Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON].) про зобов'язання звільнення земельної ділянки. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та на якій ним встановлено залізний паркан, щоб відгородити її від сусідів. Проте [PERSON], яка є його сусідкою по земельній ділянці, самовільно зрізала залізні стопчики, які розмежовували їх земельні ділянки. Також вказує на те, що головою правління Садівницького товариства «Мир» та членом цього товариства складено Акт про самовільне зайняття відповідачем частини ділянки позивача, у зв'язку з чим вона чинить позивачу перешкоди у користуванні його власністю. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд зобов'язати відповідача звільнити самовільно зайняту частину належної йому на праві власності земельної ділянки та не чинити перешкод у користуванні нею. Ухвалою суду відкрито провадження у даній справі, призначено її до судового розгляду та залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Садівницьке товариство «Мир» (далі по тексту - третя особа, СТ «Мир»). В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, вважали їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В свою чергу, відповідач заперечила проти задоволення позовних вимог, вказавши, що користується земельною ділянкою на підставі державного акту та не перешкоджає позивачу у користуванні його земельною ділянкою, у зв'язку з чим просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення позивача, його представника, відповідача та третьої особи, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. За змістом ст. 319 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії. А відповідно до положень ст. 125 Земельного кодексу України (далі по тексту - ЗК України) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Судом встановлено, що на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №018719 від 05 травня 2011 року позивач є власником земельної ділянки [ADDRESS] В свою чергу, відповідач є власником земельної ділянки [NUMBER], розташованої за цією ж адресою, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ №156215 від 14 січня 2000 року. Як вказує позивач, відповідач, будучи його сусідкою по земельній ділянці, самовільно зрізала залізні стопчики, які розмежовували їх ділянки та самовільно користується частиною його земельної ділянки, що підтверджується складеним головою правління СТ «Мир» та членом цього правління відповідним Актом. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. А відповідно до ст. 391 цього Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. При цьому, згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Водночас, відповідно до приписів ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Також Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року, зокрема у п. 33 роз'яснив, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. А статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В обґрунтування позовних вимог як на підставу порушення його прав, позивач посилається на складений головою правління СТ «Мир» та членом товариства Акт з визначеними у ньому межами земельної ділянки позивача та його сусідів, а також на листи Дарницького районного управління ГУ МВС України в м. Києві та Прокуратури Дарницького району міста Києва щодо розслідування кримінального правопорушення за фактом зрізання стопчиків на дачній ділянці [ADDRESS] його сусідом з діл. [NUMBER]. Однак, зазначений позивачем Акт не є належним та допустимим доказом самовільного захоплення відповідачем частини ділянки позивача та користування нею у розумінні ст. 57 ЦПК України, а посилання на відомості у листах правоохоронних органів спростовуються висновком про відсутність кримінального правопорушення за результатами проведеної 24 лютого 2014 року перевірки правоохоронними органами, за яким встановлено у вказаних діях відсутність складу злочину. Разом з тим, самовільне захоплення частини земельної ділянки може бути встановлено фактичним її використанням відповідачем, а належним та допустимим доказом в даному випадку може слугувати висновок судово-експертної установи після встановлення меж зазначених земельних ділянок, або іншими доказами відповідно до стст. 57-59 ЦПК України. Суд вказує на те, що позивач та його представник протягом розгляду справи з клопотаннями про витребування доказів у порядку стст. 133, 137 ЦПК України та про призначення відповідної експертизи до суду не звертались, хоча права та обов'язки щодо вказаних дій їм було роз'яснено. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми закону, які підлягали до застосування, суд дійшов висновку про недоведеність самовільного зайняття [PERSON] належної позивачу частини земельної ділянки та наявності перешкод у користуванні нею, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають. Виходячи з положень ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачам у стягненні з відповідача на їх користь понесених ними і документально підтверджених судових витрат. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed