Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що [INFO] померла - [PERSON] , яка являлася дружиною [PERSON] , та матір`ю [PERSON] і [PERSON] . На час смерті [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, що складалося з квартири [ADDRESS] , житлового будинку [ADDRESS] . За життя 26 лютого 2003 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла належний їй будинок [ADDRESS] , надвірні побудови та земельну ділянку біля будинку в рівних долях [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Заповіт був посвідчений 26.02.2003 року секретарем Вищедубечанської сільської ради Вишгородського району Київської області та зареєстрований в Спадковому реєстрі за № 20. Інших спадкоємців, які б мали право на спадкування після смерті [PERSON] не було. Про те, що матір склала заповіт, позивачу відомо не було, за повідомленням свого батька будинок, в якому проживала матір, земельна ділянка, на якій він розташований, а також квартира в м. Києві на померлу юридично оформлені не були і матір не являлася їх власником, а була тільки користувачем, тому відповідачі запевнили позивача, що немає потреби звертатися до нотаріуса, оскільки за матір`ю не було зареєстровано ніякого майна. Після смерті матері за домовленістю із відповідачами [PERSON] було виділено житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку, на якій він розташований, а [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] . З часу домовленості про порядок розпорядження спадковим майном, позивач безперешкодно та відкрито користувався житловим будинком, в якому проживала його матір. Однак, у 2019 році відповідачі заявили, що вони являються власниками земельної ділянки та житлового будинку, в якому проживає [PERSON] , оскільки у травні 2018 року отримали свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] . Позивач зазначив, що нотаріус приймаючи від відповідачів заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] в порушення вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій не перевірив у Спадкову реєстрі наявність заповіту та не вжив жодних заходів про повідомлення спадкоємців про наявність чинного заповіту. Також зазначив, що позивач в подальшому маючи намір з`ясувати обставини реєстрації за померлою [PERSON] житлового будинку [ADDRESS] звернувся до сільської ради, де йому повідомили, що [PERSON] у 2003 році склала заповіт, яким заповіла йому та відповідачам житловий будинок і земельну ділянку. Дізнавшись про наявність заповіту [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, але нотаріус відмовив у вчинені нотаріальних дій у зв`язку з пропуском строку на прийняття спадщини. Таким чином, позивач позбавлений можливості реалізувати свої права на спадкове майно, тому змушений звернутися до суду. Вважає, що відповідачі навмисно з метою позбавлення позивача права на спадкове майно повідомили неправдиву інформацію переконавши у не вчиненні дій по прийняттю спадщини після смерті матері, а про існування заповіту позивачу не було відомо, тому він не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. На підставі викладеного [PERSON] звернувся до суду та просив визначити йому, додатковий строк, в два місяці для подання заяви про прийняття спадщини, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 25.05.2020 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 15.02.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримували та просили їх задовольнити. Крім того, відповідач у судовому засіданні наголошував на тому, що був обізнаний про наявність спадкового майна, однак не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини саме через усну домовленість із батьком про те, що будинок та земельна ділянка на якій він розташований, належить та буде належати в подальшому після його смерті позивачу, однак в подальшому батьком було повідомлено, що ним та [PERSON] було отримано свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON] . Відтак, саме через наявну усну домовленість з батьком, позивач позбавлений можливості реалізувати свої права на спадкове майно. Представник відповідачів\~та відповідач\~ [PERSON] \~у судовому\~засіданні проти\~задоволення позовних\~вимог заперечували, вважаючи\~їх безпідставними. Крім того, відповідачами до суду було подано відзив, згідно якого зазначили, що після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складалося з 1/3 частини квартири [ADDRESS] , а також земельної ділянки і будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, тому відповідачі звернулися до Четвертої Київської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини в 2007 році. Враховуючи відсутність інших спадкоємців, які б звернулися з заявою про прийняття спадщини, спадщина після померлої [PERSON] була розділена між відповідачами. Позивач ніяким чином не цікавився оформленням спадкового майна після померлої матері, не бажав займатися ніякими юридичними питаннями, і фінансово витрачатися на оформлення майна він не планував. Позивачу було достоменно відомо, що спадщина після матері була відповідачами оформлена, тим більше йому неодноразово нагадувалося про необхідність звернутися до нотаріальної контори, однак він цього не зробив, хоча в силу свого віку та юридичної обізнаності розумів про необхідність таких дій. Посилання в позовній заяві на те, що його ввели в оману відповідачі про відсутність спадкового майна не відповідає дійсності, оскільки позивачу було відомо, що будинок був придбаний на ім`я [PERSON] в 1988 році, як і те, що квартира в [ADDRESS] була приватизована за померлою, адже в період їх придбання позивач був повнолітнім, оскільки є старшим сином в сім`ї і знав та усвідомлював все, що відбувається в сім`ї. Позивач зазначає, що безперешкодно користувався будинком та земельною ділянкою після смерті матері, тобто обслуговував їх, користувався певними комунікаціями, контактував з місцевими державними органами та технічними службами і ніяк не міг не знати, що будинок був оформлений на [PERSON] , тому посилання в позовній заяві на відсутність інформації про наявність спадкового майна у позивача спрямоване на введення суду в оману і не може бути підставою для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Жодних перешкод для користування будинком чи земельною ділянкою позивачу ніхто не створював. Про наявність заповіту [PERSON] відповідачам відомо не було до отримання позовної заяви, оскільки заповіт був зареєстрований за № 20 не в Спадковому реєстрі, а просто в реєстрі, тому стверджувати про порушення нотаріусом Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій немає підстав, так як, нотаріусом було перевірено наявність заповіту в спадковому реєстрі і після відсутності такої інформації розподілено спадщину між спадкоємцями, які цього бажали. Нотаріус не повинна була повідомляти інших спадкоємців про наявність заповіту, оскільки заповіту як такого не було. У позивача відсутні обставини, які б могли бути визнані поважними причинами пропуску встановленого законом строку на прийняття спадщини, оскільки він був спадкоємцем першої черги, як син померлої, а також значний строк, який пройшов з часу відкриття спадщини - 13 років, за який позивач міг вчинити всі необхідні дії для з`ясування наявності спадкового майна, заповіту та оформити їх. На підставі викладеного, у задоволенні позовних вимог просили відмовити у повному обсязі. \~ \~ \~ \~Також,\~30.08.2020\~року представником\~відповідачів до\~суду було\~подано заяву\~про застосування\~наслідків спливу\~строків позовної\~давності,\~посилаючись на\~те,\~що з\~моменту смерті\~спадкодавця минуло\~вже більше\~13\~років та\~позивач не\~скористався своїм\~правом на\~звернення до\~нотаріуса у\~визначений законом\~строк для\~прийняття спадщини. Також зазначила, що незнання про існування заповіту та необізнаність особи про наявність спадкового майна не можуть бути визнані як поважними причинами для прийняття спадщини. Позивач мав звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини своєчасно й без урахування обставин існування заповіту, у зв`язку з чим незнання позивача про існування заповіту не свідчить про поважність пропуску строку на прийняття спадщини. Заслухавши пояснення\~сторін та\~їх представників, вивчивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [INFO] померла - [PERSON] , яка являлася дружиною [PERSON] , та матір`ю [PERSON] і [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві, 04.05.2007 року, актовий запис 8684, свідоцтвом про одруження, з якого вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] 14.07.1953 року було зареєстровано шлюб та свідоцтвами про народження [PERSON] і [PERSON] з яких встановлено, що померла є їх матір`ю. За життя 26 лютого 2003 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла належний їй будинок [ADDRESS] , надвірні побудови та земельну ділянку біля будинку в рівних долях [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Заповіт був посвідчений 26.02.2003 року секретарем Вищедубечанської сільської ради Вишгородського району Київської області та зареєстрований в Спадковому реєстрі за № 20. 17.12.2019 року [PERSON] звернувся до державного нотаріуса Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак постановою державного нотаріуса Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори від 20.12.2019 року було відмовлено у вчинені нотаріальних дій у зв`язку з пропуском строку на прийняття спадщини. З витребуваної судом копії спадкової справи № 432/43390575 заведеної до майна померлої [PERSON] , яка померла [INFO] вбачається, що 06.11.2007 року до Четвертої Київської державної нотаріальної контори звернулися із заявою про прийняття спадщини [PERSON] та 04.12.2007 року із заявою прийняття спадщини - [PERSON] 04.12.2007 року державним нотаріусом Четвертої Київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, з якого вбачається, що спадкове майно, на яке видане це свідоцтво складається з: на 1/3 частини квартири під [ADDRESS] , яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане Відділом приватизації житла Подільської районної держадміністрації м. Києва від 15.11.1999 року згідно з розпорядженням (наказом) від 15.11.1999 року за № 1494/в та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 29.11.1999 року за реєстрованим номером 5228. Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частину квартири видано на ім`я [PERSON] , яке зареєстровано в реєстрі за № 2-10201. Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частину квартири 04.12.2007 року за № 2-10200 видано на ім`я [PERSON] . 14.05.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про поділ спадкового майна, посвідчений державним нотаріусом Четвертої Київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І. та зареєстрований за № 1-407. 14.05.2018 року державним нотаріусом Четвертої Київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І. було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] . 14.05.2018 року державним нотаріусом Четвертої Київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І. було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 3221881601:31:098:6002 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка, розташованої за адресою: [ADDRESS] . 14.05.2018 року державним нотаріусом Четвертої Київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І. було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,2512 га, кадастровий номер 3221881601:31:098:6001 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Позивач звернувшись до суду із даною позовною заявою посилався на те, що він позбавлений можливості реалізувати свої права на спадкове майно. Вважає, що відповідачі навмисно з метою позбавлення позивача права на спадкове майно повідомили неправдиву інформацію переконавши у не вчиненні дій по прийняттю спадщини після смерті матері, а про існування заповіту позивачу не було відомо до 2018 року. Не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини саме через усну домовленість із батьком про те, що будинок та земельна ділянка на якій він розташований, належить та буде належати в подальшому після його смерті позивачу. Згідно зі ст. 1217 ЦК України\~спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України\~часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до\~статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України\~спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Згідно зі ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин,\~закон\~гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. В постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що спадкоємець є таким, що спадщину не прийняв, якщо свідомо, за відсутності будь-яких перешкод своєчасно не вчиняв дії з прийняття спадщини протягом шести місяців з моменту її відкриття. Пунктом 24 постанови Пленум Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»\~судам роз`яснено, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Строк для прийняття спадщини є преклюзивним і з його спливом право на прийняття спадщини припиняється. Додатковий строк для прийняття спадщини може бути встановлено судом у виняткових випадках у разі доведення позивачем тієї обставини, що у нього були непереборні обставини, за яких він був позбавлений можливості подати заяву про прийняття спадщини. Подання заяви про прийняття спадщини є обов`язком спадкоємця, який має намір прийняти спадщину. Невиконання обов`язку або незнання про нього не звільняє позивача від відповідного обов`язку і не надає йому жодних переваг. Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 24.01.2020 по справі №192/1663/17 зазначив, що судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Якщо у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі №351/2403/17, постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1215цс16. Позивач є спадкоємцем першої черги за\~законом, а тому мав звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини своєчасно й без урахування обставин існування заповіту, у зв`язку з чим незнання позивача про існування заповіту не свідчить про поважність пропуску строку на прийняття спадщини. Позивач про смерть матері знав та його необізнаність про наявність заповіту, яким мати заповіла йому та відповідачам належний їй житловий будинок та земельну ділянку, не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. Незнання про існування заповіту та спадкового майна не позбавляло позивача права звернутись для отримання правової допомоги та відповідних роз`яснень до нотаріуса. Тобто у позивача відсутні обставини, які б могли бути визнані поважними причинами пропуску встановленого законом строку на прийняття спадщини, оскільки він був спадкоємцем першої черги, як син померлої а також необхідно прийняти до уваги значний строк, який пройшов з часу відкриття спадщини - 13 років, за який позивач міг вчинити всі необхідні дії для з`ясування наявності спадкового майна, заповіту та оформити їх. У відповідності до вимог\~ст. 76-81 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не було надано суду безспірних, належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у визначений законом строк. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Пропуск спадкоємцем строку для прийняття спадщини без поважних причин не свідчить про наявність у такого спадкоємця порушеного, невизнаного або оспорюваного права, яке підлягає захисту в судовому порядку. Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 6 червня 2018 року у справі №592/9058/17-ц. Позивач, як на підставу заявлених вимог також посилався на те, що нотаріус приймаючи від відповідачів заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] в порушення вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій не перевірив у Спадкову реєстрі наявність заповіту та не вжив жодних заходів про повідомлення спадкоємців про наявність чинного заповіту. Відповідачі, заперечуючи щодо вказаних доводів позивача, посилалися на те, про наявність заповіту [PERSON] відповідачам відомо не було до отримання позовної заяви, оскільки заповіт був зареєстрований за № 20 не в Спадковому реєстрі, а просто в реєстрі, тому стверджувати про порушення нотаріусом Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій немає підстав, так як, нотаріусом було перевірено наявність заповіту в спадковому реєстрі і після відсутності такої інформації розподілено спадщину між спадкоємцями, які цього бажали. Нотаріус не повинна була повідомляти інших спадкоємців про наявність заповіту, оскільки заповіту як такого не було. Як вбачається з наявного в матеріалах копії спадкової справи № 432/43390575 заведеної до майна померлої [PERSON] , яка померла [INFO] , витягу зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 11647127 від 06.11.2007 року сформованого Четвертою київською державною нотаріальною конторою у зв`язку із відкриття спадкової справи, заповіт в спадковому реєстрі складений [PERSON] відсутній. Крім того, з долученого позивачем до матеріалів справи листа Вищедубечанської сільської ради Вишгородського району Київської області від 04.11.2019 року № 02-31/537 зокрема повідомлено, що згідно затвердженої номенклатури справ Вищедубечанської сільської ради письмові заяви/ звернення громадян зберігаються в архіві сільської ради 5 років, таким чином інформація про письмові звернення щодо майна померлої [PERSON] , 1932 року народження з 2007 року по 2013 рік відсутня, а з 2013 року по 2019 рік звернення не зареєстровані. Вищедубечанська сільська рада надає копію заповіту [PERSON] , 1932 року народження, від 26 лютого 2003 року зареєстрованого в реєстрі під № 20. А також повідомила, про те, що у Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 3459167 від 07.02.2006 року про реєстрацію заповіту [PERSON] зроблена помилка де замість по батькові [PERSON] вказано [PERSON] . Відтак, судом встановлено та підтверджується матеріалами, що нотаріусом при відкритті спадкової справи було перевірено щодо наявності заповітів [PERSON] та встановлено про його відсутність, оскільки, як зазначено в листі Вищедубечанської сільської ради у Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 3459167 від 07.02.2006 року про реєстрацію заповіту [PERSON] зроблена помилку де замість по батькові [PERSON] вказано [PERSON] , тому стверджувати про порушення нотаріусом Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій немає підстав, так як, нотаріусом було перевірено наявність заповіту в спадковому реєстрі і після відсутності такої інформації розподілено спадщину між спадкоємцями, які цього бажали, а тому доводи позивача є не обґрунтованими, не доведеними та такими, що не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справі в суді. Таким чином, враховуючи, що позивачем не надані суду докази неможливості його звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, а також наявності об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення цих дій, суд вважає, що підстави для задоволення даного позову відсутні, а тому у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Щодо заяви представника відповідачів про застосування строків позовної давності, судом зазначається наступне. За змістом статей\~256,\~261 ЦК України\~позовна давність є строком пред`явлення позову особою, право якої порушене, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Оскільки матеріалами даної цивільної справи не встановлено порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності, а вважає можливим відмовити в задоволенні позову з підстав його недоведеності та необґрунтованості, щодо порушеного права позивача. В порядку\~ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed