Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

[PERSON] діючи в інтересах малолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], звернулась до суду з позовом до МКП „Основаніє про визнання членами сімї наймача, права користування квартирою та укладення договору найму (а.с.3). 25.11.2015 року позивачем подано уточнену позовну заяву до територіальної громади Запорізької міської ради, треті особи: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району, міське комунальне підприємство „Основаніє про визнання членами сімї наймача, права користування квартирою та укладення договору (а.с.53). На виконання ухвали суду від 26.11.2015 року про залишення уточненої позовної заяви від 25.11.2015 року без руху (а.с.61), 30.12.2015 року представником позивача [PERSON] [PERSON] подано заяву про уточнення позовних вимог у якій виключено з позовних вимог уточненої заяви від 25.11.2015 року п.4 вимогу про зобов'язання МКП „Основаніє укласти договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та при будинкових територій з неповнолітніми користувачами квартири [ADDRESS] України в м. Запоріжжі з [PERSON] та [PERSON] в особі їх опікуна [PERSON], як заявлену помилково (а.с.86). Ухвалою суду від 24.02.2016 року до участі у справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача, залучено ПАТ „Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат (а.с.108). В уточненій позовній заяві позивач вказує наступне. В квартирі [ADDRESS] з 28.09.1988 року по 12 серпня 2014 року (по день смерті) проживала [PERSON]. Ця квартира була отримана нею на підставі ордеру №193 від 27.05.1988 року, у звязку з тим, що вона працювала на ВАТ „ЗАЛК і виконувала роботу, яка надавала право на отримання службової квартири. Відповідно до листа Департаменту ЖКГ ЗМР від 22.04.2015 року №Ж-1151, рішенням виконавчого комітету ЗМР від 25.01.2001 року №31/3 будинок №66 по вул. 40 років Радянської України у м. Запоріжжя передано до комунальної власності міста віт ПАТ „ЗАлК. В тому числі передана і знаходиться у власності територіальної громади в особі ЗМР та перебуває в оперативному віданні МКП „Основаніє і квартира №129, в якій проживала [PERSON]. Розпорядженням голови Томаківської районної державної адміністрації від 01.08.2007 року №336-р [PERSON] була призначена опікуном двох малолітніх онуків, мати яких (донька [PERSON]І.) була позбавлена рішенням суду від 07.08.2007 року батьківських прав, а батько визнаний в судовому порядку безвісно відсутнім (рішення від 12.04.2007 року). Діти Мирослав та Ангеліна, фактично проживали разом з бабусею до її смерті у зазначеній вище квартирі. Правовий обовязок утримувати малолітніх онуків випливав не тільки з рішення про встановлення опікунства, а й зі ст.265 СК України, скільки онуки були членами її сімї в тому розумінні терміну „сімя, яке міститься в СК України та викладене в рішення Конституційного Суду України №5-рп/99 від 03.06.1999 року у справі №1-8/99. Після смерті 12.08.2014 року [PERSON], в квартирі №129 відсутній основний наймач, в ній мешкають тільки члени сімї діти, позбавлені батьківського піклування. Тому, позивач вважає, що право користуватись цією квартирою мають діти [PERSON] та [PERSON]. На даний час опікуном дітей розпорядженням голови Томаківської районної державної адміністрації від 08.10.2014 року №194-р була призначена [PERSON]. Відсутність основного наймача, а також невизначеність статусу квартири, неможливість отримання довідки про склад сімї на займане приміщення, копії ордеру про надання жилої площі перешкоджає зверненню до Запорізької міської ради в особі районної адміністрації міської ради по Орджонідзевському району м. Запоріжжя з заявою про оформлення вказаної квартири в користування дітям, позбавленим батьківського піклування, які проживали у цій квартирі на умовах найму. Позивач також вважає, що на даний час не має значення, чи є ця квартира службовою чи ні, так як наймач квартири [PERSON] відпрацювала на заводі, що надав їй службову квартиру, більше десяти років. На підставі викладеного позивач просить: визнати [PERSON] та [PERSON] членами сімї [PERSON] наймача квартири [ADDRESS] України в м. Запоріжжі та визнати їх користувачами вказаної квартири. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, наполягаючи на підставах та обставинах викладених у позовній заяві. Просить позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача територіальної громада в особі Запорізької міської ради [PERSON], позов не визнала, вважає позовні вимоги необґрунтованими, недоведеними і такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Просить в задоволенні позову відмовити. Заперечення мотивує тим, що малолітні [PERSON] та [PERSON] не мають реєстрації у спірній квартирі, зареєстровані в будинку розташованому в с. Грушеве і за ними закріплено право користування. Представники третьої особи органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району [PERSON], [PERSON], позов [PERSON] підтримали. В судовому засіданні пояснили, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними відповідними доказами і задоволення позовних вимог забезпечить збереження права дітей на користування спірною квартирою та не допустить порушення їх прав, не призведе до їх безпритульності в подальшому. Також питання захисту житлових прав малолітніх [PERSON] та [PERSON] розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському районі і за результатами засідання комісія дійшла висновку про необхідність захисту житлових прав дітей. Просять позовні вимоги задовольнити. Представник третьої особи МКП „Основаніє [PERSON], в судовому засіданні підтримала пояснення представника відповідача і також вважає позовні вимоги необґрунтованими та недоведеними і з цих підстав просить в задоволенні позову відмовити Письмові заперечення залучені до матеріалів справи (а.с. 103). Представник третьої особи ПАТ „ЗАлК - [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що у 1988 році ВАТ „ЗАлК надав службову квартиру [PERSON] В 2001 році житловий фонд ВАТ „ЗАлК був переданий в комунальну власність міста, в тому числі і будинок №66 по вул. 40 років Радянської України у м. Запоріжжя (а.с.103). В судове засідання призначене на 25.05.2016 року, представники відповідача територіальної громади в особі ЗМР та третьої особи МКП „Основаніє не зявилися, причину не явки суду не повідомили. Про час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку. У відповідності до ст.169 ЦПК України, розгляд справи продовжено за відсутністю осіб, що не зявилися. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] мешкала і була зареєстрована в службовій квартирі [ADDRESS] з 28.09.1988 року по 12 серпня 2014 року що підтверджується поясненнями представника ПАТ „ЗАлК про підстави виділення [PERSON] вказаної квартири та листом МКП „Основаніє №1976/13 від 20.02.2015 року (а.с.20). Відповідно до листа ПАТ „ЗАлК №011.11-205 від 18.03.2015 року, житловий фонд ВАТ „ЗАлК в 2001 році було передано в комунальну власність міста Запоріжжя (а.с.18). Розпорядженням голови Томаківської районної державної адміністрації від 01.08.2007 року №336-р [PERSON] була призначена опікуном двох малолітніх онуків [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], мати яких (донька [PERSON]І.) була позбавлена рішенням суду від 07.08.2007 року батьківських прав, а батько визнаний в судовому порядку безвісно відсутнім (рішення від 12.04.2007 року) (а.с.8, 6, 7). 12.08.2014 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданого Володимирівською сільською радою Томаківського району Дніпропетровської області 15.08.2014 року (а.с.9). Розпорядженням голови Томаківської районної державної адміністрації від 08.10.2014 року №194-р опікуном [PERSON] та [PERSON]О призначена [PERSON] (а.с.10). Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] є рідною бабусею [PERSON] та [PERSON]. Факт проживання [PERSON] у спірній квартирі підтверджено документально та поясненнями свідка [PERSON], якій був допитаний в судовому засіданні 21.03.2016 року за клопотанням позивача. Відповідно до ч.1\~ст. 29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до частини 4\~статті 29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя, в якому вона проживає. Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання. Відповідно до\~ч.7\~ст.7 СК України\~дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Так, відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року №789-Х11, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері, є\~Закон України «Про охорону дитинства», норми якого узгоджуються із вищеназваними положеннями Конвенції про права дитини. Статтями\~17,\~18 Закону України «Про охорону дитинства»\~встановлено, що діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Відповідно до ч.2\~ст.64 ЖК України\~до членів сімї наймача належать дружина наймача, чоловік, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть спільне господарство. Якщо вказані особи, перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному приміщенні, вони мають такі ж права і обовязки, як наймач та члени його сімї. Відповідно до\~ст. 65 ЖК України, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї наймача, права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним не було іншої угоди про порядок користування житловим приміщенням. Відповідно до розяснень, даних у пункті 9 Постанови Пленуми Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року (із змінами станом на 1998 рік) «Про деякі питання, що виникли при практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням, осіб які вселились до наймача суд повинен зясовувати чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сімї наймача (власника) приміщення. Відповідно до\~ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем -житлово-експлуатаційною організацією і наймачем - громадянином, на імя якого виданий ордер. Відповідно до ч.1, ч.3\~ст.64 ЖК України\~члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати у займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. На підставі викладеного, враховуючи те, що законність вселення [PERSON] у спірну квартиру ніхто не оспорює, малолітні [PERSON] та [PERSON] є членами її сімї, проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, а також вищезазначені норми діючого законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, в звязку з чим позов [PERSON] яка діє в інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved