Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, Банилівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області, про визнання права власності на земельну ділянку. У позові вказував, що 09.06.2003 року між кооперативом «Черемош», який іменується як «Продавець», з однієї сторони, та ним приватним підприємцем [PERSON], що діяв на підставі свідоцтва про державну реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи, виданого Чернівецьким міськвиконкомом від 20.08.2002 року, яке припинено 16.08.2013 року, що іменувався як «Покупець» з другої сторони, уклали договір купівлі-продажу, за яким «Продавець» продав, а «Покупець» купив будинок, розташований в [ADDRESS] Згідно п.1 договору купівлі-продажу за вищевказаною адресою, на земельній ділянці розташований будинок, загальною площею 263,20 кв.м., який складається з пилорами, зазначеної в плані літ. «А», склад літ. «Б», розпилювальною лінією літ. «В» та сушки літ. «Г». Зазначений договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Штефюк Н.В. та зареєстрований в реєстрі за №2327. 12.06.2015 року набув право власності на житловий будинок, що розташований в [ADDRESS], загальною площею 263,20 кв.м. який складається з пилорами, зазначеної в плані літ. «А», склад літ. «Б», розпилювальною лінією літ. «В» та сушки літ. «Г». Посилався на те, що у всіх випадках переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об'єкти. Подальша «реєстрація земельної ділянки» (ст.202 ЗК України) та права на земельну ділянку (ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») повинні бути здійсненні з метою запобігання спорам та створення можливості для наступного відчуження земельної ділянки за договором. Листом №0-24-0.170-281/01-17 від 22.06.2017 року Вижницький відділ Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області повідомив його, що земельна ділянка площею 263,20 кв.м, яка розташована по вул. [ADDRESS] знаходиться за межами населеного пункту с. Банилів Вижницького району, а тому згідно п.4 ст.122 ЗК України розпорядником вказаних земель є центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи, які передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Виконавчий комітет Банилівської сільської ради повідомив його, що земельна ділянка площею 263,20 кв.м, яка розташована по [ADDRESS] відноситься до земель сільськогосподарського призначення, а оскільки вказана земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту, її розпорядником є Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області. Згідно з додатком №1 до Порядку нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення, який затверджений Наказом міністерства аграрної політики та продовольства України за №262 від 23.05.2017 року, нормативно грошова оцінка земель за 1 га по Чернівецькій області становить 32991,29 грн., а тому нормативна грошова оцінка вищевказаної земельної ділянки, площею 263,20 кв.м складає 868,56 грн. Посилаючись на правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду України від 11.02.2015 року за №6-2цс15, від 30.09.2015 року за №6-1003цс15, від 12.10.2016 року за №6-2225цс16 та Вищого господарського суду України від 22.09.2015 року за №922/2257/14, ст.ст.328, 377 ЦК України, ст.120 ЗК України просив визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 263,20 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлений позов підтримав, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини просив позовні вимоги задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області Будз А.Ю. позов не визнав. Підтримав подане заперечення проти позову у якому зазначив, що немає об'єкту цивільних правовідносин, а саме сформованої земельної ділянки, що унеможливлює визнання права власності, оскільки, позивач не зможе зареєструвати в подальшому це право. В договорі купівлі-продажу не зазначено про перехід будь-яких прав на земельну ділянку, а також позивачем не надано в якості доказів жодних цивільно-правових угод, які б свідчили про це. Вимоги позивача є неправомірними у зв'язку із тим, що попередній власник будинку, за адресою [ADDRESS] - кооператив «Черемош», не був власником земельної ділянки під даним будинком, а отже, до позивача не могло автоматично перейти право власності на землю, оскільки кооператив його не мав. Відповідно до листа Відділу у Вижницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області від 22.06.2017 року №0-24-0.170-281/101-17 та листа Банилівської сільської ради від 20.06.2017 року №534 розпорядником земель, на яких розташований вищезазначений будинок є Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області. В результаті укладання договору купівлі-продажу у Продавця не зникало, а у Покупця не виникало право власності на земельну ділянку. Вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими, такими, що намагаються позбавити орган державної влади повноважень щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності та обійти встановлений порядок оформлення оренди або права власності на земельну ділянку. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача - Банилівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області Міцан І.І. позов не визнав. Позовні вимоги вважав безпідставними та просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Суд, заслухавши представників сторін - [PERSON], Будза А.Ю., Міцана І.І., дослідивши письмові докази по справі, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підтвердження позовних вимог позивачем [PERSON] та його представником [PERSON] надано такі докази. Копію договору купівлі-продажу серія ВАК №722410, посвідченого 09.06.2003 року приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Штефюк Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №2327, з якого вбачається, що кооператив «Черемош» продав, а приватний підприємець [PERSON] купив будинок загальною площею 263,20 кв.м, який складається з пилорами літ. «А», складу літ. «Б», розпилювальної літ. «В» та сушки літ. «Г», що знаходиться в [ADDRESS] Копію Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний №38969346 від 12.06.2015 року, наданого Реєстраційною службою Вижницького районного управління юстиції Чернівецької області, з якого вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу серія ВАК №722410, виданого 09.06.2003 року приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Штефюк Н.В. на праві приватної власності [PERSON] належить будинок загальною площею 263,2 кв.м, який складається з пилорами, зазначеної літ. «А», складу літ. «Б», розпилювальної літ. «В» та сушки літ. «Г», що розташований в [ADDRESS] Копію довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серія АВ №417493, з якої вбачається, що фізична особа-підприємець [PERSON] припинив підприємницьку діяльність. Копію листа Відділу у Вижницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області №0-24-0.170-281/101-17 від 22.06.2017 року, наданого на запит [PERSON], з якого вбачається, що землі відповідно до ст.22 ЗК України землі під господарськими будівлями і дворами належать до земель сільськогосподарського призначення несільськогосподарських угідь, тому згідно п.4 ст.122 ЗК України розпорядником вказаних земель є центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальний орган, які передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Копію листа виконавчого комітету Банилівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області №534 від 20.06.2017 року, наданого на запит [PERSON], з якого вбачається, що цільове призначення земельної ділянки по [ADDRESS] земля сільськогосподарського призначення (для будівництва і обслуговування господарських будівель та споруд), а оскільки дана земельна ділянка розміщена за межами населеного пункту, то її розпорядником є Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області. У відповідності до ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожен при розгляді питання про його цивільні права та обов'язки має право на відкритий та справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Складовою частиною справедливого судочинства, зокрема, є доступ до процедури зо всіма атрибутами контролю, тобто право на судовий контроль органів державної влади. Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Порушене право може бути захищено у спосіб, хоча і не передбачений зазначеною нормою, законом чи договором, але такий, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим порушенням. Як на підставу позову, позивач [PERSON] посилається на те, що 12.06.2015 року набув право власності на будинок, загальною площею 263,2 кв.м, розташований по [ADDRESS], а тому відповідно до ст.377 ЦК України, ст.120 ЗК України у нього одночасно виникло право на земельну ділянку площею 263,2 кв.м, на якій розташований вказаний будинок. Оскільки право власності на будинок, що розташований по [ADDRESS] виникло у [PERSON] з моменту державної реєстрації, тобто з 12.06.2015 року, то до даних правовідносин підлягають застосуванню норми діючих ЦК України та ЗК України в редакції, чинній на момент виникнення права. За змістом ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника. У частині 1 ст.120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України необхідно виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК України та ч.1 ст.377 ЦК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Так, відповідно до вимог ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно з ч.1 ст.116 КК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Частиною 2 ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Статтею 125 ЗК України в редакції, чинній станом на 09.06.2003 року (день укладення договору купівлі-продажу) було передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України та ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист своїх прав, свобод чи інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. При вирішенні такого судового звернення суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. З безпосередньо досліджених письмових доказів судом установлено, що: на підставі договору купівлі-продажу від 09.06.2003 року, укладеного між кооперативом «Черемош» та ПП [PERSON] - 12.06.2015 року, тобто після припинення підприємницької діяльності, позивач зареєстрував, а отже набув право власності на будинок, загальною площею 263,2 кв.м, розташований по [ADDRESS]; жодних відомостей про перехід права власності чи права користування земельною ділянкою, загальною площею 263,2 кв.м, що розташована під будинком по [ADDRESS] у договорі купівлі-продажу від 09.06.2003 року немає; будь-які рішення повноважного органу (органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади) про передачу земельної ділянки, яка розташована по [ADDRESS] кооперативу «Черемош», а також позивачу у власність або надання її у користування (оренду) - відсутні; на момент розгляду справи в суді право власності або користування земельною ділянкою площею 263,2 кв.м, яка розміщена під будинком, який розташований в с. Банилів вул. Н. Левицького, 4а, Вижницького району Чернівецької області - не зареєстровано. Враховуючи викладене, Суд дійшов висновку, що жодними належними та допустимими доказами [PERSON] та його представник [PERSON] не довели, що у кооперативу «Черемош», як попереднього власника будинку, розташованого по [ADDRESS] у передбаченому ЗК України порядку виникло право власності чи право користування земельною ділянкою, розташованою під даним нерухомим майном, тобто ними не доведено, що спірна земельна ділянка до укладення договору купівлі-продажу будинку набула ознак об'єкта права власності, а отже і право власності на земельну ділянку на підставі ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України до [PERSON] не перейшло. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку безпідставні, є помилковими, а тому задоволенню не підлягають. Такі висновки відповідають правовим позиціям Верховного Суду України, викладеним у постановах від 11.02.2015 року по справі №6-2цс15, від 30.09.2015 року по справі №6-1003цс15, від 12.10.2016 року по справі №6-2225цс16 та від 13.04.2016 року по справі №6-253цс16 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для суду. Посилання позивача та його представника на зазначені правові позиції Верховного Суду України зводяться до перекручування їх змісту та його неправильного тлумачення на власну користь. Це підтверджено дослідженими в суді належними доказами, доказів протилежного ні позивачем, ні його представником суду не надано. На підставі викладеного, ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 04.11.1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, ст.ст.3, 11, 15, 16, 377 ЦК України, Конституції України, ст.ст.116, 120, 125 ЗК України, ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,

Outcome: dismissed