіт недійсним, оскільки на момент його посвідчення [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. На обґрунтування вказаної обставини зазначає, що з 1997 року, тобто після укладення шлюбу, та до дня своєї смерті [PERSON] постійно та регулярно зловживала алкогольними напоями. Хворіючи на алкоголізм, вона щомісяця перебувала в «запоях» тривалістю по 10-15 днів. Неодноразово лікувалась у Волинському обласному наркологічному диспансері, під час лікування їй призначали препарати, які впливали на її психоемоційний стан. З огляду на наведене та на підставі ст. 225 ЦК України, просить визнати недійсним заповіт [PERSON], посвідчений 10 листопада 2011 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON], який зареєстровано в реєстрі за №3658; судові витрати покласти на відповідача. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що він не погоджується в висновком експерта в даній справі, оскільки ним не було досліджено всіх медичних карток померлої [PERSON], а також наголосив, що остання не могла свідомо зробити такий заповіт, бо дійсно зловживала алкоголем, постійно лікувалась від алкоголізму. В звязку з хворобою вона постійно перебувала під впливом сильнодіючих психотропних препаратів. Просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник позивача адвокат [PERSON] в судовому засіданні підтримав пояснення свого довірителя, просив позов задовольнити з підстав в ньому наведених. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що складений померлою [PERSON] заповіт був її волею, в день посвідчення заповіту в нотаріуса він супроводжував її, однак при її спілкування з нотаріусом присутній не був, чекав у сусідній кімнаті. Крім того, зазначив, що спірну квартиру для його сестри купили їхні батьки. В день посвідчення заповіту [PERSON] була адекватною, спокійною, добре усвідомлювала свої вчинки та їх наслідки. Заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 10 листопада 2011 року [PERSON] на випадок смерті складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 3658, відповідно до якого вона, перебуваючи при здоровому глузді та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки і діючи добровільно, все належне їй майно, з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилося, взагалі, все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла в рівних частках кожному: [PERSON] та [PERSON] В документі вказано, що при посвідченні заповіту особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. На заповіті наявний власноручний запис та підпис заповідача (а.с.5) [PERSON] померла 15 жовтня 2015 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЕГ №182985 (а.с.4). Позивач [PERSON] перебував у шлюбі з померлою [PERSON], а відповідач [PERSON] є рідним братом померлої. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 2 ст. 1254 ЦК України визначено, що заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала свої дії та (або ) не могла керувати ними, може бути визнано недійсним за позовом цієї особи, а у разі смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені. Оспорюючи заповіт сторона позивача покликається, в тому числі і на те, що внаслідок алкогольної залежності заповідач перебувала в такому стані, що перешкоджав їй розуміти значення своїх дій та керувати ними, а також акцентував увагу на тому, що заповідач була важко хвора, приймала ліки, які впливали на можливість усвідомлення значення своїх дій. Однак, такі твердження сторони позивача не відповідають встановленим обставинам справи. Жодних доказів того, що заповідач [PERSON] перед складанням заповіту та безпосередньо в день його посвідчення перебувала в такому стані, який впливав би на психічний стан її здоров'я позивачем не надано, і такі обставини не встановлені в ході судового розгляду. Висновком судово-психіатричної експертизи №299 від 29 грудня 2016 року встановлено, що [PERSON], враховуючи рівень її розумового розвитку та індивідуально-психологічних особливостей, була здатна розуміти характер та фактичний зміст власних дій, керувати ними та передбачати їх наслідки в період посвідчення заповіту у жовтні та листопаді 2011 року, зокрема станом на 10 листопада 2011 року; Під час посвідчення заповіту 10 листопада 2011 року [PERSON] перебувала у стані тривоги та емоційних переживань, повязаних з її поінформованістю про онкологічне захворювання та потребою оперативного втручання; Беручи до уваги стан свого здоровя, свої життєві обставини [PERSON], враховуючи визначені обставини, була здатна повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізовувати його своїми діями в момент посвідчення заповіту, зокрема станом на 10 листопада 2011 року; [PERSON], враховуючи обставини, що склалися, була здатною в повній мірі усвідомлювати фактичний зміст власних дій та їх наслідків в момент посвідчення заповіту, зокрема станом на 1 листопада 2011 року (а.с.134-137). Допитаний в якості свідка приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу [PERSON] суду пояснив, що обставин посвідчення спірного заповіту він не памятає, адже правочин було вчинено ще в 2011 році, однак зазначив, що оскільки заповіт ним посвідчений, то значить дієздатність заповідача ним перевірялась. Відповідно до ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так і на підставі ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що заповіт був складений на користь чоловіка та рідного брата (близької людини), суд дійшов висновку про надуманість підстав щодо не усвідомлення заповідачем своїх дій під час складення заповіту, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Стороною позивача не надано жодного належного доказу про те, що волевиявлення заповідача не відповідало її внутрішній волі, що вона саме на час укладання заповіту не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, правових підстав визнання заповіту недійсним, пов'язаних з порушенням умов дійсності правочину, передбачених ст.225 ЦК України судом не встановлено, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed