Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на 1/6 частину земельної ділянки в порядку спадкування за законом, загальною площею 0,1га, кадастровий номер [NUMBER], за адресою: [ADDRESS]. Свої позовні вимоги мотивує тим, що зазначена земельна ділянка належала на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та його дружині [PERSON] згідно державного акту на право власності на землю серії [NUMBER] від 05.08.1999 року. [INFO] року [PERSON] померла, він, як спадкоємець першої черги, прийняв спадщину після смерті дружини, про що отримав відповідне свідоцтво про право на спадщину. Однак, звернувшись до нотаріуса для оформлення спадкових прав на належну [PERSON] частину земельної ділянки, йому було відмовлено з покликанням на неможливо встановити склад спадкового майна, а саме, яка частка земельної ділянки належала померлій [PERSON] на день смерті. Відтак, з метою оформлення ним прав на частку земельної ділянки, а також з відмовою нотаріуса оформити такі права через невизначеність часток у власності він змушений звернутися з таким позовом до суду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, при цьому кожен з них подав заяву про визнання позову та розгляд справи за його відсутності. Третя особа - Друга Львівська державна нотаріальна контора, будучи належним чином повідомленою про час, день і місце розгляду справи, не направила в суд свого представника, натомість подала суду заяву, в якій просить розглядати справу за відсутності такого, у вирішенні справи покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зі змісту ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Судом встановлено, що на підставі державного акту про право власності на землю [NUMBER] земельна ділянка для обслуговування житлового будинку на [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належала дружині позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Також встановлено, що [PERSON] померла [INFO] року, позивач прийняв спадщину після смерті дружини, йому видано свідоцтвом про право на спадщину за законом від 14.05.2007 року (а.с.40), згідно якого він успадкував 1/2 частину будинку на [ADDRESS] з відповідною частиною господарських будівель та споруд. Із матеріалів справи вбачається, що до складу спадщини [PERSON] увійшла також її частка у праві спільної сумісної власності на вказану земельну ділянку. Згідно зі ст.ст. 1216, 1222, 1223 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Встановлено, що інших спадкоємців, які б звернулися із заявою про прийняття спадщини, окрім позивача, після смерті [PERSON] немає. Так, згідно матеріалів спадкової справи №127 спадкоємцями після смерті [PERSON] є чоловік померлої [PERSON], діти [PERSON] і [PERSON] Разом з тим, [PERSON] і [PERSON] подали нотаріусу заяви, що на оформлення спадкових прав не претендують. Відповідно до п.п. 4.15, 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року видача свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу не було видано нотаріусом свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну частку земельної ділянки, оскільки нотаріусом неможливо встановити склад спадкового майна, бо частки співвласників ділянки є невизначеними. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7 визначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Частиною 1 ст.368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ч.1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У відповідності до ч.1 ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до ст.372 Цивільного кодексу України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у спільній сумісній власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності припиняється. Відповідно до ст.89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюється за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. З матеріалів справи встановлено, що ідеальні частки співвласників земельної ділянки не визначені, домовленості між співвласниками щодо розміру їх часток не досягнуто, поряд з цим не встанрвлено обставин, які б давали підстави для відступлення від рівності часток співвласників, тому суд виходить з того що їх частки є рівними, тому до складу спадкового майна після смерті [PERSON] входить 1/6 частка земельної ділянки. Оскільки [PERSON] померла, а [PERSON], як спадкоємець бажає оформити свої права на спадкове майно після смерті дружини, тому єдиними способом захисту права власності позивача на спадкове майно є визнання права власності на спадкове майно. Як встановлено в судовому засіданні, відповідачі погоджуються з позовними вимогами [PERSON] щодо визнання за ним права власності на 1/6 частину земельної ділянки і на цю спадщину не претендують. Оскільки визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, то таке визнання позову згідно ст.174 ЦПК України є підставою для задоволення позову. Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з наведеного, суд приходить до переконання, що позов підставний, ґрунтується на законі, а відтак за [PERSON] слід визнати право власності на 1/6 частину земельної ділянки, загальною площею 0,1га, кадастровий номер [NUMBER], за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом.

Outcome: approved