Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання недійсним кредитного договору № 014/4080/82/40464 від 04 вересня 2008 року з моменту його укладення. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 04 вересня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Перечинського відділення та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/4080/82/40464 про надання кредиту в сумі 20 400 доларів США з кінцевим терміном погашення 04 вересня 2018 року. Укладений сторонами кредитний договір визначений сторонами як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення. Так, вважає вищевказаний договір кредиту недійсним, оскільки по-перше, позивача, як споживача банківських послуг при його укладенні не було повідомлено про усі умови кредитування, а лише ті, які фактично викладені безпосередньо у змісті самого договору, розробленого відповідачем. Так, з кредитного договору вбачається, що в його змісті відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, необхідні для укладення такого, а саме всупереч вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»: належно не наведено детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача; кредитний договір та, зокрема, графік платежів, не містить відомостей у розрізі сум погашення основного боргу, вартості сплати всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року; не визначено сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також не вказано її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі). Крім того, умов кредитного договору не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки такі є несправедливими, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача - п. 16.3 встановлено пеню у 1 % за кожний день прострочення виконання умов договору, натомість відповідальність банку за порушення умов договору не передбачена. Враховуючи наведене, а також те, що відповідно до п. 5 ст. 18 вказаного Закону, якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним, а на вимогу споживача - недійсним може бути визнано договір в цілому, тому із зазначених вище підстав просить позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивача - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини позовної заяви та заперечення на відзив. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, попередньо подавав письмове заперечення та відзив, в яких посилається на те, що 02 вересня 2008 року позивачем отримано Заяву-анкету позичальника [PERSON] на отримання кредиту під заставу, у якій останній просить надати йому кредит в сумі 20 000 доларів США, а також стверджує, що у письмовій формі ознайомлений з кредитними умовами (мета кредиту, наявні форми кредитування та відмінності між ними, форми забезпечення, строк та відсоткова ставка за кредитом, орієнтовна сукупна вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору), зі змістом ст. ст. 190, 222 КК України та з валютними ризиками при отриманні кредиту в іноземній валюті, що спростовує посилання позивача на порушення банком Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та Закону України «Про захист прав споживачів». Крім цього, того ж дня [PERSON] своїм підписом під Умовами кредитування по програмі «Кредит під заставу нерухомості» та підписом Додатку 2 до кредитного договору, підтвердив свою ознайомленість з даними умовами та сукупною вартістю кредиту. Сукупна вартість кредиту є й додатком № 2 до додаткової угоди № 014/4080/82/40464 від 26 квітня 2010 року. Також, на думку відповідача, безпідставним є твердження [PERSON] про несправедливість умов кредитного договору, так як згідно п. 15.4. кредитного договору на момент одержання кредиту позичальник усвідомлював та гарантував, що умови такого є для неї зрозумілі, відповідають її інтересам, є розумними, справедливими. Оскільки жодна з вказаних у позові вимог банком не порушена, кредитний договір відповідає діючому законодавству України, тому й підстав для визнання його недійсним немає. У свою чергу представник позивача [PERSON] подав заперечення на відзив, а також висновок спеціаліста громадської організації «Кредитний майдан» по наданих на дослідження документів щодо укладеного кредитного договору № 014/4080/82/40464 від 04 вересня 2008 року, з висновків якого вбачається, що оскільки жоден із досліджених документів не містить інформації щодо відкриття та/чи видачу, перерахунок коштів з рахунку, який застосовується до іноземної валюти, то можна зробити висновок, що кредитні кошти видані в національній валюті, а саме 98 956,32 грн.; реальна відсоткова ставка за кредитом за класичною схемою погашення склала 16,51 %, абсолютне подорожчання - 15 685,03, процент абсолютного подорожчання - 76,89 %; за ануїтетною - реальна відсоткова ставка за кредитом - 16,62 %, абсолютне подорожчання - 19 278,23; процент абсолютного подорожчання - 94,50%. Крім того зазначає, що письмове підтвердження надання відомостей споживачу відповідачем не надано, що спростовує його твердження про надання [PERSON] всієї необхідної інформації, яка передбачена законодавством України. Підписуючи кредитний договір позивач підтвердив ознайомлення лише з тією інформацією, яка була викладена в самому договорі, розробленому відповідачем, яка є неповною та недостатньою для здійснення свідомого вибору. Також, з точки зору закону, позивач як споживач не може бути примушений під час виконання договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних підставах. Так, відповідно до кредитного договору позивач зобов'язаний щомісячно вносити ануїтетні платежі в розмірі 785,97 доларів США, в той час як Інструкцією про касові операції в банках України, погашення заборгованості готівковими коштами в іноземній валюті в касу банку, яке виражене в центах США, не передбачено. З цього випливає, що розмір щомісячних платежів, визначений умовами договору та графіком погашення, встановлено відповідачем незаконно (Т. 1, а. с. 216-247). У поясненнях на заперечення представник відповідача зазначає, що своїм підписом у заяві-анкеті на отримання кредиту під заставу [PERSON] засвідчив, що ознайомлений у письмовій формі з кредитними умовами, зокрема метою кредиту, наявними формами кредитування та відмінностями між ними, перевагами та недоліками пропонованих схем кредитування, форми забезпечення, строк та відсоткова ставка за кредитом, орієнтовною сукупною вартістю кредиту та вартістю послуги з оформлення договору кредиту, а також зі змістом ст. ст. 190, 222 КК України та з валютними ризиками при отриманні кредиту в іноземній валюті. Крім того, підписавши кредитний договір, позивач підтвердив, що на момент одержання кредиту усвідомлював та гарантував, що умови договору є для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими; у разі зміни курсу іноземної валюти відносно національної всі валютні ризики несе позичальник; що йому розтлумачено (зрозуміло) та він згоден, що зміна курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України може призвести до значних збитків та погіршення фінансового стану позичальника. Також звертає увагу на те, що позичальнику ніщо не перешкоджало отримати кредит у національній валюті, доказів протилежного ним не надано, а відтак не доведено наявності умислу відповідача щодо надання неповної або недостовірної інформації споживачу, істотність значення обставин та власне сам факт обману. Крім того вважає подальші та узгоджені дії [PERSON] щодо укладення додаткових угод та внесення коштів в іноземній валюті, спрямовані на врегулювання кредитної заборгованості та часткове виконання умов кредитного договору, такими, що свідчать про визнання факту отримання кредитних коштів, розуміння положень відповідного договору та наявність зобов'язань за таким. Оскільки [PERSON] ніхто не спонукав до укладення договору, ініціатива отримання кредиту виходила саме від нього, а не банку, і, як уже зазначалося, договір підписаний ним особисто та частково виконувався, тобто позивач здійснював юридично значимі дії, тому просить ухвалити рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю (Т. 2, а. с. 9-12). Під час розгляду справи судом було вчинено наступні процесуальні дії: - ухвалою від 18 серпня 2016 року у справі призначено судову економічну експертизу, провадження на час її проведення - зупинено (Т. 1, а. с. 88-89); - ухвалою від 31 жовтня 2016 року з метою скерування клопотання експерта про надання матеріалів справи провадження у такій відновлено (Т. 1, а. с. 96); - ухвалою суду від 18 листопада 2016 року від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» витребувано оригінали (або належним чином завірені копії) графіку погашення кредиту та інших платежів [PERSON] за кредитним договором, первинні розрахункові документи, а також розрахунок вартості всіх супутніх послуг, які поніс [PERSON] за кредитним договором (Т. 1, а. с. 103, 104); - ухвалою суду від 20 грудня 2016 року призначено судову економічну експертизу, провадження на час її проведення - зупинено (Т. 1, а. с. 134, 135); - ухвалою від 06 червня 2017 року провадження у справі відновлено у зв'язку з тим, що станом на 03 травня 2017 року вартість проведення експертизи позивачем не оплачена, матеріали справи повернуто суду (Т. 1, а. с. 154); - ухвалою суду від 15 червня 2017 року призначено судову економічну експертизу, яку доручено іншій експертній установі - Київському науково-дослідному інституту судових експертиз (Т. 1, а. с. 158, 159); - ухвалою від 16 серпня 2017 року провадження у справі відновлено, так як матеріали справи повернуто суду у зв'язку з тим, що зазначена експертна установа через надмірну завантаженість експертів-економістів провести експертизу у строки, передбачені п.1.6. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, а саме у 2017 році, немає можливості (Т. 1, а. с. 165). Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В силу вимог ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 цього Кодексу договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 1 ст. 215 цього Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. У судовому засіданні встановлено, що 04 вересня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Перечинського відділення та позивачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/4080/82/40464 про надання кредиту в сумі 20 400 доларів США (Т.1, а. с. 8-16). Відповідно до п. 1.1. вказаного кредитного договору, кредитор на положеннях та умовах цього Договору надає Позичальнику кредит за програмою кредитування Кредит під заставу нерухомості в сумі 20 000 доларів США та оплату комісії за надання кредиту в розмірі 400 доларів США. В судовому засіданні встановлено, що своїм підписом у Заяві-анкеті на отримання кредиту під заставу від 02 вересня 2008 року позивач [PERSON] ствердив, що ознайомлений у письмовій формі з: кредитними умовами (мета, наявні форми кредитування та відмінності між ними, форми забезпечення, строк та відсоткова ставка, орієнтовну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору); зі змістом ст. ст. 190, 222 КК України (Т.1, а. с. 202-209). Також встановлено, що 02 вересня 2008 року позивач [PERSON] своїм підписом під Умовами кредитування по програмі «Кредит під заставу нерухомості» у ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та підписом Додатку № 2 до кредитного договору підтвердив свою ознайомленість з даними умовами та сукупною вартістю кредиту (Т. 1, а. с. 204-209). Крім цього встановлено, що відповідно до п. п. 15.4.-15.7. кредитного договору №014/4080/82/40464 позичальник [PERSON] усвідомлював та гарантував, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Крім того, сторони дійшли згоди з усіх істотних умов договору (мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, порядок плати за кредит, відсоткова ставка, відповідальність сторін), така була укладена у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і їх волевиявлення було вільним, а отже укладення спірного договору відповідало вимогам ЦК України та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (Т. 1, а. с. 15). В подальшому між Банком та [PERSON] було укладено Додаткові угоди. Так, 31 березня 2009 року було укладено Додаткову угоду № 014/4080/82/40646 до Кредитного договору, у якій визначено умови кредитних канікул, що встановлювались на період з 08 квітня 2009 року по 08 квітня 2010 року (Т. 1, а. с. 113-115), та визначено графік погашення кредиту (Т. 1, а. с. 116, 117). 26 квітня 2010 року між Банком та [PERSON] було укладено ще одну Додаткову угоду № 014/4080/82/40646 до Кредитного договору від 26 квітня 2010 року, якою, зокрема, змінено строк надання кредиту - до 08 вересня 2028 року; визначено фактичну заборгованість за сумою Кредиту станом на дату укладення цієї Додаткової угоди - 22 248,87 доларів США; передбачено відстрочку сплати процентів (Т. 1, а. с. 118-121). Сторонами також підписано орієнтовний графік погашення кредиту за ануїтетною схемою погашення (Т. 1, а. с. 122-124). Таким чином, [PERSON] укладаючи з Банком у 2008 році Кредитний Договір та у 2009 і 2010 роках Додаткові угоди до Кредитного договору, добровільно погодився на укладення спірних правочинів, отримав кредитні кошти, що ним не заперечується, не оскаржував їх і не порушував питання про їх розірвання, а отже, не вважав їх несправедливими. У даній справі судом встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до кредитного договору, які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15. Таким чином, підписавши кредитний договір № 014/4080/82/40646 позивач підтвердив факт надання йому Банком всієї необхідної інформації згідно ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому, згідно умов Кредитного договору, така інформація надавалася позичальнику перед укладенням кредитного договору, а відтак доводи представника позивача підлягають відхиленню. Отже, не можна погодитися з доводами представника позивача про те, що відповідач не ознайомив позивача з інформацією про сукупну вартість кредиту та умови кредитування, валютні ризики, оскільки в умовах Кредитного договору та у Додаткових угодах до нього така інформація була зазначена. Таким чином, оспорюваний Кредитний договір був підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов цього договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту; відповідач попередив позивачу про валютні ризики; у додатках до кредитного договору, які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Крім того, в разі незгоди з умовами кредитного договору позивач міг скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, чого [PERSON] не зробив. Натомість позивачем в подальшому укладались Додаткові угоди до Кредитного договору, у яких також зазначалась відповідна інформація. На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають до задоволення в повному обсязі.

Outcome: dismissed