Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області суду з позовом до територіальної громади в особі Вільненської сільської ради, Реєстраційної служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, третя особа: комунальне підприємство «Новомосковське районне БТІ» Дніпропетровської обласної ради, про визнання свідоцтва про право власності на будинок недійсним та зобов'язання зняти будинок з реєстрації, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви від 10.04.2014 року, просить: - визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно - житловий будинок [ADDRESS] від 23.06.2011 року, видане комунальним підприємством «Новомосковське районне БТІ» Дніпропетровської області на ім'я територіальної громади в особі Вільненської сільської ради; - зобов'язати Реєстраційну службу Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської обласної зареєструвати на нього згідно рішення суду право власності на даний житловий будинок. В обґрунтування свого позову позивач зазначає, що [INFO] померла його рідна тітка [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку [ADDRESS]. [INFO] помер син тітки - двоюрідний брат позивача - [PERSON]. Про смерть рідних позивача не повідомили, і йому стало це відомо лише у 2009 році. Позивач є єдиним спадкоємцем після смерті тітки та брата. Позивач зазначає, що спадщина за рішенням суду була визнана відумерлою, однак зазначене рішення було згодом скасоване. Крім того, позивачу за рішенням суду було визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, встановлено факт родинних відносин між померлими та позивачем, визнано право власності за позивачем на вищевказаний житловий будинок за законом після смерті [PERSON] та [PERSON] Позивач зазначає, що в грудні 2013 року йому стало відомо, що 23.06.2011 року на ім'я відповідача видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, тобто на фактично належний йому будинок по [ADDRESS] видано свідоцтво про право власності на територіальну громаду, та зареєстроване в БТІ. Дане свідоцтво видано на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.07.2008 року, яке скасовано 18.06.2012 року апеляційним судом Дніпропетровської області, однак свідоцтво скасовано не було. З урахуванням викладеного, позивач вважає, що такими дія відповідачів порушені його права як власника житлового будинку, у зв'язку з чим, він вимушений звернутися з даним позовом до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів. В судове засідання позивач не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити їх у повному обсязі . Представник відповідача - Вільненської сільської ради Хоменко О.А. в судовому засіданні позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити. В судове засідання представник відповідача - Реєстраційної служби Перцева І.М. не з'явилася, надала заяву про розгляд справи у свою відсутність. Разом з тим, Реєстраційна служба подала до суду заперечення проти позову, яким просили відмовити в задоволенні позову [PERSON], у зв'язку з тим, що після визнання права власної за рішенням суду [PERSON] може звернутися із заявою про державну реєстрацію права власності до Реєстраційної служби для реєстрації права власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Представники третьої особи - КП «Новомосковське районне БТІ» в судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи у свою відсутність. У зв'язку з тим, що сторони в судове засідання не з'явилися, на підставі ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Згідно рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.11.2013 року визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої [INFO], та [PERSON], померлого [INFO], який прийняв спадщину, але не оформив право власності на неї (а.с.12-14). Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Аналіз змісту положень ЦПК, ЦК та роз'яснень Верховного Суду України дає підстави для висновку, що право на судовий захист пов'язане виключно з порушенням суб'єктивного права позивача. Отже, суд може захистити лише порушене право позивача. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту суб'єктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства, - захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.ст. 1, 3 ЦПК, ст.ст. 15, 16 ЦК, абз. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»). При цьому варто враховувати, що обставину дійсного (реального) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач. За принципом змагальності кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, на позивача, зокрема, покладено обов'язок довести факт порушення свого суб'єктивного права саме відповідачем. В порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України, позивач не надав суду доказів того, що він звертався до реєстраційної служби з заявою про державну реєстрацію права власності за ним на житловий будинок [ADDRESS], однак йому було відмовлено у державній реєстрації через наявне свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 23.06.2011 року, і яке могло б свідчити про порушення у зв'язку з цим суб'єктивного права позивача, тим паче, саме відповідачами. Тому, недоведеність цих фактів є підставою для відмови в позові за недоведеністю (необґрунтованістю) позовних вимог. Слід зазначити, що дані обставини не позбавляють права позивача звернутися до реєстраційної служби з заявою про державну реєстрацію права власності за ним на вищевказаний житловий будинок. Крім того, за змістом положень ст. 19 Конституції України, ст. 14 ЦК, п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» не допускається постановлення судових рішень, які зобов'язують до вчинення дій, які не є обов'язковими для відповідача за законом, а також рішень, які передбачають втручання в компетенцію відповідача. Тобто покладення рішенням суду обов'язку на відповідача вчинити певні дії на користь позивача можливе лише за наявності одночасно двох правових підстав: наявність визначених законом чи договором підстав для зобов'язання вчинення дій, та порушення прав позивача їх не вчиненням. За відсутності хоча б однієї з цих правових підстав, вимоги позивача не можуть бути задоволені. Отже, враховуючи відсутність доказів того, що позивач звертався до реєстраційної служби з заявою про державну реєстрацію права власності, і подальшою відмовою реєстраційної служби у вчиненні такої реєстрації, що є наслідком порушення прав заявника, а також відсутність у відповідача юридичного обов'язку у здійсненні державної реєстрації речових прав без звернення з відповідною заявою заінтересованої особи, суд вважає за необхідне відмови в задоволенні позовних вимог як необгрунтованих. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову [PERSON] за недоведеністю (необґрунтованістю) позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed