Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-28 00:00:00

[PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 2323680800:01:012:0120, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 89254931 від 09.06.2017 (а.с. 30). 29.06.2017 позивач належну йому на праві приватної власності земельну ділянку з кадастровим номером 2323680800:01:012:0120 передав в оренду [PERSON] строком на 10 років, що підтверджується договором оренди землі від 29.06.2017 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 91119020 від 04.07.2017 (а.с. 31-35). Відповідно до п. 9 договору оренди землі від 29.06.2017 орендна плата встановлюється в розмірі 2 150,00 гривень на рік. Разом з цим, у період з 09.06.2017 по теперішній час відповідач [PERSON] використовує земельну ділянку з кадастровим номером 2323680800:01:012:0120, що визнано відповідачем як у відзиві на позовну заяву, так і під час судового розгляду цієї справи, а отже дана обставина не підлягає доказуванню в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України. При цьому, відповідач [PERSON] не надав суду доказів того, що земельна ділянка з кадастровим номером 2323680800:01:012:0120 перебуває у фактичному користуванні юридичної особи - фермерського господарства «Терновий». Звернення позивача, посилання на які наведені у відзиві на позовну заяву, судом не беруться до уваги як неналежні докази правомірності користування спірною земельною ділянкою. Посилання відповідача на квитанції про сплату земельного податку (плати за землю) також не підтверджують того факту, що спірна земельна ділянка фактично використовується юридичною особою, оскільки в цих квитанціях не зазначено, за яку саме земельну ділянку сплачується податок, та до того ж платником податку зазначені фізичні особи, а не фермерське господарство. Будь-яких правовстановлюючих документів на земельну ділянку з кадастровим номером 2323680800:01:012:0120 відповідач суду не надав. Таким чином, у даній справі спір щодо земельної ділянки з кадастровим номером 2323680800:01:012:0120 виник саме між її власником - [PERSON] та фактичним користувачем - [PERSON] . Порушення прав позивача по справі полягає в тому, що він як орендодавець земельної ділянки з кадастровим номером 2323680800:01:012:0120, у зв`язку з фактичним самовільним використанням цієї ділянки відповідачем, не може виконати своїх обов`язків за договором оренди від 29.06.2017 щодо передачі земельної ділянки орендарю - [PERSON] , у зв`язку з чим зазнає збитків у вигляді неотриманої орендної плати. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з такого. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилом ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Частиною другою статті 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. За визначенням пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Як зазначено у ч. 3 ст. 22 ЦК України, збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. З огляду на викладене, суд визнає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача звільнити земельну ділянку позивача. Разом з цим, суд не погоджується з визначеним позивачем розміром збитків, оскільки з дати укладення договору оренди землі від 29.06.2017 до моменту звернення до суду минуло два повних роки, а отже позивач має право на відшкодування збитків у виді неотриманої орендної плати за два роки в розмірі: 2150*2=4300,00 грн. Виходячи з наведеного, суд визнає позов таким, що підлягає задоволенню у вищезазначеній частині. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Позивач, відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено судове рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За правилом частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 по справі № 161/4985/17 (реєстраційний номер за ЄДРСР 81573955) зроблено висновок щодо застосування норми ч. 6 ст. 141 ЦПК України, відповідно до якого у разі задоволення позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини заявлених до нього вимог, якщо цього відповідача також не звільнено від сплати судового збору. Відповідач у даній справі не звільнений від сплати судового збору. Згідно з ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і не майновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Відповідно до пп. 1, 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», з урахуванням ціни даного позову, розмір судового збору, що підлягав сплаті за вимогою майнового характеру (про відшкодування збитків) становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що у 2019 році дорівнювало 768,40 грн., а розмір судового збору, що підлягав сплаті за вимогою немайнового характеру (про зобов`язання звільнити земельну ділянку) становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що у 2019 році дорівнювало 768,40 грн. У зв`язку з частковим задоволенням вимоги майнового характеру, на 2/3 від заявленої суми, розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь держави за вимогою майнового характеру становить: 768,40/3*2 = 512,26 грн., а відтак загальний розмір судового збору, що належить стягнути з відповідача на користь держави становить: 768,40+512,26=1 280,66 грн. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: partial