Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 27.05.2019 між ним та відповідачем укладено письмовий договір позики у формі розписки. Позивач передав відповідачеві грошові кошти в сумі 4200 доларів США, що станом на 27.05.2019 за курсом НБУ становить 111474 грн. Відповідач зобов`язався повернути позику у строк до 27.10.2019. Умови договору до теперішнього часу відповідачем не виконані. У зв`язку з тим, що договором позики процентна ставка не встановлювалась, позивач вважає за необхідне стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми, що складає 1410,99 грн. та інфляційні витрати за період часу з 27.05.2019 по 21.01.2020, що становлять 102,11 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, в тому числі за місцем роботи та в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило, відзиву на позов від відповідача також не надходило. Заява про розгляд справи без участі відповідача, яка надійшла до суду засобами електронного зв`язку, не береться судом до уваги, адже вказана заява надійшла до суду у вигляді копії та ця копія фактично не містить належного підпису відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечував проти заочного розгляду справи за відсутності відповідача. У зв`язку з наведеним, суд вважав за можливе слухати справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього, про що було постановлено ухвалу, яка відображена в протоколі судового засідання. Дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та його представника, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно із розпискою від 27.05.2019, оригінал якої був оглянутий судом в судовому засіданні, [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] , виданий 21.06.2005 Стахановським МВ УМВС України в Луганській області, отримав у борг від [PERSON] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] , паспорт № [NUMBER] , суму в розмірі 4200 доларів США 27 травня 2019 року та зобов`язується їх повернути 27 жовтня 2019 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідач свої зобов`язання за договором позики перед позивачем не виконав і суму боргу в розмірі 4200 доларів США або в еквівалентному розмірі в національній валюті України в строк до 27 жовтня 2019 року не повернув. Вказаний висновок суду підтверджується змістом оригіналу розписки від 27.05.2019, на якій відсутні відмітки про виконання свого обов`язку відповідачем та оригінал якої зберігається у позивача. У зв`язку із викладеним суд вважає, що відповідач неналежним чином виконує взяті на себе перед позивачем зобов`язання, а отже заборгованість відповідача перед позивачем становить суму в розмірі 4200 доларів США. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України). Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 17.04.2019 по справі №519/654/17. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц зроблено висновок про те, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Суд звертає увагу на те, що представник позивача у позовній заяві просить стягнути суму боргу та 3 % річних саме в національній валюті України. На думку суду, вищевказані правові позиції Верховного Суду не містять висновків щодо неможливості стягнення боргу, наданого в іноземній валюті, саме у гривні, якщо про це просить позивач. Стягнення боргу у гривні в даному випадку не порушує вимог цивільного законодавства та відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства. Разом з тим, представник позивача обраховує суму боргу у гривні відповідно до курсу НБУ станом на 27.05.2019, тобто на момент виникнення зобов`язання за договором позики. Проте, ч. 2 ст. 533 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. На думку суду, якщо заборгованість за грошовим зобов`язанням стягується в судовому порядку, сума боргу визначається за курсом на день прийняття судового рішення, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, на день ухвалення рішення, при визначенні суми до стягнення, суд повинен визначити і врахувати курс долара США та ухвалити рішення про стягнення сум в межах заявлених позовних вимог. Вказана правова позиція зазначена у постановах Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 537/6309/16-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 357/5634/18-ц. Враховуючи викладене, сума боргу за договором позики у гривневому еквіваленті має визначатися на день ухвалення рішення, тобто станом на 16 березня 2020 року. Курс НБУ станом на 16 березня 2020 року становить 26,089 грн. за 1 долар США. Таким чином, 4200 доларів США по курсу НБУ станом на 16 березня 2020 року в гривневому еквіваленті становить 109573,80 грн. Вказана сума боргу і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) також зроблено висновок про те, що передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Позивач просить стягнути з відповідача три проценти річних від простроченої суми за період по 21.01.2020. Враховуючи вищенаведену позицію Великої Палати Верховного Суду, три проценти річних від простроченої суми слід обчислювати за період з 28.10.2019 по 21.01.2020 наступним чином: 4200 доларів США х 3 : 100 : 365 х 86 днів = 29,69 доларів США. За період після 21.01.2020 позивач не просив стягувати три проценти річних від простроченої суми. Таким чином, три проценти річних від простроченої суми за період з 28.10.2019 по 21.01.2020 становлять 29,69 доларів США, що по курсу НБУ в гривневому еквіваленті станом на 16 березня 2020 року становить 774,58 грн. (29,69 * 26,089 = 774,58). Разом з тим, за змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 25.11.2019 у справі № 130/1058/16, від 23.10.2019 у справі № 369/661/15-ц, від 23.09.2019 у справі № 638/4106/16-ц. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних витрат задоволенню не підлягають. За таких обставин суд вважає, що в підсумку з відповідача на користь позивача слід стягнути суму боргу за договором позики в розмірі 109573,80 грн. та три проценти річних від простроченої суми за період з 28.10.2019 по 21.01.2020 у розмірі 774,58 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Так, позивач просить стягнути з відповідача на його користь понесені витрати на правничу допомогу, пов`язані з розглядом даної справи, в сумі 5000 грн. На підтвердження вказаної суми витрат позивача надав копію договору про надання правової допомоги від 21.11.2019, укладеного між адвокатом Осикою М.І. та гр. [PERSON] , в якому сторони домовилися, що за надання правової допомоги клієнт сплачує гонорар залежно від встановлених тарифів на окремі послуги адвоката. Факт надання послуг підтверджується Актом наданих послуг. Відповідно до Акту надання послуг від 21.01.2020 розмір виплати адвокату становить 5000 грн., у тому числі: 1. Усна консультація з вивчення документів щодо подання позовної заяви (1 година) 400 грн.; 2. Складання позовної заяви 1600 грн.; 3. Участь у суді першої інстанції (незалежно від кількості судових процесів, тривалості судових процесів) 3000 грн. Також, представник позивача надав копію фіскального чеку № 3 від 21.01.2020 про сплату [PERSON] на користь адвоката Осики М.І. суми в розмірі 5000 грн. У позові представник позивача просив задовольнити позовні вимоги на загальну суму 112987,01 грн., в той час як судом були задоволені вимоги на загальну суму 110349,38 грн., тобто було задоволено 97,67 % позовних вимог. З урахуванням наведених вище вимог ЦПК України, а також наданих позивачем письмових доказів, суд приходить до висновку про те, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, в розмірі 4883,50 грн. (97,67 % від 5000 грн.) Вказаний розмір витрат є документально підтвердженим, пропорційним, обґрунтованим, відповідає складності справи та обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягу наданих адвокатом послуг, значенню справи для позивача. Сплата позивачем судового збору в розмірі 1129,87 грн. підтверджується квитанціями № 0.0.1536613768 від 27.11.2019 та № 49307 від 23.01.2020. Отже, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору в розмірі 1103,49 грн. пропорційно до загального розміру задоволених позовних вимог (1 % від 110349,38 грн.) На підставі викладеного,

Outcome: partial