Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-03 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу згідно договору позики. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 01.12.2008 року він уклав договір позики з [PERSON] на суму в розмірі - 25000,00 грн., які останній зобов'язувався повернути до 01.06.2009 року. Крім того, що в розписці вказано, що в разі домовленості термін позики можливо буде продовжити. Вказує, що за домовленість термін позики був продовжений до грудня 2013 року. Проте, відповідач своїх зобов'язань не виконав. Позивач просить суд стягнути з відповідача в його користь суму заборгованість за договором позики в розмірі - 25000,00 грн. та понесені судові витрати по справі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву підтримав з підстав в ній зазначених. Просив суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав. Суду пояснив, що починаючи з дня отримання позики щомісячно сплачував позивачу відсотки в розмірі 800,00 грн. та 12.12.2014 року повернув позивачу решту коштів за договором позики в розмірі 16000,00 грн. Крім того, просив суд відмовити в задоволенні позову, застосувавши строки позовної давності. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родо Згідно ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. 01.12.2008 року [PERSON] позичив у [PERSON] суму в розмірі 25000,00 грн. які останній зобов'язувався повернути до 01.06.2009 року, що підтверджується письмовою розпискою (а.с. 4). Крім того, з пояснень сторін в судовому засіданні, з'ясовано, що [PERSON] неодноразово позичав грошові кошти відповідачу [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу Українипозичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Як вбачається з тексту розписки, між сторонами погоджено, що в разі домовленості термін позики можливо буде продовжити ( а.с. 4). Ст. 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Частиною 3 ст. 264 ЦК України передбачено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Покликання відповідача на застосування строків позовної давності не заслуговує на увагу суду, оскільки спростовуються поясненнями останнього, що починаючи з дня отримання позики щомісячно сплачував позивачу відсотки в розмірі 800,00 грн. та 12.12.2014 року повністю повернув позивачу борг за договором позики. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Будь - яких належних та допустимих доказів повернення [PERSON] коштів за договором позики в розмірі 25000,00 грн. відповідач суду не надав. Суд критично оцінює пояснення відповідача [PERSON], оскільки вони є суперечливими. Отже, враховуючи, що зобов'язання за договором позики до цього часу відповідач не виконав, суд приходить до висновку, що слід стягнути з відповідача в користь позивача суму боргу за позикою в розмірі - 25000,00 грн. На підставі наведеного та

Outcome: approved