Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовною заявою про визнання за ним права на земельну частку (пай). Позивач посилається на те, що він з 15 вересня 1985р. по 30 червня 1991 року працював в колгоспі «17 вересня» в с. Корналовичі Самбірського району Львівської області; за цей час і проходив двохрічну службу в армії; з липня 1992р. по 29 квітня 1996р. працював у МП «Мотор» Калинівської спілки селян. Вважає, що відповідно до Указу президента України від 08.08.1995р. №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствах і організаціям», працюючи на день розпаювання, має право на земельну частку (пай), однак не був включений у списки пайовиків. Звернувшись із заявою до Самбірської райдержадміністрації Львівської області з приводу включення його до списку, осіб, що мають право на земельну частку (пай), його вимогу було скеровано для розгляду в управління Держгеокадастру у Самбірському районі, де повідомили, що таке вирішується виключно в судовому порядку; таким чином вважає порушеним своє право на отримання земельного паю, просить задовольнити позовні вимоги. У судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги та посилався на зазначені в позовній заяві обставини; просив позов задовольнити. Представник відповідача Новокалинівської міської ради Самбірського району Львівської області проти позовних вимог заперечив, подав до суду відзив на позов, в якому просив застосувати по даній справі позовну давність, оскільки позивач дізнався про порушення свого права ще у 2015 році, коли отримав відмову в Держгеокадастрі, тобто з цього часу пройшло більше трьох років. Представник позивача адвокат Золотухін О.О. подав відповідь на відзив, в якому заперечив проти застосування строків позовної давності, просив таку поновити, оскільки позивач набув таке право на землю ще на час розпаювання КСП, що відповідачем і будь-ким іншим не оспорюється, даний факт є доведеним і беззаперечним, а питання полягає саме у документальному оформленні цього права, тобто позивач не може бути цього права позбавлений. З`ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов про визнання права на земельну частку (пай) підлягає задоволенню з наступних підстав: Із копії трудової книжки серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] з 15 вересня 1985р. по 05.11.1985 року працював різноробочим у колгоспі «17 вересня»; з 07.12.1985р. по 21.12.1987р. проходив строкову військову службу в армії; 01.03.1988р. по 30.06.1992р. працював слюсарем по перемотці електродвигунів у колгоспі «17 вересня», який був укрупнений та створено Калинівську спілку селян; з 01.07.1992р. по 29.04.1996р. працював слюсарем по перемотці електродвигунів у МП «Мотор»; надалі з травня 1996р. по вересень 2009р. працював у сільському господарстві на території с. Корналовичі Самбірського району Львівської області. Згідно свідоцтва про вправо власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства серії ЛВ №XIV210218, виданого 20.08.2000р. Корналовицькою сільською радою Самбірського району Львівської області, відомо, що такий був виданий [PERSON] , як члену ППА «Корналовицька» . Позивачем представлено суду відповідь управління Держгеокадастру у Самбірському району Львівської області №П-9/0-12/19-15 від 06.11.2015р., з якого вбачається, що він звертався за відновленням свого права та включення його у списки осіб, що мають право на земельну частку(пай), однак йому було повідомлено, що таке вирішується виключно в судовому порядку. Відповідно до п. 2, 7 Указу Президента України від 08.08.1995р. №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», право па земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського: підприємства, кооперативу, акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта па право колективної власності на землю. Даним указом також передбачено, що створюваний під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання. Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року регламентовано організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками. Статтею першою вищезгаданого закону регламентовано, що право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку і рішення суду відповідно до ст. 2 є документом, що посвідчує таке право. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів від 04.02.2004р. «Про організацію робіт методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)» у разі виявлення після обробки проекту землеустрою факту не включення громадян, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних ділянок таким громадянам здійснюється відповідною місцевою радою чи районною державною адміністрацією за рахунок коригування проекту, або за рахунок земель запасу чи резервного фонду. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 27 серпня 2014 року по справі №6-12823св14 зазначено, що право особи на земельну частку (пай) виникає з моменту отримання сільськогосподарським підприємством державного акта про право колективної власності, в якому ця особа вказана як така, що має право на земельну частку (пай), це право є непорушним та підлягає захисту без обмеження строком позовної давності, а відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член КСП, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Отже, на момент розпаювання землі та отримання КСП державного акту на право колективної власності на землю, позивач дійсно являвся членом підприємства та мав право на земельну частку (пай), однак Сертифікат на право на земельну частку (пай) він не отримав. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Крім того, відповідно до вимог ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. При вирішенні питання про поновлення пропущеного строку позовної давності суд виходить крім іншого з того, що ключовими принципами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Правова справедливість є безумовним першочерговим, моральним обов`язком влади, який повинен бути вищим від будь-яких прогресистських намірів та устремлінь. Наявність справедливості насамперед має існувати як принцип адекватності суспільних зусиль, спрямованих на відновлення священної рівноваги права, порушеної внаслідок діяльності чи бездіяльності суспільства чи конкретної особи. Суд вважає, що при поновлені позивачу строку позовної давності буде відновлена справедливість на отримання ним того, на що він мав право, однак з об`єктивних причин не зміг це право своєчасно та належним чином захистити, оскільки позивач з часу коли дізнався про порушення свого права, постійно прагнув отримати своє право на земельну частку (пай), що неможливо реалізувати у позасудовому порядку; [PERSON] вцілому не вчиняв дій знехтувати цим питанням, а безперервно хотів реалізувати власне право. У свою чергу заперечення представника відповідача [PERSON] стосовно застосування строку позовної давності у даних спірних правовідносинах судом не узято до уваги, оскільки стороною відповідача не доведено протилежного, - що позивач мав можливість за наявної про це інформації реалізувати своє право раніше; у тому числі не спростовано заявленого стороною позивача питання, що він неодноразово звертався до місцевої влади отримати інформацію про власну можливість отримати право на пай за рахунок земель запасу чи резервного фонду і встановив, що така можливість була постійно і є по теперішній час. Отже, суд дійшов висновку, що матеріалами справи доведено поважність пропуску строку для звернення до суду, а тому він підлягає поновленню. Саме таке рішення буде ґрунтуватися на засадах верховенства права, буде законним та, крім іншого, справедливим, оскільки пропуск даного строку стався не з вини позивача, а право особи на земельну частку (пай) є непорушним та підлягає захисту без обмеження у даних спірних правовідносинах строком позовної давності, за таких обставин позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved