Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до державного підприємства СКБ «Молнія» про зміну формулювання причин звільнення та запису у трудовій книжці, стягнення вихідної допомоги і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної платні. В подальшому розмір позовних вимог було збільшено. При цьому позивач посилається на те, що його незаконно було звільнено з посади, що і стало підставою для заявлення вимог щодо нарахованої але невиплаченої заробітної плати в розмірі 4338,31 грн., вихідної допомоги в сумі 6354 грн. та середнього заробітку за період затримки в розмірі 13767 грн. Незаконність звільнення полягала у тому, що звільнення повинно було здійснено на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, проте позивача було звільнено без зазначення підстав звільнення, що унеможливило його право на отримання вихідної допомоги. Окрім цього у листі до позивача було вказано, що колективним трудовим договором не передбачено виплати вихідної допомоги. Позивач в судове засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутності, уточненні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач по справі уточнені позовні вимоги визнав частково лише в розмірі 15,42 грн. при цьому посилаючись на те, що інші законні виплати були здійснені відповідачем. В іншій частині уточнених позовних вимог відповідач позовних вимог не визнав, про що було надані вмотивовані письмові вимоги. В судове засідання представник відповідача не з'явився, було надано заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги письмових заперечень проти позовної заяви були підтримані в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 02.01.2003 року [PERSON] працював в КП СКБ «Молнія» техніком 1 категорії. 22.05.2013 р. [PERSON] написав заяву про звільнення у зв'язку із систематичним невиконанням власником законодавства про працю - несвоєчасною виплатою заробітної плати та багаторазовим порушенням з боку адміністрації трудового та колективного договорів. Одночасно позивач звернувся до адміністрації з вимогою його звільнення на підставі частини 3 статті 38 Кодексу законів про працю України та виплати вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку. Адміністрація КП СКБ «Молнія» наказом № 44-к від 31.05.2013 р. звільнила [PERSON] за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням без зазначення причини його звільнення, яку він вказав у заяві про звільнення. Листом № К-83 від 29.05.2013 р. директор КП СКБ «Молнія» Мінгальов В.О. зазначив, що колективним договором КП СКБ «Молнія» не передбачено виплат вихідної допомоги при звільненні у зв'язку з невиплатою (несвоєчасною виплатою) заробітної плати і підприємство не порушувало вимог колективного договору та КЗпП. Вказані обставини були визнані сторонами в судовому засіданні, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України доведенню не підлягають. Суд вважає, що з урахуванням наявності заборгованості по заробітній платі, а також наявної заяви про звільнення з роботи [PERSON] на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, КП СКБ «Молнія» порушила вимоги закону та у наказі про звільнення не зазначило причин звільнення працівника, що призвело до відмови [PERSON] у виплаті вихідної допомоги на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. З урахуванням цього суд вважає за доцільне визнати у наказі № 44-к від 31.05.2013 р. формулювання причин звільнення неправильними. Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Таким чином суд вважає за доцільне вказати причину звільнення [PERSON] У наказі № 44-к від 31.05.2013 р., як: «Звільнити [PERSON], техніка 1 категорії РСО з 03 червня 2013 року за власною ініціативою на підставі ст. 39 КЗпП України.». Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1,2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Посилання відповідача на ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», ЗУ «Про оплату праці» та на колективний трудовий договір, в якому не передбачено виплату вихідної допомоги, а лише передбачено компенсацію втраченої заробітної плати жодним чином не можуть обмежувати права [PERSON] на право отримання вихідної допомоги на підставі ст. 44 КЗпП України. Середній заробіток за останні три місяці роботи позивача складає 2118 грн. Отже згідно положень ст. 44 КЗпП України КП СКБ «Молнія» мало сплатити позивачу вихідну допомогу в розмірі 6354 грн. (2118 грн./міс. * 3 міс.). Згідно до розрахункового листка за травень 2013 року [PERSON] було виплачено 2587,4 грн. та зазначено борг за підприємством в розмірі 4322,89 грн. Вказане підтверджується копією вказаного листка. Відповідно до рішення повідомлення № К-60 від 24.05.2013 року вимоги [PERSON] в розмірі 40502,2 грн. були визнані в повному обсязі. Вказане підтверджується копією вказаного рішення. Згідно до розрахункового листка за червень 2013 року [PERSON] було зазначено борг за підприємством в розмірі 4338,31 грн. Вказане підтверджується копією вказаного листка. Згідно до довідки ДП «СКБ «Молнія» від 16.12.2013 року № 67 загальна сума заборгованості підприємства перед [PERSON] складає 43105,12 грн. Вказане підтверджується довідкою. В своїх заперечення від 24.09.2014 року відповідач визнав позовні вимоги в розмірі 29551,98 грн. при цьому посилаючись на те, що середньоденний заробіток за період з 03.06.2013 року по 04.08.2014 року дорівнює 100,86 грн. Також зазначено, що середньомісячна заробітна плата позивача за два місяці, що передували звільненню складала 2118 грн. Вказане підтверджується довідкою № 73 від 23.09.2014 року. Згідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідач в судовому засіданні визнав позовні вимоги в розмірі 29551,98 грн. виходячи з того, що середній щоденний заробіток позивача складав 100,86 грн. на протязі 293 днів. Позивач проводячи розрахунки, зазначав, що середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 04.06.2013 року по 04.08.2014 року складає 31028,7 грн., спирався на твердження, що його щоденна заробітна плата становить 105,9 грн. Проте у відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України це було спростовано довідкою № 73 від 23.09.2014 року, де було зазначено, що заробіток за період з 03.06.2013 року по 04.08.2014 року дорівнює 100,86 грн. Таким чином середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 04.06.2013 року по 04.08.2014 року складає 29551,98 грн. Щодо нарахованої але невиплаченої заробітної плати то в останніх уточненнях позивач заявив вимогу щодо сплати її в розмірі 15,42 грн. Вказане було визнано відповідачем у запереченнях від 25.12.2013 року, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України вказані обставини доведенню не підлягають. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial