Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом про стягнення з [PERSON] суми неповернутої позики. У своїй позовній заяві, Позивач просить стягнути з Відповідача на свою користь суму неповернутої позики 11 000,00 доларів США в еквіваленті у національній валюті України - гривні, а також стягнути з Відповідача судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог Позивач та його представник посилаються на те, що 03 лютого 2014 року, [PERSON] отримав від [PERSON] грошову позику у розмірі 11000,00 (одинадцять тисяч) доларів США. З урахуванням уточнених позовних вимог (заява про уточнення від 31.12.2014 року) Позивач та його представник, з посиланням на ч. 2 ст.533 ЦК України, просять стягнути з Відповідача суму заборгованості у національній валюті України - гривні, за офіційним курсом встановленим Національним Банком України станом на дату ухвалення рішення у справі. Факт отримання позики у розмірі 11000,00 (одинадцять тисяч) доларів США. підтверджується власноручно підписаною Відповідачем розпискою від 3 лютого 2014 року. Згідно з взятими на себе зобов'язаннями передбаченими розпискою, Відповідач повинен був повернути отримані у якості позики грошові кошти в повному обсязі у строк до 3 березня 2014 року включно. Однак у вказаний строк Відповідачем свої зобов'язання не виконано. 26 червня 2014 року, Відповідач додатково підтвердив факт визнання ним заборгованості за позикою та повторно надав письмове зобов'язання повернути суму заборгованості у повному обсязі у строк до 30 червня 2014 року, яке складено та підписане Відповідачем власноручно. У вказаний строк Відповідачем свої зобов'язання також не виконано. Відповідно до ч. 2 ст. 1046 Цивільного кодексу України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України - на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Стаття 1049 ЦК України передбачає, що - позичальник (відповідач) зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Не зважаючи на це, станом на час розгляду справи, свої зобов'язання Відповідачем не виконано взагалі. У судове засідання 2 березня 2015 року Позивач та його представник не з'явився. Представник Позивача надав суду заяву у якій позовні вимоги підтримав повністю, справу просив розглядати його відсутності, у випадку неявки Відповідача просив розглядати справу на підставі наявних у ній матеріалів та доказів. Відповідач у судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заперечень на позовну заяву Відповідачем до суду не надано. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 224 - 226 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та докази, надані в їх обґрунтування, вважає, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а отже підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що 03 лютого 2014 року, Відповідач дійсно отримав від Позивача позику у розмірі 11000,00 (одинадцять тисяч) доларів США. Факт отримання Відповідачем вказаних коштів підтверджується представленою ним розпискою від 03.02.2014 р. (а.с. 4), а також письмовим зобов'язанням від 26.06.2014 року (а.с.5), складеними та підписаними Відповідачем власноручно. Дослідивши вказані документи, суд вважає їх належним та достатнім підтвердженням виникнення між сторонами договірних відносин щодо надання Відповідачеві позики. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2 ст. 1046 Цивільного кодексу України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України - на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Виходячи зі змісту наведених норм, договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Така позиція збігається з позицією Верховного суду України закріпленою у постанові від 2.07.2014 року справі №6-79цс14 і відповідно до ст. 3607 ЦПК України, є обов'язковою для застосування судом. За таких обставин суд доходить висновку, що між сторонами виникли відносини за договором позики, факт укладення якого та його умови містяться у представленій Відповідачем розписці. Відповідно до ст. 1049 ЦК України - позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається зі змісту розписки представленої Відповідачем, останній зобов'язувався повернути отримані кошти через один календарний місяць. Граничним строком повернення отриманої позики було 3 березня 2014 року. Як вбачається із матеріалів справи, свої зобов'язання Відповідачем не виконано. Отже судом встановлено, що Відповідачем порушено свої зобов'язання перед Позивачем, внаслідок чого Відповідач має непогашену заборгованість у розмірі 11 000,00 (одинадцять тисяч доларів США), що є порушенням прав Позивача. Як вбачається із матеріалів справи, валютою зобов'язання є долар США. У той же час, відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Виходячи зі змісту зазначеної норми, суд зазначає, що стягнення суми заборгованості можливе лише у гривні за офіційним курсом Національного банку України. В той же час, суд враховує ту обставину, що з моменту надання позики Відповідачеві до моменту розгляду цієї справи минув значний проміжок часу, а курс гривні до долара США суттєво змінився. Тому суд вважає справедливим розрахунок заборгованості у гривневому еквіваленті здійснювався станом на час розгляду справи. Згідно з довідкою виданою Управлінням Національного банку України від 26 лютого 2015 року №06-131/2075 (а.с. 52), офіційний курс гривні по відношенню до долара США станом на 25.02.2015 року становить 2804,6032 грн. за 100 доларів США (тобто 28,046 грн. за 1 долар США). Суд визначає розмір заборгованості у гривнях як: 11000,00 доларів США х 28,046 = 308 506,00 грн. Отже встановлена судом сума заборгованості складає 308 506,00 грн. (триста вісім тисяч п'ятсот шість грн. 00 коп.). Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в котрих одна сторона (боржник) зобов'язана здійснити на користь другої сторони (кредитора) певну дію ( передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші та інше) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його зобов'язання. У відповідності до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved