Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON].) звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація - 105 Голосіївського району» (далі по тексту - відповідач, КП «ЖЕО-105 Голосіївського району») про поновлення на роботі, стягнення заборгованості заробітної плати та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач - [PERSON] працював на посаді юрисконсульта 1 категорії КП «ЖЕО-105 Голосіївського району». 24.01.2014 року його було звільнено з займаної посади в зв'язку із скороченням штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23.06.2014 року, яке було залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10.09.2014 року [PERSON] було поновлено на посаді. 19.01.2015 року на підприємстві був виданий наказ про поновлення позивача на роботі. 16.02.2015 року керівництвом підприємства [PERSON] був попереджений про майбутнє звільнення в зв'язку зі скороченням штатів за п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України) та у подальшому наказом КП «ЖЕО-105 Голосіївського району» №12-к від 27.04.2015 року його з 30 квітня 2015 року було звільнено з займаної посади на підставі зазначеної правової норми. Позивач, посилаючись на те, що зазначений наказ є незаконним, не відповідає вимогам ст. 40 КЗпП України, а звільнення проведено з порушенням зазначеної статті, просить суд поновити його на роботі, стягнути з відповідача на його користь заборгованість з заробітної плати за час вимушеного прогулу, а також моральну шкоду. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11 червня 2015 року відкрито провадження у даній справі, залучено до участі у ній у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - директора КП «ЖЕО-105 Голосіївського району» та призначено її до розгляду в судовому засіданні. В подальшому позивачем уточнювались позовні вимоги в частині щодо визначення заробітної платні за час вимушеного прогулу та відповідно до останніх уточнень позивач просить суд, окрім вимог про поновлення його на посаді також стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку з моменту звільнення до день прийняття рішення судом та моральну шкоду. Відповідно до ч. 2 ст. 31 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов. Дослідивши заявлені позивачем уточнення позовних вимог, суд дійшов висновку, що заява подана позивачем у відповідності до приписів ч. 2 ст. 31 ЦПК України, суд приймає її до розгляду та вважає за необхідне здійснити розгляд справи з урахуванням наданих позивачем уточнень. В судовому засіданні позивач підтримав уточнені позовні вимоги, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. Надав суду письмові заперечення, в яких вважав позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними, у зв'язку з чим просив суд відмовити у задоволенні позову. Крім того, вказав, що наказом №42 від 25.11.2013 року, яким було прийняте рішення про скорочення штатних посад юристів, позивача було повідомлено про скорочення штатних посад юристів на підприємстві 25.11.2013 року. Оскільки останній відмовився від підпису про ознайомлення з вказаним наказом, було складено акт від 25.11.2013 року про відмову позивача від підпису. наказом №6-к від 24.01.2014 року позивача було звільнено з роботи. В подальшому, наказом від 19.01.2015 року № 2-к на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23.06.2014 року позивача було поновлено на роботі та виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу, при цьому останній продовжував працювати на посаді юрисконсульта, але підприємство цю посаду не ввело до штатного розпису. У зв'язку з прийняттям Київською міською радою рішення від 09.10.2014 р. №270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством м. Києва» відбулося істотне скорочення виробничої діяльності відповідача. На підприємстві був виданий наказ №13 від 13.02.2015 року «Про скорочення чисельності та штату працівників». Так як після поновлення позивача на роботі згідно рішення суду посада юрисконсульта в штаті підприємства не вводилася, тому 16.02.2015 року відповідач попередив позивача про його майбутнє звільнення з посади юрисконсульта з 30 квітня 2015 року та наказом №12-к від 27.04.2015 року останнього було звільнено з займаної ним посади. Третя особа у судове засідання не з'явився, хоча був повідомлений про розгляд справи належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з травня 2010 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, займаючи при цьому посаду юрисконсульта І категорії КП «ЖЕО-105 Голосіївського району». 25 листопада 2013 року директором КП «ЖЕО-105 Голосіївського району» було видано наказ №42 про скорочення штатних посад юрисконсультів та попередження майбутніх вивільнених працівників за 2 місяці про звільнення 25 січня 2014 року. Наказом КП «ЖЕО-105 Голосіївського району» №6к від 24.01.2014 року у відповідності до вищенаведеного наказу №42 від 25 листопада 2013 року позивача було звільнено з займаної посади у зв'язку з скороченням штату на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 червня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 вересня 2014 року, [PERSON] поновлено на посаді юрисконсульта І категорії КП «ЖЕО-105 Голосіївського району» з 25 січня 2014 року. На виконання вказаного рішення Дарницького районного суду м. Києва відповідачем видано наказ за №2к від 19 січня 2015 року про поновлення позивача на займаній ним посаді. В подальшому, 27 квітня 2015 року наказом КП «ЖЕО-105 Голосіївського району» №12-к повторно звільнено позивача з займаної ним посади юрисконсульта І категорії у зв'язку із скороченням штатів на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 30 квітня 2015 року. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Пленум Верховного суду України у своїй постанові «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року за №6, зокрема у п. 19 (далі по тексту - Постанова), роз'яснив, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Судом встановлено, що як під час звільнення позивача за наказом КП «ЖЕО-105 Голосіївського району» №6к від 24.01.2014 року, так і за наказом цього підприємства №12-к від 27 квітня 2015 року, підставою їх прийняття був наказ «Про скорочення штатних посад юрисконсультів» за №42 від 25 листопада 2013 року. Однак, за встановлених у рішенні Дарницького районного суду м. Києва від 23 червня 2014 року обставин вбачається, що звільнення позивача з займаної ним посади юрисконсульта І категорії КП «ЖЕО-105 Голосіївського району» за наказом №6к від 24.01.2014 року було здійснено відповідачем з порушенням порядку скорочення штатних посад, зокрема введення в дію штатного розкладу не у відповідності п. 6.4 Статуту цього підприємства. Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, оскільки скорочення посад юрисконсультів КП «ЖЕО-105 Голосіївського району» у 2014 року відбулось з порушенням відповідного порядку, а відтак наказ «Про скорочення штатних посад юрисконсультів» за №42 від 25 листопада 2013 року також є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, суд дійшов висновку, що і звільнення позивача за наказом №12-к від 27 квітня 2015 року підставою для прийняття якого став вищенаведений наказ №42 від 25 листопада 2013 року, є незаконним. При цьому, суд не бере до уваги викладені у запереченні доводи представника відповідача та надані ним у судовому засіданні пояснення відносно того, що наказ про звільнення позивача був прийнятий на підставі наказу «Про скорочення чисельності та штату працівників» №13 від 13 лютого 2015 року з наступних підстав. По-перше, як встановлено судом наказ про звільнення позивача №12-к від 27 квітня 2015 року був прийнятий саме на підставі наказу №42 від 25 листопада 2013 року, про що у ньому і зазначено, а не на підставі наказу №13 від 13 лютого 2015 року як зазначає представник відповідача. По-друге, скорочення чисельності та штату працівників за зазначеним відповідачем наказом №13 від 13 лютого 2015 року також відбулось у порушення п. 6.4 Статуту КП «ЖЕО-105 Голосіївського району», оскільки штатний розклад не погоджений Голосіївською районною у м. Києві державною адміністрацією та КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Голосіївського району» або його правонаступником КП «Керуюча компанія з обслуговування Голосіївського району м. Києва». Частиною 1 ст. 235 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, оскільки у відповідача не було правових підстав для звільнення позивача за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, позовні вимоги підлягають задоволенню в частині позовні вимоги підлягають задоволенню в частині поновлення [PERSON] на роботі на посаді юрисконсульта І категорії КП «ЖЕО-105 Голосіївського району» з 01 травня 2015 року. Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Пунктом 5 розд. ІV Порядку встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Врахувавши наведені у довідці наданій КП «ЖЕО-105 Голосіївського району» дані про доходи [PERSON] за останні шість місяців роботи на підприємстві, суд дійшов висновку, що позивачу підлягає виплаті середній заробіток за час вимушеного прогулу, який складає 30 098,78 грн. Статтею 367 ЦПК України встановлено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. Що стосується заявленої позивачем вимоги про стягнення моральної шкоди, судом встановлено наступне. Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. За загальним правилом, визначеним ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Виключення, що не потребують доведення вини, визначені у ч. 2 вказаної норми. За змістом п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі по тексту - Постанова) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушення нормальних життєвих зв'язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. А згідно з п. 13 зазначеної Постанови за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, оцінивши докази в їх сукупності, при визначенні суми моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, суд враховує характер та тривалість страждань позивача у зв'язку з повторним незаконним звільненням, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості вважає суму 5 000 грн. такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача у дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. При цьому, Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 13 постанови «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року №10 роз'яснив, що враховуючи, що об'єктом справляння судового збору є позовна заява з визначеною у ній кількістю позовних вимог, максимальний розмір судового збору має відповідати загальній сумі всіх вимог. Відтак з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у загальній сумі 788,19 грн. (243,60 + 243,60 + 300,99). Водночас не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат на правову допомогу, оскільки у відповідності до ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, однак належних та допустимих доказів надання позивачеві правової допомоги матеріали справи не містять. Додана до позовної заяви квитанція до прибуткового касового ордеру зі сплатою 2 500 грн. не може бути таким доказом, оскільки з неї не можливо встановити за які саме послуги сплачено ці кошти, а також чи відповідає розмір понесених витрат вимогам Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». При цьому, ненадання стороною доказів оплати правової допомоги є підставою для відмови в відшкодуванні витрат на правову допомогу. Враховуючи викладене, беручи до уваги Постанову Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» та

Outcome: partial