Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про втрату права користування житловим приміщенням квартирою [NUMBER] в житловому будинку [ADDRESS]. Ухвалою суду від 29.04.2015р. залучено до участі в справі третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору - виконком Івано-Франківської міської ради та КП «Дирекцію замовника». Позивач просив позов задовольнити з підстав зазначених в позові. Відповідач в судове засідання не прибув і про причину своєї неявки суд не повідомив, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку. З письмової згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Представник виконкому Івано-Франківської міської ради поклався на розсуд суду. Представник КП «Дирекцію замовника» в судове засідання не з'явився. Суд дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач є основним квартиронаймачем квартири [NUMBER] в житловому будинку [ADDRESS] згідно договору від 26.03.1997р. (а.с.4-5). Відповідач був зареєстрований за місцем проживання з батьком в даній квартирі, однак з 2006 року він виїхав з матір'ю за межі України, де і проживають. Отже право на користування квартирою в свій час було набуто відповідачем як членом сімї, однак в подальшому таке право на проживання втрачено згідно встановлення факту не проживання відповідача більше шести років по місцю реєстрації, що підтверджено належними доказами (а.с.6-18), та не спростовано зі сторони відповідача. При розгляді цивільної справи за даним позовом предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність особи понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати права користування помешканням. Як слідує зі ст..71, 72 ЖК при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Для регулювання відносин між власником житла та членами його сім'ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому, хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі ст..3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сім'ї власника помешкання на користування ним, чинним є правило ч.1 ст.405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім'ї. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 405 ЦК України, ст..71, 72 ЖК,

Outcome: approved