Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до [PERSON] , уточнивши свої позовні вимоги, просить усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , таким що втратив право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є власником квартири [ADDRESS] . Крім нього у квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] . Однак відповідач виїхав з квартири і більше року не проживає у ній, але добровільно не знявся з реєстрації місця проживання. З метою підтвердження факту не проживання відповідача [PERSON] 26 січня 2019 року він звернувся до ЖКП «Галицьке» з проханням створити комісію за участі сусідів, уповноваженого представника ЖКП «Галицьке» та провести обстеження його квартири для підтвердження факту не проживання відповідача. Однак, відповідно до листа №181 від 23 лютого 2018 року, ЖКП «Галицьке» повідомило його, що у функції та повноваження підприємств не входить обстеження житлових приміщень приватної власності. Факт відсутності відповідача [PERSON] у квартирі [ADDRESS] підтверджується актами від 22 березня 2018 року, 26 квітня 2018 року, складеними сусідами позивача - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також від 25 листопада 2018 року та 28 лютого 2019 року, складеними сусідами [PERSON] і [PERSON] Оскільки відповідач чинить йому перешкоди у здійсненні його права власності, на підставі ст.391 ЦК України він має право вимагати усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 20 березня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено перше судове засідання для розгляду справи по суті з повідомленням (викликом) сторін, надано сторонам строк для подання відзиву на позовну заяву, відповіді та заперечень. Представник позивача в судовому засіданні 26 червня 2019 року позов підтримав, просив його задовольнити, вказав, що проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання 26 червня 2019 року повторно не з`явився, жодних заяв чи клопотань від нього не надходило. Враховуючи, що відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, відповідач відзив не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд ухвалив провести розглядати справу у відсутність відповідача за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Заслухавши виступи учасників справи, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа в порядку, встановленому цим Кодексом, може звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим Управлінням житлового господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради 29 січня 1999 року . Як вбачається з адресної картки від 17 жовтня 2018 року №108820, виданої Управлінням забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, у квартирі [ADDRESS] , зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з пояснень позивача, відповідач виїхав з квартири і більше року не проживає у ній, але добровільно не знявся з реєстрації. Факт відсутності відповідача [PERSON] у квартирі [ADDRESS] підтверджується актами від 22 березня 2018 року, 26 квітня 2018 року, складеними сусідами позивача - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також від 25 листопада 2018 року та 28 лютого 2019 року, складеними сусідами [PERSON] і [PERSON] З метою підтвердження факту не проживання відповідача [PERSON] позивач 26 січня 2019 року звернувся до ЖКП «Галицьке» з проханням створити комісію за участі сусідів, уповноваженого представника ЖКП «Галицьке» та провести обстеження його квартири для підтвердження факту не проживання відповідача. Відповідно до листа №181 від 23 лютого 2018 року ЖКП «Галицьке», у функції та повноваження підприємств не входить обстеження житлових приміщень приватної власності. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).. Згідно з ст.ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб і будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до п.34 постанови Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У зв`язку з наведеним вище, суд вважає, що права позивача підлягають захисту, оскільки він, як власник нерухомого майна, згідно вимог статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, має право вільно користуватись і розпоряджатись власністю, однак реєстрація місця проживання відповідача у належній йому квартирі перешкоджає цьому, що призводить до порушення прав позивача. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених вимог та задоволення позову. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачу було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судвого рішення, з відповідача слід стягнути в дохід державного бюджету 768,40 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved