Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» про стягнення коштів. Свої вимоги мотивує тим, що 17 квітня 2016 року в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода з участю автомобіля марки «Fiat Doblo» державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та мотоцикла марки «Dukati-1098» державний реєстраційний номер [NUMBER] , під його керуванням. У результаті пригоди він отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості. [PERSON] свою вину у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених в обвинувальному акті визнав. [PERSON] працює інженером мережі стільникового зв`язку у ТОВ «А ТЕЛ» та у квітні 2016 року керував автомобілем марки «Fiat Doblo» державний реєстраційний номер [NUMBER] , що належить ТОВ «А ТЕЛ». Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2018 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Цивільний позов [PERSON] до ТОВ «А ТЕЛ» задоволено частково, стягнуто з товариства на його користь матеріальну шкоду в розмірі 35543 гривні 20 копійок, шкоду, заподіяну здоров`ю в сумі 5408 гривень, моральну шкоду в розмірі 10000 гривень та витрати на правову допомогу в сумі 16188 гривень 80 копійок. Цивільний позов [PERSON] до ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» про стягнення страхового відшкодування залишено без розгляду та роз`яснено право пред`явлення позов у порядку цивільного судочинства. Згідно зі звітом про оцінку матеріального збитку, складеного ТОВ «Ріелтер-Україна», вартість матеріальної шкоди, завданої власнику мотоцикла марки «Dukati-1098» державний реєстраційний номер [NUMBER] становить 85043 гривні 20 копійок. Вартість проведення незалежної авто експертизи становить 500 гривень. Ліміт відповідальності ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» згідно полісу за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 100000 гривень та за шкоду, заподіяну майну - 50000 гривень. Таким чином, враховуючи, що вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2018 року стягнуто з ТОВ «А ТЕЛ» на його користь 35543 гривні 20 копійок на відшкодування шкоди, тому з відповідача підлягає стягненню 50000 гривень за полісом. У зв`язку з отриманою травмою внаслідок пригоди у майбутньому існує необхідність у лікуванні та реабілітації, що підтверджується довідкою № 57858 від 05 липня 2016 року. На підставі довідки про стан та необхідність подальшої реабілітації витрати становлять 210000 гривень. 17 квітня 2019 року його представником подано до ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» заяву про страхове відшкодування. 18 червня 2019 року відповідачем надано письмову відповідь, якою повідомлено про відсутність правових підстав для виплати страхового відшкодування на підставі п. 37.1.4. ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з поданням заяви про страхове відшкодування зі спливом одного року з моменту дорожньо-транспортної пригоди. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на його користь: - суму страхового відшкодування в розмірі 50000 гривень; - шкоду, заподіяну здоров`ю в сумі 100000 гривень; - пеню в розмірі 21924 гривні 65 копійок; - інфляційні витрати в сумі 450 гривень; - три проценти річних у розмірі 1898 гривень 63 копійки; - витрати на правову допомогу в сумі 6000 гривень. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. З відзиву на позовну заяву представника відповідача вбачається, що вона просить відмовити в задоволенні позову. Зазначено, що позивач з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду до ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» не звертався, пошкоджений транспортний засіб для огляду не надав, хоча був повідомлений про необхідність надання транспортного засобу для огляду листом від 19 квітня 2016 року. Таким чином, позивачем порушені вимоги ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Крім того, із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку ст. 35 закону позивач звернувся до страховика лише у квітні 2019 року, тобто з пропуском річного строку, встановленого п. 37.1.4. ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Зазначений строк є присічним та поновленню не підлягає. Таким чином, відмова у виплаті страхового відшкодування є правомірною. Крім того, в процесі розгляду кримінальної справи № 752/9729/16 була проведена судова автотоварознавча експертиза та за висновком № 12418/17-54 від 29 грудня 2017 року вартість матеріального збитку, завданого позивачу складає 75572 гривні 21 копійку. Таким чином, наданий позивачем звіт не є належним доказом у справі. Позивач зазначає, що загальний розмір шкоди, завданої здоров`ю, складає 210000 гривень, проте жодного доказу на підтвердження вказаної суми не надає. Довідкою, на яку посилається позивач, було рекомендовано останньому пройти реабілітацію після травм, проте така довідка не підтверджує факт понесення позивачем витрат. Таким чином, правових підстав для стягнення зазначених витрат немає. Крім того, позивач прийняв від [PERSON] 1000 доларів США в рахунок оплати лікування, а подвійне відшкодування шкоди потерпілій особі законодавством України не передбачено. Зазначено, що оскільки підстав для задоволення позовних вимог немає, тому вимоги про стягнення штрафних санкцій також задоволенню не підлягають, оскільки є похідними. Також, відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, оскільки відсутні правові підстави для відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю. Витрати на правову допомогу вважає необґрунтованими та завищеними, а тому не підлягають відшкодуванню (а.с. 62-68). У матеріалах справи міститься відповідь на відзив на позовну заяву представника позивача, з якої вбачається, що він підтримує викладене у позовній заяві. Зазначено, що Голосіївський районний суд м. Києва у вироку вказав, що обов`язок відшкодування заподіяної шкоди страховиком випливає не з обвинувачення, яке пред`явлено [PERSON] , а з договірних зобов`язань про відшкодування шкоди, які визначаються спеціальним законом. Вважає, що довідка № 57858 від 05 липня 2016 року, якою зазначені рекомендації з приводу отриманих травм, є належним та допустимим доказом у справі (а.с. 75-83). З заперечень на відповідь на відзив представника відповідача вбачається, що вона підтримує викладене у відзиві на позовну заяву (а.с. 88-90). Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 17 квітня 2016 року в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода з участю автомобіля марки «Fiat Doblo» державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та мотоцикла марки «Dukati-1098» державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2018 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Цивільний позов [PERSON] до ТОВ «А ТЕЛ» задоволено частково, стягнуто з товариства на його користь матеріальну шкоду в розмірі 35543 гривні 20 копійок, шкоду, заподіяну здоров`ю в сумі 5408 гривень, моральну шкоду в розмірі 10000 гривень та витрати на правову допомогу в сумі 16188 гривень 80 копійок. Цивільний позов [PERSON] до ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» про стягнення страхового відшкодування залишено без розгляду та роз`яснено право пред`явлення позов у порядку цивільного судочинства (а.с. 25-28). Ухвалою Київського апеляційного суду вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2018 року залишено без змін (а.с. 29-33). Власником автомобіля марки «Fiat Doblo» державний реєстраційний номер [NUMBER] є ТОВ «А ТЕЛ», цивільно-правова відповідальність якого застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/8269736 (а.с. 37). 17 квітня 2019 року представником позивача подано до ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» заяву про страхове відшкодування (а.с. 42). 18 червня 2019 року відповідачем надано письмову відповідь, якою повідомлено про відсутність правових підстав для виплати страхового відшкодування на підставі п. 37.1.4. ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з поданням заяви про страхове відшкодування зі спливом одного року з моменту дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 44). Відповідно до п. 37.1.3. ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначила, що ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» 19 квітня 2016 року направляло лист [PERSON] з проханням забезпечити можливість надання транспортного засобу марки «Dukati-1098» державний реєстраційний номер [NUMBER] для огляду представниками товариства з метою визначення розміру завданих збитків (а.с. 41). Позивач транспортний засіб марки «Dukati-1098» державний реєстраційний номер [NUMBER] для огляду ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» не надав. [PERSON] доказів на спростування вказаних обставин суду не надав. Представник відповідача посилається на те, що товариство відмовило у виплаті страхового відшкодування на підставі п. 37.1.4. ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до п. 37.1.4. ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Представник позивача у відповіді на відзив посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к та зазначив, що застосування до п. 37.1.4. ст. 37 закону стосується випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації, тобто не звертався ні до страховика, ні до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права. Дорожньо-транспортна пригода сталася 17 квітня 2016 року. Представник позивача подав заяву про страхове відшкодування до ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» 17 квітня 2019 року (а.с. 42). Зазначений у пункті 37.1.4 ст. 37 закону строк є присічним і поновленню не підлягає. Із аналізу наведених норм спеціального закону можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у ст. 37 цього закону, їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. Тому, саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування. Разом з тим, у Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування. Тому, у контексті вказаних обставин справи можна зробити висновок, що у Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду. У будь-якому разі строк звернення обмежується щодо стягнення майнової шкоди річним строком. Інших обмежень щодо порядку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не містять. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі № 465/4287/15. Позивач посилається на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к, в якій зазначено, що у системному зв`язку зі статтею 36 вимоги підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права. Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що попереднє звернення потерпілого у випадках, передбачених законом, до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному статтею 35 Закону № 1961-IV, загалом не є обов`язковим та не виключає право особи звернутися безпосередньо до суду із позовом про стягнення відповідного страхового відшкодування. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення страхового відшкодування 07 жовтня 2019 року, тобто також з пропуском встановленого законом річного строку. За таких обставин, вимога про стягнення з відповідача суми страхового відшкодування в розмірі 50000 гривень задоволенню не підлягає, оскільки позивач у річний строк з заявою про страхове відшкодування не звернувся ні до ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування», ні до суду. Позивач також просить суд стягнути з відповідача шкоду, заподіяну здоров`ю в сумі 100000 гривень. Пунктом 37.1.4. ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено трирічний строк для подання заяви про страхове відшкодування у разі, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Позивач подав заяву про страхове відшкодування до ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» 17 квітня 2019 року, тобто в межах визначеного законом трирічного строку. [PERSON] зазначає про те, що у зв`язку з отриманою травмою внаслідок пригоди у майбутньому існує необхідність у лікуванні та реабілітації, та на підтвердження витрат у розмірі 210000 гривень посилається на довідку № 57858 від 05 липня 2016 року. З цієї довідки вбачається, що [PERSON] рекомендовано нагляд ортопедом-травматологом, ЛФК ІІ-ІІІ період, дозоване навантаження лівої н/кінцівки, масаж, плавання, ампліпульс, електростимуляція м`язів гомілки та повторний огляд через 2 місяці (а.с. 23). Вбачається, що довідка має рекомендаційний характер та не підтверджує факту понесення позивачем витрат у розмірі 210000 гривень. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Вбачається, що позивачем не надано доказів на підтвердження понесення витрат у розмірі 210000 гривень, які останній просить стягнути з відповідача в якості шкоди, завданої здоров`ю внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. За таких обставин, оцінюючи надані докази, суд вважає, що вимога про стягнення з відповідача за шкоду, заподіяну здоров`ю в сумі 100000 гривень задоволенню не підлягає. У такому випадку, не підлягають задоволенню і вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, інфляційних витрат та трьох процентів річних, оскільки такі вимоги є похідними від первинних вимог. З огляду на наведене, в задоволені позову слід відмовити. Відповідно до ч. 3 розділу ХІІ Прикінцеві положення ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170,178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Outcome: dismissed