Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

[PERSON] звернувся в березні 2016 року до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ТзОВ «Фінансова компанія «Інвест [PERSON]» про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу №23-10/15 укладеного 23.10.2015р. удаваним правочином; встановити нікчемність договору фінансового лізингу №19/15 від 23.10.2015р.; застосувати наслідки нікчемності правочину до договору фінансового лізингу №19/15 від 23.10.2015р. та зобовязати відповідача повернути позивачу ТЗ, стягнути судові витрати. 14.06.2016р. позивач збільшив позовні вимоги та просив також: визнати недійсною додаткову угоду №1 «Про дострокове розірвання Договору фінансового лізингу №19/15 від 23.10.2015р.», яка підписана 17.12.2015р. відповідачем та оформлена [PERSON] приймання-передачі ТЗ до додаткової угоди №1. Ухвалою суду від 12.12.2016р. до участі у справі залучено третьою особою яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] (набувача спірного ТЗ). В судовому засіданні представники позивача позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. Представник відповідача заперечив щодо вимог позивача, просив в позові відмовити. Третя особа в судове засідання не зявилася. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 23.10.2015р. між ТзОВ «Фінансова компанія «Інвест [PERSON]», як покупцем, та [PERSON], як продавцем, було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №23-10/15 (а.с.13-16), за умовами якого продавець зобовязувався передати у власність покупцю автомобіль марки MITSUBISHI модель ASX чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER] за ціною 222805.85грн. без ПДВ (п.1.1-1.3 договору), передати товар під час підписання договору за [PERSON] приймання-передачі (п.3.1, 3.4), провести розрахунки за цим договором не пізніше 31.12.2015р. включно (п.2.1 договору). Акт приймання-передачі сторонами договору підписано 23.10.2015р. Кошти за даний автомобіль покупець в сумі 222805.85грн. перерахував продавцю 24.12.2015р., тобто вчасно умови договору купівлі-продажу на визначених умовах двохсторонньо та за домовленістю сторін цього договору виконані (а.с.56), а про отримання цих коштів не заперечує і представник позивача. Як слідує з матеріалів справи, цього ж дня автомобіль за договором купівлі-продажу був переданий продавцем покупцю. Однак, оскільки в цей же день був укладений щодо даного автомобіля договір фінансового лізингу, про що зазначено нижче, автомобіль був переданий [PERSON]В.(уже як лізингоодержувачу) за іншим договором, тому доводи позивача про те, що автомобіль і не вибував з його користування, а тому є підстави для удаваності правочину, спростовується саме укладенням ним одночасно і договору лізингу. В подальшому, цього ж дня 23.10.2015р. між ТзОВ «Фінансова компанія «Інвест [PERSON]», як лізингодавцем, та [PERSON], як лізингоодержувачем, укладено договір фінансового лізингу №19/15 (а.с.17-29). Предметом лізингу є автомобіль марки MITSUBISHI модель ASX чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 10000 доларів США з ПДВ. Обґрунтовуючи вимоги про удаваність правочину, а саме удаваність договору купівлі-продажу транспортного засобу №23-10/15 укладеного 23.10.2015р., позивач зазначає, що такий укладено відповідачем з метою приховання іншого правочину, який сторони вчинили, а саме договору позики коштів. Так, позивач до матеріалів справи долучив копію розписки (оригінал оглянуто судом), датованої 23.10.2015 року, за умовами якої [PERSON] отримав у [PERSON] кошти в сумі 10000 доларів США із зобовязанням повернути їх до 23.11.2015 року (а.с.12). Повернення коштів за цим договором позики проведено, так як оригінал розписки знаходиться у позичальника, що і підтверджено представником позивача. Отже, сторона позивача доводила фактичне укладення договору позики з відповідачем за ст..1046-1049 ЦК України. При цьому, представник позивача доводив те, що саме сторони, які уклали договір купівлі-продажу транспортного засобу №23-10/15 від 23.10.2015р., приховали договір позики, оскільки фізична особа [PERSON] є працівником ТзОВ «Фінансова компанія «Інвест [PERSON]». Однак, такі доводи сторони позивача є, на переконання суду, недоведеними, оскільки сторонами договору позики не є ті ж самі сторони, що оскаржуваного договору купівлі-продажу. А те, що фізична особа, яка й була позикодавцем, працювала та працює у відповідача, не дає підстави стверджувати, що сторони договору купівлі-продажу приховали правочин позики, який стосується інших сторін. ЦК України у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Отже, договір що укладається повинен бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а щодо даного договору купівлі-продажу авто, волевиявлення позивача було спрямоване на продаж даного автомобіля та отримання коштів за такий продаж, що і виконано обома сторонами правочину. Як висновок, предметом договору купівлі-продажу майна (товару) є автомобіль, а предметом договору позики є тільки кошти. Слід також зазначити, що правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому, при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. ВСУ в узагальненні «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказує на те, що до удаваних правочинів правові наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки тоді, коли правочин, який сторони дійсно мали на увазі, є нікчемним або суд визнає його недійсним. Як вже зазначено вище, наслідки за даним договором купівлі-продажу настали, кошти за даний автомобіль продавець отримав у строки, визначені двохстороннім договором. Після набуття автомобіля новий власник, відповідач у справі, зареєстрував 27.10.2015р. за собою цей ТЗ та отримав свідоцтво про реєстрацію ТЗ (а.с.88-89). Станом на час розгляду справи цей автомобіль (за усним повідомленням представника відповідача в судових засіданнях) не є вже власністю покупця - ТзОВ «Фінансова компанія «Інвест [PERSON]», а проданий іншій особі - [PERSON], доказів щодо відчуження суду не надавались. 23.10.2015р. як вже зазначено вище, між ТзОВ «Фінансова компанія «Інвест [PERSON]» в особі директора [PERSON], як лізингодавцем, та [PERSON], як лізингоодержувачем, було укладено договір фінансового лізингу №19/15 предметом якого є автомобіль марки MITSUBISHI модель ASX чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 10000 доларів США з ПДВ. Даний автомобіль був переданий лізингоотримувачу, згідно [PERSON] приймання-передачі від 27.10.2015р. (а.с.28). Щодо позовних вимог, а саме встановити нікчемність договору фінансового лізингу №19/15 від 23.10.2015р. та застосувати наслідки нікчемності правочину до договору фінансового лізингу №19/15 від 23.10.2015р., то такі доводи є частково обґрунтовані, виходячи з такого. Обґрунтовуючи дані вимоги, позивач у позові, а його представник в засіданнях, зазначив те, що [PERSON] двома правочинами схилили до подвійного повернення саме відповідачу коштів у сумі 10000 доларів США (за договором позики та договором фінансового лізингу, хоча за останнім - сплати коштів не було), а наприкінці грудня 2015 року відбулося вилучення автомобіля марки MITSUBISHI модель ASX чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER] у [PERSON] за невиконання договору фінансового лізингу, а саме несплату фінансових платежів. Також зазначили, що спірний договір містить ознаки зворотнього лізингу і не відноситься до прямого чи непрямого лізингу, умови договору є несправедливими (п.5.2.2 підпункт а, п.5.3, 6.3, 9.6.2), що суперечить вимогам ст..808 ЦК, у договорі відсутні відомості про продавця, місцезнаходження його, комплектність товару та інші умови продажу, договір фінансового лізингу не посвідчений нотаріально за вимогами ст..799 ЦК України. А тому, такий договір слід визнати нікчемним, та застосувати наслідки недійсності договору фінансового лізингу - зобовязати відповідача повернути автомобіль позивачу. Судом встановлено, що умовами договору фінансового лізингу сторонами визначено, що лізингодавець передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування ТЗ, а лізонгоодержувач зобовязується прийняти ТЗ вартістю 10000 доларів США, що складає 222 805.85грн. та сплачувати лізингові платежі протягом 5-ти днів із дня предявлення лізингодавцем відповідного рахунку, згідно з графіком платежів шляхом надсилання таких рахунків на електронну адресу або факс лізингоодержувача (п.1.1, 5.1, підпункт а) п.5.1.1 та п. 5.4). Строк лізингу обумовлений сторонами на 12 місяців з дня передачі ТЗ, а згідно графіка платежів вартість ТЗ загалом на жовтень 2016 року мала б становити згідно Додатку №1 до договору разом з лізинговими платежами 14643.55 доларів США (а.с.25-27). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст.ст. 642 - 643 ЦК України. Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). Даний договір лізингу є змішаним договором: як лізинг автомобіля та купівля-продаж його. Закріпивши принцип свободи договору ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Спеціальним законом, що регулює лізингові відносини в Україні є Закон України «Про фінансовий лізинг», який визначає загальні правові та економічні засади фінансового лізингу, як виду цивільно-правових відносин. За ст..1,2 цього Закону фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. За ст..6 цього закону, договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Поняття договору лізингу регулюється і нормами Цивільного кодексу, а саме ст..806 ЦК України в якій вказується, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Отже, факт укладення такого правочину договору фінансового лізингу між сторонами є наявним. Всі умови договору сторонами погоджувались. При цьому, доводи сторони позивача з тих підстав, а саме відсутність нотаріального посвідчення такого договору, яких достатньо для визнання такого договору недійсним, є доведеними суду у даному спорі, виходячи і з такого. Відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Проте положення зазначених статей необхідно застосовувати з урахуванням ст. 4 ЦК. Виходячи з буквального тлумачення норм статей 4 та 203 ЦК, зміст правочину має відповідати: ЦК; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, прийнятих відповідно до Конституції. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Доповнюючи положення про те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК міститься досить широкий перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Позивач вказував на недійсність правочину на підставі вимог ст..1,15,18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст..807 ЦК України. Окрім того, за ст..16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоотримувача у можливості користуватися обраним ним предметом лізингу та придбати його у власність шляхом викупу з зарахуванням до купівельної ціни сплачених лізингових платежів. Аналогічно до вимог купівлі-продажу, покупець зобовязаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, а договором може передбачатися розстрочення платежу за ст.692 ЦК України. А тому, слід дійти висновку що юридична природа договору лізингу та можливість викупу товару, містить право споживача знати обсяг фінансових зобовязань та ціну ТЗ, який передається в користування за плату з правом викупу. Відповідно до ч.1,2,3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими, тобто якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача, виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору. Поняття «нечесна підприємницька практика» включає в себе будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Однак, в цій частині доводи позивача відхиляються судом, так як відповідач не вводив в оману позивача укладанням з погодженими сторонами умовами цього правочину. За змістом ст. 808 ЦК України, на яку посилається позивач, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. При вирішенні спорів про захист прав споживача слід ураховувати, що тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобовязання, в тому числі і за спричинену шкоду, лежить на продавцеві (виготівникові). Отже, доводи про те, що умови договору є несправедливими (п.5.2.2 підпункт а, п.5.3, 6.3, 9.6.2) що суперечить вимогам ст..808 ЦК, та те що у договорі відсутні відомості про продавця, місцезнаходження його, комплектність товару та інші умови продажу, є недоведеними. Однак, такий договір фінансового лізингу дійсно не посвідчений нотаріально. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором, оскільки містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 р. у справі № 6-2766цс15). Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам законодавства. Такий правочин недійсний з моменту його вчинення незалежно від того, чи визнав його таким суд. Що ж стосується оспорюваного правочину, то він може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. П. 1 ст. 6 цієї Конвенції визнає право людини на доступ до правосуддя. Це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру пору¬шення, яке мало місце. Способи захисту обираються самим позивачем. Позивач просив застосувати наслідки нікчемності правочину до договору фінансового лізингу №19/15 від 23.10.2015р. та зобовязати відповідача повернути позивачу ТЗ. Однак, наслідками нікчемності правочину до договору фінансового лізингу №19/15 від 23.10.2015р. є повернення сторін у попередній стан згідно якого, саме відповідач за договором фінансового лізингу володів ТЗ, а позивач мав бути платником коштів за ТЗ, і в результаті набути в майбутньому право на даний ТЗ, тобто автомобіль за даним договором лізингу передавався від ТзОВ «Фінансова компанія «Інвест [PERSON]» до [PERSON], а не навпаки, тому вимога позову про застосування наслідків недійсності правочину а саме зобовязання повернути [PERSON] даний автомобіль є невідповідною (абсолютно протилежною) такого наслідку до недійсності правочину. При цьому, судом також встановлено, що договір фінансового лізингу протягом з 27.10.2015 року по 17.12.2015 року (два платежі згідно графіка 31.10 та 30.11.2015р. в сумі 314.91 доларів США та 1220.20 доларів США відповідно) не виконаний лізингоодержувачем щодо сплати лізингових платежів не з його вини, так як сам лізингодавець не виконав умови договору щодо направлення рахунків для їх сплати на електронну адресу або факс лізингоодержувача, про що зазначено вище. А тому невиконання умов договору є саме зі сторони лізингодавця, що не спростовано суду. Тому наслідками недійсності правочину може бути повернення платежів позивачу, у разі б їх здійснення, та повернення назад лізингодовцю автомобіль. Як слідує з матеріалів справи, 17.12.2015р. відповідач через несплату лізингових платежів вилучив у позивача ТЗ, що є предметом лізингу (а.с.61), [PERSON] приймання-передачі підписано обома сторонами, в т.ч. [PERSON], хоча Додаткова угода №1 про дострокове розірвання Договору фінансового лізингу №19/15, датована 17.12.2015р. [PERSON] підписана дійсно не була (а.с.60). При цьому відповідач одночасно видав наказ від 18.12.2015р. про незастосування штрафних санкцій у розмірі 3-х чергових лізингових платежів за дострокове припинення Договору фінансового лізингу №19/15 (а.с.59). Слід також звернути увагу і на те, що за п.9.7.1.2 Договору фінансового лізингу, а саме лізинговий договір може бути розірваний на вимогу лізингодавця у разі неотримання лізингового платежу від лізингоодержувача з настанням наслідків сплати штрафу за дострокове припинення договору у розмірі 3-х чергових лізингових платежів. Однак, як встановлено вже судом, така несплата не була з волі позивача, а з порушення саме відповідачем умов договору. Позивач в доповнення до позовних вимог також просив визнати недійсною додаткову угоду №1 «Про дострокове розірвання Договору фінансового лізингу №19/15 від 23.10.2015р.» яка підписана 17.12.2015р. відповідачем та оформлена [PERSON] приймання-передачі ТЗ до додаткової угоди №1. В заяві про збільшення вимог відсутні обґрунтування такої вимоги, однак в судовому засіданні така вимога обґрунтована саме не підписанням такої угоди двома сторонами, а тільки зі сторони ТзОВ «Фінансова компанія «Інвест [PERSON]». Дійсно така угода є односторонньою, проте, позивач просив визнати нікчемний (недійсним) самий договір фінансового лізингу №19/15 від 23.10.2015р., що задоволено судом з підстав відсутності нотаріального посвідчення такого договору, а тому всі додатки до даного договору, як і додаткова угода, яка є невідємною від нього, слід також визнати недійсною з тих же підстав. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Разом з тим, за положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу №23-10/15 укладеного 23.10.2015р. удаваним правочином; встановити нікчемність договору фінансового лізингу №19/15 від 23.10.2015р.; застосувати наслідки нікчемності правочину до договору фінансового лізингу №19/15 від 23.10.2015р. та зобовязати відповідача повернути позивачу ТЗ, визнати недійсною додаткову угоду №1 «Про дострокове розірвання Договору фінансового лізингу №19/15 від 23.10.2015р.», яка підписана 17.12.2015р. відповідачем та оформлена [PERSON] приймання-передачі ТЗ до додаткової угоди №1, стягнути судові витрати, підлягають до задоволення частково, в частині встановлення нікчемності договору фінансового лізингу №19/15 від 23.10.2015р., визнання недійсною додаткову угоду №1 «Про дострокове розірвання Договору фінансового лізингу №19/15 від 23.10.2015р.», яка підписана ТзОВ «Фінансова компанія «Інвест [PERSON]» 17.12.2015р. односторонньо. Решта вимог, суд дійшов висновку про відмову у їх задоволенні. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 6, 16, 203, 204, 215, 216, 627, 806 ЦК України, ст..1, 2, 6, 7 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст..18 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: partial