Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому, просить визнати за ним право власності на гараж № б/н загальною площею 20,8 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за набувальною давністю. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до витягу з Рішення виконавчого комітету Дніпровської районної Ради депутатів трудящих від 27 січня 1975 року № 38 [PERSON] , який є батьком його дружини, дозволено тимчасово встановити металеві збірно-розбірні гаражі. Відповідно до документу «Корешок разрешения» від 11 квітня 1975 року № 90 [PERSON] дозволяється виконувати роботи по розміщенню металевого гаража для автомобіля по [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] помер. Починаючи з 1999 року позивач [PERSON] добросовісно, відкрито та безперервно володіє і користується гаражем № б/н загальною площею 20.8 кв. м, шо знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в якому зберігає власний автомобіль. Позивач стверджує, що спірний гараж представляє собою капітальну будівлю (споруду) для постійного або тимчасового зберігання транспортних засобів, яка зведена у 1975 році, без під`єднання до електричної мережі, має металеві стіни, металеву покрівлю та капітальний бетонний фундамент, тобто спірний гараж нерозривно зв`язаний з земельною ділянкою, а, отже, є об`єктом нерухомого майна. Підтвердженням віднесення гаражу до об`єктів нерухомого майна є технічний паспорт на гараж від 11 лютого 2020 року, складений за результатами проведеної технічної інвентаризації гаражу. Крім того, позивач зазначає, що з грудня 1999 року він добросовісно, відкрито та безперервно володіє гаражем, фактично з того часу, коли до нього перейшло право власності на нього від громадянина [PERSON] , який фактично набув право власності на даний гараж у 1975 році, тобто з моменту його створення (спорудження). На даний час позивач позбавлений можливості у позасудовому порядку вирішити питання про визнання за ним права власності на гараж, яким добросовісно володіє та користується, оскільки документів щодо оформлення права власності на гараж [PERSON] не оформляв. Однак позивач зазначає, що володіє та користується гаражем без будь-яких перешкод і суперечок з боку третіх осіб більше 22 років. [PERSON] також зазначає, що на гараж не претендують інші особи, оскільки він відкрито ним володіє, ні від кого не приховував та не приховує такий факт, не вчиняє дій спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння, відноситься до гаражу як до свого власного майна, дбає про нього, несе тягар його утримання, користується згідно з його цільовим призначенням, зокрема, постійно та/або тимчасово зберігає в гаражі автотранспорт. Оскільки позивач безперервно володіє гаражем протягом всього строку набувальної давності, починаючи з грудня 1999 року по даний час, понад 10 років для нерухомого майна, тому вважає, що наявні підстави для задоволення позову. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 31 травня 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. 19 липня 2021 року відповідач - Київська міська рада, подала відзив на позов, в якому проти задоволення позов заперечувала, мотивуючи тим, що [PERSON] був обізнаний про те, що гараж б/н загальною площею 20,8 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на який він просить визнати право власності за набувальною давністю, перебував у власності померлого [PERSON] , що виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю. Відсутні підстави вважати, що позивач не знав і не міг знати, що володіє чужою річчю, тому умова щодо добросовісного володіння [PERSON] спірним майном не доведена. Крім того, [PERSON] в позові зазначає, що він володів безперервно з 1999 року вказаним гаражем, однак на підтвердження цього факту не надає жодних підтверджуючих документів. Також відповідач зазначає, що у померлого [PERSON] є спадкоємці за законом, а саме дружина [PERSON] , яка є донькою [PERSON] . У поданому відзиві відповідач просив розглянути справу за відсутності представника Київської міської ради. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 04 серпня 2021 року допущено Дніпровську окружну прокуратуру міста Києва до участі у даній справі. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 02 листопада 2021 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду. Прокурор Дніпровської окружної прокуратури міста Києва у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Дослідивши матеріали справи, вислухавши позивача, прокурора, врахувавши заперечення відповідача, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з такого. Згідно із витягом з Рішення виконавчого комітету Дніпровської районної Ради депутатів трудящих від 27 січня 1975 року № 38 [PERSON] - інваліду Вітчизняної війни 2 групи, який мешкає по [ADDRESS] , дозволено тимчасово встановити металеві збірно-розбірні гаражі, без права будівництва льохів та оглядових ям для автомобілів та мотоколясок з ручним керуванням. Зобов`язано кожного власника одержати ордер на право встановлення гаража в спецвідділі по благоустрою м. Києва і виконати всі умови, перелічені в ордері та акті погодження на розміщення гаражів. Відповідно до документу «Корешок разрешения» від 11 квітня 1975 року № 90 [PERSON] дозволяється виконувати роботи по розміщенню металевого гаража для автомобіля по [ADDRESS] . До матеріалів справи [PERSON] долучено технічний паспорт на гараж за адресою: [ADDRESS] від 11 лютого 2020 року, складений за результатами проведеної технічної інвентаризації гаражу, як об`єкту нерухомого майна, в порядку, передбаченому Інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженого Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики Україні від 24 травня 2001 № 127, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 № 582/5773 із змінами та доповненнями. Відповідно до звіту про оцінку майна від 27 травня 2021 року № 18-210527-026, яка долучена стороною позивача, вартість об`єкта оцінка - гараж загальною площею 20,8 кв. м, становить 83 176,76 грн. Зокрема, в характеристиці об`єкта оцінки, зазначено, що рік введення в експлуатацію - 1962 рік; площа забудови - 20,8 кв. м; матеріал стін - газоблок, матеріал перекриття - залізобетон; кількість поверхів - 5; номер поверху - 1; витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно - 27 січня 1975 року. Згідно із частиною першою статті 13, статтею 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі № 450/1686/17 та від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Позивач звернувся до суду з позовом на підставі статті 344 ЦК України, в якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на гараж № б/н загальною площею 20,8 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Стаття 41 Конституції України визначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до вимог статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом та вважається правомірним, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В постанові Верховного Суду від 10 лютого 2020 року у справі № 923/82/19 зазначено, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. При зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років (постанова Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 645/2540/17-ц). Крім цього, пункт 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачає, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. У постанові Верховного Суду від 19 листопада 2021 року у справі № 442/6162/20-ц зроблено правовий висновок, що аналіз поняття добросовісності володіння як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України дає змогу дійти висновку, що добросовісність, як одна із засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України; не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17). Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи викладені вище норми закону, суд приходить до висновку про відсутність у позивача [PERSON] правових підстав для визнання за ним права власності на вказане майно в порядку статті 344 ЦК України за набувальною давністю, оскільки вказане майно належало іншій особі [PERSON] . Володіючи інформацією про власника майна, позивач порушив один з основних принципів набувальної давності, такий як принцип добросовісного набуття, оскільки він володів інформацією про існування спадкоємців до майна померлого користувача [PERSON] , зокрема, доньки померлого - [PERSON] . Також не підтверджено позивачем належними доказами і факту безперервного володіння спірним майном більше 10 років, оскільки посилання про фактичне користування гаражем з грудня 1999 року не підтверджено належними та достовірними доказами. Крім того, технічні характеристики спірного об`єкта, які зазначені в звіті про оцінку майна від 27 травня 2021 року № 18-210527-026, суперечать технічному паспорту на гараж за адресою: [ADDRESS] від 11 лютого 2020 року, при цьому, зазначені документи долучені до матеріалів справи стороною позивача. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Кнвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, підстав для задоволення позовних вимог про визнання права власності на гараж № б/н загальною площею 20,8 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за набувальною давністю, суд не вбачає. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed