Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до Гуляйпільського районного суду Запорізької області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Приютне», в якому просить суд зобов'язати відповідача повернути йому 110 тонн соняшнику за ціною на час розгляду спору 4250,00 грн. за тонну, та 58,5 тонн пшениці за ціною - 2100,00 грн. за тонну; стягнути з відповідача на його користь штраф за несвоєчасне повернення майна з відповідального зберігання за договором в сумі 708420,00 грн.; а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що станом на 19.06.2010 року він перебував у складі співзасновників ТОВ «Приютне» з дольовою часткою в Статутному фонді - 370 грн. ( у відсотковому виразі 5%). Рішенням загальних зборів учасників відповідача від 19.06.2010 року, оформлених протоколом № 2, позивача було примусово виключено зі складу засновників товариства, а також прийнято рішення про виплату вартості належної йому дольової частки в розмірі 5% від загальної вартості активів товариства станом на час прийняття рішення про його виключення з числа учасників. Розмір такої частки в грошовому виразі становив 387330,00 грн. Позивач не бажав оскаржувати рішення про виключення його зі складу учасників товариства, і тому з'явився до офісу відповідача за отриманням належних йому коштів. Оскільки на час його звернення, у відповідача не було в наявності суми грошових коштів, які підлягали сплаті, останнім було запропоновано отримати замість грошей сільськогосподарську продукцію на відповідну суму, а отриману продукцію залишити на відповідальному зберіганні у відповідача, оскільки у нього є всі умови для такого зберігання. Позивач погодився на таку пропозицію, підписавши з відповідачем відповідний договір видачі та зберігання майна та акт приймання передачі, відповідно до якого відповідач приймає на зберігання від позивача соняшник в кількості 110 тонн та пшеницю шостого класу в кількості 58,5 тонн на загальну вартість 387330,00 грн. на строк до 31.12.2011 року. Умовами договору відповідачеві було надано право самостійно реалізувати вказану продукцію за ціною та в кількості, погодженими з позивачем. До теперішнього часу пропозицій щодо реалізації належної позивачу продукції від ТОВ «Приютне» не надходило, в порушення умов договору до обумовленого строку - 31.12.2011 року продукцію позивачу не повернуто, незважаючи на письмову вимогу з боку Позивача про повернення зазначеної продукції від 09.11.2012 року, що відправлялася на адресу ТОВ «Приютне». Оскільки відповідач вимоги власника про повернення майна не виконує, [PERSON] вважає, що ТОВ «Приютне» незаконно утримує майно в себе без правових підстав, тому звернувся до суду з вказаним позовом. Крім цього Позивач, посилаючись на п.7.1. Договору відповідального зберігання, вимагає від відповідача сплати неустойки в розмірі 10% від вартості переданого майна, за кожний місяць затримки цього майна, в загальній сумі 708420,00 грн., а також стягнути з ТОВ «Приютне» витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 654,00 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, прохала суд їх задовольнити в повному обсязі, з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні та в письмових запереченнях позов не визнав, посилаючись, що позивачем не надано доказів в обгрунтування правомірності своєї позовної заяви, суду пояснив, що ТОВ «Приютне» про наявність зазначеного в позові договору дізналося лише 28.02.2013 року, коли був поданий позов до суду. Договір з позивачем укладав [PERSON], який в період з 05 січня 2011 року по травень 2011 року виконував обов'язки директора ТОВ «Приютне». Вважає, що ТОВ «Приютне» не має жодного відношення до укладених [PERSON] договорів, оскільки останній не мав право, відповідно до п.п.10 п.8.7 розділу 8, п.9.6 розділу 9 Статуту підприємства, затверджувати договори, які носять затратний характер та укладені на суму, що перевищує суму еквівалентну 100000,00 грн. Договір було укладено без згоди та відома учасників ТОВ «Приютне», без відповідних на це підстав та повноважень, в порушення вимог статуту ТОВ «Приютне». Просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Крім того, подав суду заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог про стягнення неустойки (штрафу) та просив зменшити розмір неустойки до максимально можливих найнижчих розмірів, з урахування того, що він значно перевищує розмір збитків. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Частиною 1 ст.3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріали справи свідчать, що за рішенням загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Приютне», оформлених протоколом № 2 від 19.06.2010 року (а.с.10-14) прийнято рішення про примусове виключення з числа співзасновників (учасників) товариства, у тому числі і позивача - [PERSON], дольова частка в Статутному фонді якого становила 5%. Також вирішено примусово виключеним учасникам виплатити вартість частини майна товариства, пропорційно до їх дольових часток. Згідно ч.2 ст.148 Цивільного кодексу України, учасник, який виходить з товариства з обмеженою відповідальністю, має право одержати вартість майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства. Вартість частини майна товариства, що підлягає виплаті, повинна відповідати вартості чистих активів товариства, що визначається в порядку, встановленому законодавством, пропорційно його частці в статутному капіталі товариства на підставі балансу, складеного на дату виходу (виключення). Виплата проводиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. За домовленістю між учасником та товариством виплата вартості частини майна товариства може бути замінена переданням майна в натурі. Згідно повідомлення ТОВ «Приютне» від 05 січня 2011 року (а.с.15), на підставі бухгалтерських даних Товариства та поданих до державних органів відповідних звітів проведено розрахунок розміру належної [PERSON] до виплати дольової частки в сумі 387330 грн. Цим же повідомлення [PERSON] запропоновано з'явитись до офісу Товариства за отриманням коштів. Як вбачається з позову, та наданих при розгляді справи пояснень позивача, він не бажав оскаржувати рішення про виключення його зі складу учасників товариства, і тому з'явився до офісу відповідача за отриманням належних йому коштів. Оскільки на час його звернення, у відповідача не було в наявності суми грошових коштів, які підлягали сплаті, останнім було запропоновано отримати замість грошей сільськогосподарську продукцію на відповідну суму, а отриману продукцію залишити на відповідальному зберіганні у відповідача, оскільки у нього є всі умови для такого зберігання. Позивач погодився на таку пропозицію, підписавши з відповідачем відповідний договір видачі та зберігання майна від 10 січня 2011 року, відповідно до якого відповідач приймає на зберігання від позивача соняшник в кількості 110 тонн та пшеницю шостого класу в кількості 58,5 тонн на загальну вартість 387330,00 грн. (а.с.16). Пунктом 2 договору передбачено, що передача вказаного п.1.1. Договору майна від Товариства Отримувачу здійснюється шляхом підпису накладної про відпуск майна. Передача від Отримувача до Товариства майна на відповідальне зберігання здійснюється шляхом підпису акту-приймання-передачі майна (п.3 договору). Термін зберігання майна, прийнятого Товариством на відповідальне зберігання становить один рік, кінцевий строк повернення майна - 31.12.2011 року (п.4 договору). В п.5 сторони домовились, що Товариство може реалізувати майно (сільгосппродукцію), яке знаходиться на відповідальному зберіганні за ціною та в кількості, погодженій з Отримувачем. Таке погодження має бути викладене в письмовому вигляді та підписане Отримувачем. Договір від 10.01.2011 року укладений у відповідності до ст. 936 ЦК України, згідно з якою за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем) і повернути її поклажодавцеві у схоронності. В накладній № 04/10 від 10.01.2011 року визначено, що [PERSON] на підставі рішення загальних зборів від 19.06.2010 року отримав соняшник у кількості 110 тон на суму 330000 грн. та пшеницю 6-го класу у кількості 58,5 тон на суму 57330 грн., що загалом становить 387330 грн. (із ПДВ) (а.с.17). З Акту приймання-передачі майна від 10.01.2011 року випливає, що [PERSON] передав, а ТОВ «Приютне» прийняло на відповідальне зберігання майно (сільгосппродукцію), а саме: соняшник у кількості 110 тон на суму 330000 грн. та пшеницю 6-го класу у кількості 58,5 тон на суму 57330 грн., що загалом становить 387330 грн. (із ПДВ) (а.с.18). В порушення умов договору до обумовленого строку - 31.12.2011 року, пропозицій щодо реалізації належної позивачу продукції від ТОВ «Приютне» не надходило, продукцію не повернуто, незважаючи на письмову вимогу з боку Позивача про повернення зазначеної продукції від 09.11.2012 року, що відправлялася на адресу ТОВ «Приютне» (а.с.19). Суд, задовольняючи позовні вимоги в частині повернення майна за договором зберігання, виходить з наступного: Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Оскільки, відповідачем не надано суду доказів визнання договору видачі та зберігання майна від 10.01.2011року судом недійсним, як і не надано будь-яких доказів його підробки (фальсифікації), суд рахує, що вказаний договір породив правові наслідки, тобто у його сторін виникли взаємні права та обов'язки. Крім того, факт укладення між [PERSON] та ТОВ «Приютне» договору зберігання майна від 10.01.2011 року, був встановлений рішенням Господарського суду Запорізької області від 20.08.2014 року, на підставі зібраних по справі доказів, при розгляді справи за позовом [PERSON] до ТОВ «Приютне» про стягнення вартості належної йому частки майна товариства (а.с.104-107). Рішення сторонами не оскаржувалось. А згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті ж самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Також факт укладення вищезазначеного договору підтвердив, допитаний в судовому засіданні 15.04.2015 р., свідок [PERSON], який суду пояснив, що в січні 2011 року він займав посаду директора ТОВ «Приютне», і йому було відомо про рішення зборів учасників товариства від 19.06.2010 року, яким було вирішено виключити [PERSON] з числа учасників товариства та виплатити [PERSON] його частку вартості майна товариства. Виплата повинна проводитись після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. Він, діючи від імені ТОВ «Приютне», запросив [PERSON] до свого офісу для отриманням належних йому коштів. Оскільки на той час на балансі товариства не було в наявності суми грошових коштів, які підлягали сплаті, ним було запропоновано отримати замість грошей сільськогосподарську продукцію на відповідну суму, а отриману продукцію залишити на відповідальному зберіганні ТОВ «Приютне», оскільки для такого зберігання були всі умови. [PERSON] погодився на таку пропозицію, підписавши відповідний договір видачі та зберігання майна від 10 січня 2011 року. Зерно не відвантажувалось, оскільки в цьому не було потреби, так як [PERSON] залишав зерно на зберіганні. Підписаний пакет документів, а саме: договір, накладну, акт приймання-передачі, він передав [PERSON], для подальшої передачі їх головному бухгалтеру ТОВ «Приютне». Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює комірником ТОВ «Приютне» з 2004 року. В її обов'язки входить приймати та відпускати зерно зі складу товариства. Відповідно до книги записів про видачу зерна, в січні 2011 року [PERSON] вона зерно не відпускала та на зберігання не приймала. Однак, станом на 10 січня 2011 року, зерно в такій кількості, а саме: соняшнику -110 тон, пшениці -58,5 тон, в наявності на складі було. Свідок [PERSON] суду пояснила, що в січні 2011 року вона працювала на посаді головного бухгалтера ТОВ «Приютне». Про укладений договір від 10.01.2011 року їй нічого не відомо. Яка сума грошових коштів була в наявності на балансі товариства в січні 2011 року відповісти не змогла, однак підтвердила, що зерно на складі було в великій кількості. Таким чином, позивач має право вимагати, а відповідач на вимогу позивача передати із зберігання (сільгосппродукцію): соняшник у кількості 110 тон за ціною на час розгляду спору 4250,00 грн. за тонну, та 58,5 тон пшениці за ціною - 2100,00 грн. за тону, що загалом становить 590350,00 грн. Як встановлено судом, на теперішній час жодних дій щодо повернення майна на користь Позивача ТОВ «Приютне» не здійснило. Згідно ст. 949 ЦК України зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання. Згідно за ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Згідно Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Ст. 400 ЦК України передбачено, що недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку, заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна. Таким чином, позовні вимоги в частині витребування майна є обґрунтованими, документально підтвердженими і такими, які ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому суд не вбачає підстав для відмови у задоволенні позову, як про те вимагає відповідач. Крім того, сторони при укладенні договору, п.7.1 передбачили відповідальність за порушення зобов'язань, так, в разі несвоєчасного повернення майна з відповідального зберігання за вимогою отримувача, Товариство сплачує штраф в розмірі 10% вартості неповернутого вчасно майна за один повний календарний місяць такого прострочення, при цьому вартість майна вираховується за середньою ринковою ціною, що буде діяти на момент такої вимоги чи на момент розгляду спору з цього питання. Суд, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення неустойки (штрафу) за несвоєчасне повернення майна, виходить з наступного: Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Оскільки, відповідач в обумовлений договором строк не повернув з відповідального зберігання майно позивача, тобто порушив зобов'язання, він повинен відшкодувати позивачеві збитки (сплатити неустойку). Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Неустойка у вигляді штрафу розрахована представником позивача за 12 місяців, з розрахунку 10% вартості неповернутого вчасно майна за повний місяць прострочення (вартість належної позивачу продукції на момент пред'явлення вимоги становила 590350,00 грн.), і складає 708420,00 грн. ( 59035,00 х 12 = 780420,00). Враховуючи вищевказане, клопотання позивача про застосування строку позовної давності та зменшення розміру неустойки не підлягає задоволенню, оскільки розмір неустойки розрахований позивачем в межах строку позовної давності, та враховуючи, що майно незаконно утримувалось відповідачем понад три роки і його вартість за цей час значно збільшилась, суд рахує розмір неустойки співрозмірним розміру спричинених позивачу збитків, і тому підлягає стягненню в повному обсязі. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. До судових витрат згідно зі ст.79 ЦПК України відноситься судовий збір. А відтак, сплачений позивачем про подачі позову судовий збір в розмірі 3654,00 грн., необхідно стягнути з відповідача на його користь. На підставі викладеного,

Outcome: approved