Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулася до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] (далі відповідач-1), [PERSON] (далі відповідач-2), [PERSON] (далі відповідач-3) про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення. В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що позивач є власником 29/150 частин будинку з відповідною часткою надвірних споруд за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину та свідоцтва про право власності на житло. У 2014 році донька позивача відповідач-1 попросилися пожити у позивача, а після того, як заселилася, почала її принижувати та вчиняти сварки. У березні 2015 року відповідач-1 і відповідач-2, який є онуком позивача та сином відповідача-1, фактично вигнали позивача з будинку. У звязку з цим позивач вирішила скасувати свій заповіт, однак дізналася, що фактично підписала договір дарування. Вказаний договір згодом був визнаний недійсним у судовому порядку. Разом з тим позивач до цього часу не може вселитися в належне їй житло, оскільки цьому перешкоджають відповідач-1 та її співмешканець (відповідач-3), який самовільно поселився у будинку, а також відповідач-2. Останні змінили замки, руйнують житло, змінили меблі, вчиняють сварки, розпивають алкоголь. При цьому жоден з відповідачів у вказаному будинку не зареєстрований та не сплачує коштів за користування ним. На підставі викладеного позивач просила усунути перешкоди у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення відповідачів, а також витребувати у відповідача-1 свідоцтво про право власності на вказане житло. У судових засіданнях позивач та її представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Додатково зазначили, що поведінка відповідачів унеможливлює спільне проживання у будинку та користування ним. Відповідачі подали до суду письмові заперечення, де вказували, що викладені у позові обставини не відповідають дійсності та є вигаданими, а позовні вимоги необґрунтованими, оскільки жодних доказів на їх підтвердження суду не надано, зокрема щодо протиправної поведінки відповідачів та порушення ними правил співжиття. Відповідачі також звертали увагу, що визнання договору дарування вказаного будинку недійсним не позбавляє їх права на проживання у ньому. Стверджували, що відповідач-2 є співвласником вказаного будинку, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, а тому в силу вимог діючого законодавства не може бути з нього виселений. При цьому як співвласник житла відповідач-2 не заперечує проти проживання у ньому його матері відповідача-1 та відповідача-3. За таких обставин, посилаючись на норми діючого законодавства, вказуючи на відсутність доказів щодо порушення правил співжиття, відповідачі просили у задоволенні позову відмовити повністю. Відповідач-1 і відповідач-2 у судових засіданнях підтримали викладені у письмових запереченнях доводи та просили у задоволенні позову відмовити повністю. Відповідач-3 у судові засідання не зявлявся, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. Позивач є власником 29/150 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташованого за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 квітня 1999 року (а.с. 7) та копією свідоцтва про право власності на житло від 21 січня 1998 року № 49 (а.с. 50). Відповідач-2 є власником 29/300 частин вказаного домоволодіння, що також підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 21 січня 1998 року № 49 (а.с. 50). Згідно з довідкою Староковрайської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області від 7 квітня 2017 року № 221 у звязку з переадресацією зазначений будинок має адресу: вул. Паркова, 11/2, с. Старий Коврай, Чорнобаївський район, Черкаська обл. (а.с. 34). Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 30 серпня 2016 року у справі № 709/862/15-ц (а.с. 8-10), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 1 листопада 2016 року у справі № 22ц/793/2273/2016 (а.с. 11-12) і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2017 року (а.с. 13-14), визнано недійсним договір дарування від 19 грудня 2000 року частини вказаного будинку з відповідною частиною надвірних споруд, укладеного між позивачем з однієї сторони та відповідачем-1 і відповідачем-2 з другої сторони. Таким чином позивач і відповідач-2 є співвласниками домоволодіння. При цьому позивач зареєстрована у вказаному будинку, що підтверджується довідкою Староковрайської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області від 7 квітня 2017 року № 222 (а.с. 33), а жоден з відповідачів у цьому будинку не зареєстрований, але останні періодично в ньому проживають, що підтверджується листом Староковрайської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області від 11 квітня 2017 року вих. № 167 (а.с. 18), довідкою Староковрайської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області від 7 квітня 2017 року № 223 (а.с. 32) та актом від 30 березня 2017 року (а.с. 35). Судом встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач-1 і відповідач-2 мають інше житло, розташоване за адресою: [ADDRESS], де і зареєстровані. Крім того, відповідач-3, як вбачається з поданої ним заяви, зареєстрований за адресою: [INFO], а фактично проживає за адресою: [INFO] Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч. 1 ст. 405 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення (ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР). Судом встановлено, що позивач на даний час проживає у свого сина [PERSON], який є її представником у справі, оскільки вимушена була залишити своє домоволодіння у звязку з порушенням відповідачем-1 правил співжиття. Зокрема, з копії висновку ДІМ СДІМ Чорнобаївського РВ УМВС України в Черкаській області старшого лейтенанта міліції [PERSON] від 18 серпня 2015 року вбачається, що позивач зверталася до міліції з приводу нанесення їй відповідачем-1 тілесних ушкоджень (а.с. 67). Крім того, постановою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 22 червня 2016 року у справі № 709/1361/16-п відповідача-2 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП (Дрібне хуліганство), оскільки 10 червня 2016 року остання ображала нецензурними словами позивача і погрожувала їй фізичною розправою, та звільнено від адміністративної відповідальності у звязку з малозначністю правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем доведено порушення відповідачами правил співжиття, що є підставою для зобовязання їх усунути перешкоди у користуванні житлом. Разом з тим, позовні вимоги в частині виселення відповідачів, на думку суду, до задоволення не підлягають, оскільки суду не надано достатніх і допустимих доказів, що останні постійно проживають у домоволодінні. При цьому судом встановлено, що всі відповідачі мають інше житло та місце реєстрації, а відповідач-2 є співвласником вказаного домоволодіння. Крім того, не підлягають до задоволення позовні вимоги в частині витребування у відповідача-1 свідоцтва про право власності на житло від 21 січня 1998 року № 49, оскільки позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що вказане свідоцтво перебуває саме у відповідача-1. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. За таких обставин з відповідачів на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 213,33 гривень. На підставі викладеного вище,

Outcome: partial