Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-10 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності та виключення майна з акту опису й арешту майна. 03 квітня 2014 року позивач збільшив позовні вимоги та просив також визнати угоду купівлі-продажу автомобіля укладеною. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 07 квітня 2012 року придбав у відповідача - [PERSON] автомобіль марки MERSEDES-BENZ VITO 108 D, 1998 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Письмовий договір купівлі-продажу укладено не було, однак така угода є укладеною, оскільки за вказаний автомобіль позивач сплатив відповідачу грошові кошти в сумі 8000 доларів США, а відповідач оформив на його ім'я довіреність на право експлуатації й розпорядження майном та передав свідоцтво про його реєстрацію. Всі істотні умови договору купівлі-продажу сторонами були виконані. В листопаді 2013 року автомобіль позивача було затримано співробітниками УДАІ ГУМВС України в Івано-Франківській області, оскільки постановою ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції на автомобіль накладено арешт. Таким чином порушується та не визнається право власності позивача на автомобіль. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримала з мотивів наведених в позовній заяві та в заяві про збільшення позовних вимог. Проти заочного розгляду справи не заперечила. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується конвертами які повернулись за закінченням терміну зберіганнч. Причини неявки суду не повідомив. З урахуванням думки представника позивача та положень ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 07 квітня 2012 року між позивачем - [PERSON] та відповідачем - [PERSON] було досягнуто згоди з приводу купівлі-продажу автомобіля марки MERSEDES-BENZ VITO 108 D, 1998 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який належив [PERSON] на праві власності (а.с.7). Згідно статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. На підтвердження угоди позивач оплатив відповідачу вартість автомобіля, яка була визначена сторонами у розмірі 8000 доларів США, а відповідач (продавець) передав покупцю (позивачу) товар (транспортний засіб). Фактично всі істотні умови договору купівлі-продажу сторонами були виконані, а тому суд прийшов до переконання що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу. За змістом ст. 328 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Право власності позивача відповідачем не визнається, а тому воно підлягає захисту відповідно до ст. 16 ЦК України, шляхом визнання такого права, оскільки право власності на автомобіль позивач набув правомірно на підставі договору. Позивач користувався автомобілем до листопада 2013 року коли автомобіль було затримано співробітниками УДАІ ГУМВС України в Івано-Франківській області, оскільки постановою головного державного виконавця відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції від 21.02.2013 року на автомобіль накладено арешт (а.с.8). А в жовтні 2013 року автомобіль було внесено в акт опису й арешту майна (а.с.11-14). Відповідно до частин 1 та 2 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. В даному випадку договір купівлі-продажу укладений раніше, ніж винесено постанову головного державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Позивач не являється боржником, а тому правомірно звернувся до суду із позовом про звільнення майна з під арешту (виключення майна з акту опису й арешту). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 321, 328, 334, 391, 392, 655 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 59, 60 Цивільного процессуального кодексу України,

Outcome: approved