Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу в якому просить розірвати шлюб між ним та [PERSON], зареєстрований 22 серпня 2009 року у відділі ДРАЦС реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис №1183; малолітню доньку [PERSON], [INFO] залишити на проживання з матір'ю. В судове засідання Позивач не з'явився, 07.09.2015р. подав до суду заяву ( а.с. 16) за змістом якої позов підтримав в повному обсязі, просив задовольнити, а справу розглянути у його відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена булла належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення ( а.с. 21), причину неявки суду не повідомила, а відтак, суд вважає за можливе ухвалити рішення по суті спору у відсутності Відповідача. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 14 липня 2015 року сторони зареєстрували шлюб 22 серпня 2009 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 1183. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку - [PERSON], [INFO] (Свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 14 липня 2015 року). Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч.1. ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями п.3 ч.2 ст.18, ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. В ході розгляду справи Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, почуття любові один до одного між сторонами втрачено, фактичні шлюбні відносини між ними припинені, примирення між подружжям та збереження сім'ї не можливе та це буде суперечити інтересам та волі обох сторін. При зазначених обставинах Суд дійшов висновку, що сім'я розпалася остаточно і шлюб існує формально. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей». Позивач та Відповідач не зверталися до суду із заявами щодо надання їм часу для примирення, а оскільки встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім'ї є неможливим, миритися сторони вони не бажають, тому є усі підстави для розірвання шлюбу. Крім того, приймаючи до уваги, що шлюб - це добровільний союз чоловіка та жінки, а сторони зберегти сім'ю не бажають, Суд, з урахуванням того, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті й майнові права, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст.110 СК України, вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити. З огляду на викладене та з урахуванням положень частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України, Суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. Також в позовній заяві Позивач просив їх неповнолітню дитину залишити на проживання з матір'ю, Відповідачем не подавались письмові заперечення проти цього, а тому Суд вважає за доцільне залишити неповнолітню дитину сторін -[PERSON], [INFO], на проживання з матір'ю -[PERSON]. На підставі вищенаведеного, відповідно до ч.3 ст. 105, ст.ст. 110, 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved