Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду до відповідачів з вищевказаним позовом. Ухвалою суду від 30.10.2015 залучено до участі у справі в якості третьої особа без самостійних вимог на стороні відповідачів [PERSON] (а.с. 120-121). Як на підставу для задоволення позову, [PERSON] посилається на неправомірні дії відповідача (1) щодо його увільнення з посади тимчасово виконуючого обовязки директора державного підприємства Міністерства оборони України «Мукачівська госпрозрахункова дільниця» (надалі - Підприємство) та повернення на посаду заступника начальника Підприємства, оскільки відповідач не має таких повноважень. Також, незважаючи на хороші показники його роботи на Підприємстві та успішне проходження конкурсного відбору керівників державних субєктів господарювання, його безпідставно не було призначено на посаду начальника дільниці. Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 21, 232, 235 Кодексу законів про працю України, ст. 6 Закону України «Про управління обєктами державної власності», а також Порядку проведення конкурсного відбору керівників субєктів господарювання державного сектору економіки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2008 №777. Позивач, в процесі судового розгляду справи, просив задоволити позов з підстав викладених в позовній заяві Уповноважений представник відповідача (1) у подану ним запереченні від 30.10.2015 (а.с. 114-117) та в судових засіданнях по справі, наголосив на необхідності відмови у задоволенні позову з огляду на його безпідставність. В обґрунтування заперечень зазначив, що приймаючи оспорюваний за предметом позову наказ, Міністр оборони України діяв у спосіб передбачений законодавством та з використанням дискреційних повноважень, які надають йому право на власний розсуд визначати зміст управлінського рішення в юридично допустимих межах. Заперечуючи проти задоволення вимоги позивача про поновлення його на посаді виконуючого обовязки начальника Підприємства, представник відповідача (1) зазначив, що штатною посадою [PERSON] була посада заступника начальника Підприємства, а посади виконуючого обовязки начальника взагалі не існує в штатному розписі. Відносно решти позовних вимог зазначив, що причиною непризначення [PERSON] на посаду начальника Підприємства, за наслідками конкурсного відбору, стали незадовільні результати його роботи щодо управління фінансово господарською діяльністю Підприємства під час виконання ним обовязків начальника вказаного субєкта господарювання, що відображено в листі заступника міністра оборони [PERSON] від 10.06.2015 №225/1854. Уповноважений представник відповідача (2) позовних вимог також не визнав з посиланням на їх безпідставність та пропущення позивачем строку для звернення до суду з такими вимогами, який передбачений ст. 233 Кодексу законів про працю України. Заслухавши пояснення та заперечення учасників судового процесу, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Наявні у справі доказові матеріали (копія трудової книжки від 26.09.2007 року, довідки від 06.10.2015 року, а.с. 10, 71, 72) свідчать про трудову діяльність позивача на Підприємстві з 05.02.2014 на посаді заступника начальника, з 30.02.2014 на посаді тимчасово виконуючого обовязки начальника вказаного субєкта господарювання. На підставі оспорюваного за предметом позову наказу (а.с. 32), позивача було увільнено від тимчасового виконання обовязків начальника Підприємства та повернуто до виконання обовязків за посадою заступника начальника Підприємства. Позивач вважає такий наказ незаконним, а також таким, що порушує його трудові права. Надаючи правову оцінку вищевказаним доводам позивача, суд, у контексті із запереченнями представників відповідачів, виходить з наступного. Згідно з п.п. 9, 10 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 №406/2011 міністр у межах повноважень, на основі та на виконання Конституції та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, організовує і контролює їх виконання. Накази Міноборони України, прийняті в межах його повноважень, обов'язкові для виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами та місцевими державними адміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями всіх форм власності і громадянами. Міністр призначає на посади та звільняє з посад у встановленому порядку керівників та заступників керівників самостійних структурних підрозділів апарату Міноборони України, присвоює їм ранги державних службовців, приймає рішення щодо їх заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності. У відповідності з п. 4 ст. 6, ст. 9 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань: призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних підприємств, установ, організацій та господарських структур, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог. Господарські структури: укладають контракти з керівниками державних підприємств та господарських товариств, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків. Таким чином, Міністр оборони України наділений правом призначати на посади та звільняти з посад у встановленому законодавством порядку керівників підприємств, що перебувають в управлінні Міністерства оборони України. По відношенню до спірної по справі ситуації слід зазначити, що Міністр оборони України, у межах своїх дискреційних повноважень, прийняв рішення про повернення позивача на посаду заступника начальника Підприємства, увільнивши його від виконання обовязків начальника госпрозрахункової дільниці. При цьому, що позивачем не доведено, які саме вимоги трудового законодавства порушено відповідачем (1) при винесені оспорюваного за предметом позову наказу, та які саме його трудові права було порушено внаслідок цього. Також, слід констатувати, що позивача не було звільнено з роботи, а було повернуто на посаду, які він займав раніше. В свою чергу, «виконуючий обовязки» - це не назва посади, а людина, яка виконує роботу тимчасово, на час відсутності іншого працівника, тому вимога про поновлення його на посаді, якої не існує, є безпідставною. По відношенню до решти позовних вимог слід зазначити, що позивач дійсно приймав участь у конкурсному відбору керівників державних субєктів господарювання, що належать до сфери управління Міністерства оборони України та був визнаний його переможцем, що засвідчено даними протоколу від 06.05.2015 (а.с. 107-108). Поряд з цим, на підставі листа від 10.06.2015 №225/1854, заступник Міністра оборони - [PERSON] проінформував Міністра оборони України щодо оголошення повторного конкурсу на заміщення вакантних посад керівників державних підприємств, і у звязку також з тим, що позивачем не було забезпечено ефективного управління фінансово-господарською діяльністю Підприємства, за час тимчасового виконання обовязків керівника вказаного субєкта господарювання (а.с. 109). У повторному конкурсі, позивач участі не брав та регламентованої законодавством процедури на здобуття посади начальника Підприємства не пройшов, до відповідача (1) з вимогою призначити його начальником Підприємства, за результатами проходження ним первинного конкурсу не звертався, та відмови Міністерства оборони України у задоволенні його звернення не отримував. По відношенню до цього слід зазначити, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Також частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці також виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов'язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави». Фактичний аналіз змісту вищевказаних положень законодавства дає підстави для висновку, що захищеність це необхідна складова права. Утім захист цивільних прав має особливості, до яких слід віднести, зокрема, і наявність спеціальних органів захисту, до яких належать не тільки судові органи (ст. 16 ЦК), а також Президент України, органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування (ст. 17 ЦК), нотаріус (ст. 18 ЦК) тощо. Отже, незважаючи на гарантоване Конституцією України право на звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, судові органи не можуть собою замінити діяльність інших органів, на які законодавством також покладено функцію захисту, зокрема цивільних прав та охоронюваних законом інтересів, оскільки завданням суду є саме захист цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а не призначення на посаду начальника Підприємства (у даному конкретному випадку), без проходження відповідної процедури добору на заміщення вакантної посади керівника державного підприємства. Посилання позивача на те, що він був особою яка мала пріоритетне право на призначення начальником Підприємства, оскільки був визнаний переможцем конкурсного відбору, та сумлінно виконував свої повноваження протягом року, судом відхиляється, так як Міністр оборони України, в межах дискреційних повноважень, має можливість вибору одного з декількох варіантів управлінських рішень, в тому числі й з урахуванням листа заступника Міністра оборони - [PERSON] від 10.06.2015 №225/1854 щодо незадовільних результатів роботи позивача на посаді тимчасово виконуючого обовязки начальника Підприємства. Таким чином, позов не підлягає задоволенню. Щодо посилання представників відповідачів відносно порушення позивачем строку для звернення до суду з вищевказаним позовом як підстави для відмови у задоволенні позову, судом також відхиляються, оскільки за результатами судового розгляду справи, не встановлено порушення прав позивача, що виключає можливість застосування у звязку з цим інституту позовної давності. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed