Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

[PERSON] жовтні 2019 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до договору купівлі продажу від 02 вересня 2005 року серія ВСІ № 856195, посвідченого приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області Запорожець І.П., [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] ). У данному будинку, належному позивачу, також зареєстрована його колишня дружина [PERSON] , проте остання з 2017 року у данному будинку не проживає, її фактичне місце проживання [PERSON] невідоме. Через реєстрацію відповідача у будинку позивача, у останнього виникають незручності у користуванні майном, зокрема по сплаті комунальних послуг та отримання субсидії, тому він просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житлом, а саме будинком [ADDRESS] . Позивача у судове засідання не з`явився, до суду надіслав заяву у якій зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином через оголошення на офіційному вебсайті Судової влади України. Відповідно до ст. 223,\~280\~ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). 20 грудня 2019 року згідно зі ст.\~281\~ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, вивчивши позов, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] знайшли своє підтвердження та підлягають до задоволення з огляду на наступне. Статтями 12, 81\~Цивільного процесуального\~кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії договору купівлі продажу від 02 вересня 2005 року посвідченого приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області Запорожень І.П. та копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентразиції № 8257346 від 06.09.2005 [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . (а.с. 6-7) У вказаному будинку крім його власника [PERSON] зареєстрована його колишня дружина [PERSON] , що підтверджується довідкою центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Пирятинської міської ради Полтавської області № П 19117 від 16.10.2019 (а.с.8). Відповідно довідки квартального комітету виконавчого комітету Пирятинської міської ради № 6/85 від 16.10.2019 [PERSON] , 1977 року народження не проживає за адресою [ADDRESS] , з 2017 року (а.с. 9). Вказаний факт також підтверджується показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] , допитаних у судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст.\~319\~Цивільного кодексу\~України (далі ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника (інших осіб, які отримали право користування житлом з його згоди) у випадку зміни власника. Виникнення права членів сім`ї власника квартири (інших осіб) на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сім`ї на користування цією квартирою. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України, сервітут (право користування чужим майном) припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Таким чином, оскільки відповідач понад 1 рік не проживає у будинку, що належить позивачу, а їїо реєстрація у ньому заважає позивачу у повній мірі володіти та користуватися його житлом, позовні вимоги щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житлом, є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна заява про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житлом, є обґрунтованою та підлягає до задоволення, оскільки їїо реєстрація в належному [PERSON] будинку порушує його право на користування та розпорядження власністю.

Outcome: approved