Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

[PERSON] є батьком [PERSON], [INFO]. Вказані обставини визнані сторони, встановлені рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.02.2016 року, а тому в силу ст.82 ЦПК України окремого доказування не потребують. Обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання суд не має. Відповідно до довідок №1092 від 03.11.2017 року, №5 від 15.09.2017 року, [PERSON] є студентом ІІІ курсу денної форми навчання Інституту кримінальної юстиції Національного університету «Одеська юридична академія», термін навчання до 29.06.2019 року, стипендію не отримує (а.с.22, 23, 31). Крім того, з 06.09.2017 року [PERSON] навчається у Військовій академії м. Одеси на факультеті підготовки офіцерів запасу за контрактною основою з оплатною освітніх послуг 8000 грн. на рік зі строком навчання до 31.08.2019 року (а.с.41). На підставі рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.02.2016 року (справа №214/7298/15-ц) судом присуджено стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на його утримання в розмірі 1/5 частки від усіх видів заробітку (доходу) [PERSON], щомісяця, починаючи з 22.09.2015 року і до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення 23-х років (а.с.40). Статтею 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, що також кореспондується з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 05.02.2014 року у справі № 6-143цс13, з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а тому у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обовязку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Таким чином, суд приходить до висновку, що право вимагати зміни розміру аліментів та способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст.182-184 СК України, не може обмежуватися разовим їх здійсненням. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, згідно ч.2 ст.200 СК України, при визначенні розміру аліментів, який підлягає стягненню з одного з батьків, суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Звертаючись до суду з позовною заявою про зменшення розміру аліментів зі зміною порядку їх стягнення, позивач посилався на істотні зміни в його житті та матеріальному становищі, а саме погіршення стану здоровя, матеріальні затрати на придбання ліків, інвалідність, що стали причиною звільнення з роботи та неможливість працевлаштування на іншу роботу, які, на його переконання, в своїй сукупності визначають достатність підстав для зміни попередньо визначеного судом розміру аліментів на утримання сина [PERSON] із зменшенням їх розміру. Однак суд не може погодитись з такими доводами позивача з огляду на наступне. Дослідженням матеріалів цивільної справи судом встановлено, що позивач [PERSON] з травня 2015 року перебуває на обліку в Криворізькому центральному обєднаному УПФУ Дніпропетровської області та отримує пенсію за віком за Списком №1 при повному пільговому стажі в середньомісячному розмірі 5653 грн. (з розрахунку за березень-травень 2017 року), що підтверджується пенсійним посвідченням та довідкою про доходи № 926/02/24 від 03.05.2017 року (а.с.6, 15). Крім того, відповідно до записів в трудовій книжці, [PERSON] офіційно працював в ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» до 14.09.2016 року та був звільнений на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію (а.с.7-8). Згідно наданої позивачем медичної документації, з 25.05.2016 року по 08.06.2016 року та з 08.06.2016 року по 21.06.2016 року [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в КЗ «Криворізька міська лікарня №9» ДОР у звязку з наявними захворюваннями серцево-судинної системи (післяінфарктний, задньодіафрагмальний, базальний, боковий інфаркт міокарда, кардіосеклероз, аортосклероз, системний тромболізис актілізе) (а.с.10, 11). Первинним оглядом МСЕК з 13.09.2016 року [PERSON] призначено ІІІ групу інвалідності з визначенням дати чергового переогляду у вересні 2017 року (а.с.9). Згідно відповідей КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» КМР (а.с.12, 13) [PERSON] звертався періодично за консультаціями до лікаря-кардіолога, проведено корекцію лікування. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] хоча і має проблеми із серцево-судинною системою, однак такі захворювання не повязані з роботою та не перешкоджали йому працювати надалі, адже з роботи в ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» він звільнився вже після проходження лікування за власним бажанням, вже отримуючи на той момент пенсію. З вересня 2017 року та станом на момент ухвалення рішення наявність групи інвалідності [PERSON] не підтвердив, тенденції до погіршення стану здоровя, а відтак до неможливості трудової діяльності згідно наданої ним медичної документації, не прослідковується. Достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували обставини, на які позивач посилався в обґрунтування своїх вимог, а також обсягу фінансових затрат на придбання ліків, періодичності їх придбання саме за призначеннями лікарів, позивачем не надано, чим не виконано обовязок їх доведення, визначений ч.1 ст.81 ЦПК України. Позаяк, наявність у позивача [PERSON] статусу учасника бойових дій підтверджується копією посвідчення та довідкою УПСЗН від 25.01.2017 року №417 (а.с.39) та свідчить про наявність у позивача ряду пільг, передбачених Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про поліпшення матеріального становища учасників бойових дій та інвалідів війни» та іншими нормативними актами, які дають позивачеві право, зокрема, на безоплатне одержання ліків, виробів медичного призначення за рецептами лікарів, 75% знижку за користування житлом та на оплату за житлово-комунальні послуги, безоплатний проїзд усіма видами громадського транспорту, отримання ряду соціальних виплат та надбавок. Посилання позивача на зміни в матеріальному становищі матері [PERSON] суд залишає поза увагою з огляду на відсутність доказів в підтвердження вказаних аргументів. Крім того, такі доводи суд розцінює як намір позивача частково перекласти обовязок по утриманню сина на його матір, в той час як обовязок батьків є рівним згідно ст.141 СК України. Натомість в ході судового розгляду відповідачем доведено обґрунтованість наведених ним заперечень в контексті дійсних обставин справи, які визначають неможливість самостійної трудової діяльності в силу характеру його навчання та форми, а також його потребу в допомозі з боку батька [PERSON], який має можливість її надавати та зобовязаний, в той час як зменшення розміру аліментів та заявлені позивачем зміна порядку їх стягнення з часткового співвідношення з рівнем доходів позивача на тверду суму по 842 грн., щомісячно, на переконання суду, призведе до погіршення матеріального становища сина, порушуватиме принцип розумності та справедливості розміру аліментів та призведе до дисбалансу обовязку обох батьків по утриманню сина. Позаяк, посилання позивача та наведені ним мотиви застосування до спірних правовідносин положень ч.2 ст.182 СК України при визначенні мінімального розміру аліментів в 50% у співвідношенні до мінімального прожиткового мінімуму на працездатну особу, встановленого Законом України «Про державний бюджет на 2017 рік», є помилковим та свідчить про субєктивне тлумачення норм матеріального права, адже вказана норма не регулює виниклі між сторонами правовідносини та застосовується виключно у випадку стягнення аліментів на утримання дітей до досягнення ними повноліття. Законом не встановлено мінімальної межі визначення судом аліментів на повнолітніх дочку, сина. Суд визначає розмір аліментів в кожному конкретному випадку, виходячи з фактичних обставин справи без визначення мінімальної межі в 50% відсотків від прожиткового мінімуму працездатної особи. За даних обставин суд приходить до висновку про безпідставність та недоведеність предявлених [PERSON] позовних вимог та відсутність підстав для зменшення розміру аліментів на утримання [PERSON] із зміною порядку їх стягнення, у звязку з чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.141 ЦПК України, суд враховує звільнення позивача від сплати судового збору на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» за предявлення вимоги, що стосується зміни способу стягнення аліментів, у звязку з чим підстав для компенсації понесених позивачем витрат за рахунок відповідача суд не вбачає, що не позбавляє позивача права на подання заяви про повернення судового збору в сумі 640 грн., сплаченого при зверненні до суду згідно квитанції №8 від 03.08.2017 року АТ «УкрСиббанк» як помилково сплаченого в порядку ст.7 Закону України «Про судовий збір» після набрання рішенням суду законної сили (а.с.1).

Outcome: dismissed