Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до Новоайдарського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком дочки позивача. На даний час у вищевказаному будинку проживають син позивача - [PERSON] , дочка - [PERSON] , онуки - [PERSON] та [PERSON] . Відповідач [PERSON] хоча й прописаний за вищевказаною адресою, однак фактично з 2014 року у вказаному будинку не мешкає. У добровільному порядку відповідач знятися з реєстрації з належного позивачу на праві приватної власності будинку не погоджується, внаслідок чого позивач позбавлений можливості в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, зокрема, реєстрація відповідача у належного позивачу житловому будинку є перешкодою для оформлення субсидії для оплати комунальних послуг. На підставі вищенаведеного, позивач просив суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивач - [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, не заперечував проти вирішення справи при її заочному розгляді (а.с. 30). Відповідач - [PERSON] відзиву на позовну заяву не надав, у судове засідання не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, хоча був належним чином сповіщений про дату, час та місце судового засідання шляхом опублікування оголошення про виклик до суду на офіційному сайті Новоайдарського районного суду Луганської області офіційного веб-сайту Судової влади України (https://na.lg.court.gov.ua/sud1218/inshe/adv/894860/; а.с.31). Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Положеннями ст. ст. 319 ЦК України, 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] (попередня поштова адреса: [ADDRESS] ), що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, виданого 27.10.1995 року представництвом Фонду державного майна України в Новоайдарському районі Луганської області (а.с.16). Відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком дочки позивача та згідно копії паспорта зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.10 - зворотна сторона). Згідно розпорядження виконавчого комітету Новоайдарської селищної ради №16 від 16.02.2016 року (а.с.32) провулок Кірова в смт Новоайдар перейменовано на провулок Дружби . Згідно копії рішення Новоайдарської селищної ради №28-3 від 09.04.2019 року «Про упорядкування поштових адрес» житловому будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] (а.с.6). Згідно копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку осіб №5943 від 02.12.2019 року (а.с.5) до складу сім`ї (зареєстрованих) [PERSON] входять: син - [PERSON] , дочка - [PERSON] , онуки - [PERSON] , [PERSON] , а також зять - [PERSON] , при цьому останній хоча й прописаний за вищевказаною адресою, однак фактично з 2014 року у вказаному будинку не мешкає. Так, з копії акту від 02.12.2019 року, складеного депутатом Новоайдарської селищної ради [PERSON]., вбачається, що [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2014 року. Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до частини першої статті 98 ЖК Української РСР наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що перебуває в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїх майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частинами 2, 3 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Згідно з ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.08.2019 року у справі№ 702/101/18 (провадження № 61-42856св18). Вищевикладене дає суду законні підстави для задоволення позову та визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні. На підставі ст. ст. 15, 319, 321, 355, 369, 383, 386, 391, 406 ЦК України, ст. 150 ЖК України,

Outcome: approved