Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини [PERSON], [INFO], з батьком. Позовні вимоги мотивував тим, що з 14.08.1999 року позивач перебував у шлюбі з відповідачкою, та рішенням Тисменицького районного суду від 17.03.2008 року шлюб було розірвано, а дитину залишено проживати з матір'ю. Від шлюбу народився син [PERSON], [INFO]. Сторони створили нові сім'ї, син довший час проживав з мамою в м.Івано-Франківську, а з січня 2013 року син переїхав проживати до батька в [ADDRESS], через негативне ставлення до нього вітчима, що також підтверджується відкритим кримінальним провадженням. Позивач просить визначити подальше проживання сина [PERSON], [INFO], з батьком. Ухвалою суду від 19.11.2013 року до участі у справі залучено орган опіки та піклування в м.Івано-Франківську для надання висновку щодо визначення місця проживання дитини, з врахуванням того, що в матеріалах справи є наявний висновок органу опіки та піклування Рожнятівської райдержадміністрації. Позовні вимоги позивач підтримав, просив позов задовольнити. Під час судового розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги про припинення стягнення аліментів з батька на користь матері, а в подальшому відмовився від даних позовних вимог в зв'язку з узгодженням сторонами даного спору. Відповідач в судовому засіданні суду пояснила, що за її згодою син проживає з батьком, про що вона і не заперечує, однак наголошує позивачу на необхідність частіше створювати можливість сину бувати у матері, приїжджати до неї. Представник органу опіки та піклування в м.Івано-Франківську, враховуючи узгодженість сторін в судовому засіданні щодо визначення подальшого місця проживання сина з батьком, не заперечував щодо цього. Орган опіки та піклування - служба у справах дітей Рожнятівської райдержадміністрації надав суду письмовий висновок щодо доцільності визначення місця проживання [PERSON], [INFO], з батьком та просив розглянути справу без участі представника. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 14.08.1999 року позивач перебував у шлюбі з відповідачем, та рішенням Тисменицького районного суду від 17.03.2008 року шлюб було розірвано, а дитину залишено проживати з матір'ю (а.с.7-8). Від шлюбу у подружжя народився син [PERSON], [INFO], що посвідчується Свідоцтвом про народження (а.с.6). Сторони створили нові сім'ї, що підтверджено ними у судовому засіданні, син [PERSON] з часу розірвання шлюбу по грудень 2012 року проживав з мамою [PERSON] в м.Івано-Франківську, а з січня 2013 року син переїхав проживати до батька в [ADDRESS], де навчається в Закерничанській ЗОШ і проживає в [ADDRESS], що підтверджується відповідними довідками (а.с.9-11). Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] (батька дитини), то дані умови проживання є задовільними (а.с.12), батько по місцю проживання характеризується позитивно (а.с.13). В судовому засіданні було з'ясовано думку дитини [PERSON], [INFO] (13 років, 9 місяців), який висловив бажання проживати і надалі з батьком [PERSON], а при можливості на вихідні та канікули відвідувати маму в м.Івано-Франківську. Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України (далі ? СК України) питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність старшого сина до кожного з них, вік дитини, стан їх здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Обидві сторони відповідально ставляться до виконання своїх батьківських обов'язків, мають позитивні характеристики, належні матеріально-побутові умови для забезпечення потреб свого сина, а останній в свою чергу однаково добре ставиться як до матері, так і до батька, однак висловлює бажання проживати з батьком. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. При цьому суд, посилається на думку сина, який досяг визначеного законом віку (13р.9м.). Також суд звертає увагу на роз'яснення п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», відповідно до якого, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі ст. 160, 161 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved