Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-05 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду з позовом до Служби безпеки України (далі по тексту - відповідач, СБУ), відповідно до якої просила стягнути з відповідача на свою користь шляхом списання з відповідного казначейського рахунку грошові кошти у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої службовими особами відповідача в розмірі 98 316, 00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.07.2017, 21.08.2017, 18.10.2017 та 13.10.2017 позивач зверталась до СБУ із заявою про внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, ч. 3 ст. 382 КК України, ст. 111 КК України групою службових осіб з Генеральної прокуратури України, прокуратури міста Києва відносно позивача. Разом з тим, слідчий СБУ всупереч вимог чинного законодавства, не вніс відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі по тексту - ЄРДР). У зв`язку з вище викладеним, позивач зверталась до суду із відповідними скаргами на дії слідчого СБУ, за результатами розгляду яких слідчого СБУ було зобов`язано внести відповідні відомості до ЄРДР за вказаними заявами позивача. Вказаними діями позивачу було завдано моральної шкоди, оскільки з вини відповідача остання протягом тривалого часу змушена була звертатись до суду та інших інстанцій для захисту своїх прав. Крім того, була позбавлена відчуття безпеки, зазнала порушення психологічного благополуччя, та постійно перебувала в стані емоційної психологічної напруженості, страху, відчаю та безпорадності, через що зазначала глибоких психологічних та душевних страждань. Моральну шкоду позивач оцінила в 98 316, 00 грн., в основу розрахунку якої позивач поклала висновок спеціаліста в галузі права, психолога [PERSON] , який було зроблено на підставі наукової статті «[INFO]». Від відповідача відзив не надходив. 20.11.2018 ухвалою суду позовну заяву залишено без руху. 24.12.2018 ухвалою суду відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. 16.04.2019 ухвалою суду відмолено в задоволенні клопотання позивача про призначення судової психологічної експертизи. 01.07.2019 ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду. 01.07.2019 ухвалою суду закрито підготовче засідання, справу призначено для розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували в повному обсязі, просили відмовити в його задоволенні з підстав недоведеності та необґрунтованості. Пояснили, що відомості за заявою позивача не були внесені не внаслідок протиправної бездіяльності СБ України, а через те, що подані позивачем заяви від 17.07.2017, 21.08.2017, 13.10.2017 та 18.10.2017 не відповідали вимогам КПК України, про що останню було повідомлено відповідними листами та надано відповідні роз`яснення щодо форми та змісту заяви, з якою необхідно звертатись. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 2 КПК України визначає, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Згідно з положеннями ч.1 ст. 214 КПК України, слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування. До Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про: 1) дату надходження заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; 2) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) потерпілого або заявника; 3) інше джерело, з якого виявлені обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; 4) короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела; 5) попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 6) прізвище, ім`я, по батькові та посада службової особи, яка внесла відомості до реєстру, а також слідчого, прокурора, який вніс відомості до реєстру та/або розпочав досудове розслідування;7) інші обставини, передбачені положенням про Єдиний реєстр досудових розслідувань. У Єдиному реєстрі досудових розслідувань автоматично фіксується дата внесення інформації та присвоюється номер кримінального провадження. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 216 КПК України, слідчі органів безпеки здійснюють досудове розслідування злочинів, передбачених статтями 109, 110, 110-2, 111, 112, 113, 114, 114-1, 201, 201-1, 258-258-5, 265-1, 305, 328, 329, 330, 332-1, 332-2, 333, 334, 359, 422, 436, 437, 438, 439, 440, 441, 442, 443, 444, 446, 447 КК України. Відповідно до п.3 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). За загальним правилом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України). У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Крім цього, відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача. З огляду на вищевикладене, закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи. Водночас стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. При цьому, стаття 1174 ЦК України є спеціальною і передбачає певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, положеннями вказаної статті передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, довести наявність яких має саме позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1174 ЦК України. В судовому засіданні встановлено, що 17.07.2017 [PERSON] зверталась до Служби безпеки України із заявою про внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення групою службових осіб з Генеральної прокуратури України, прокуратури міста Києва, Київської міської прокуратури № 3, службовими особами національної поліції та можливо Міністерства внутрішніх справ України відносно позивача, за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, ч. 3 ст. 382 КК України, ст. 111 КК України. У відповідь на вказану заяву позивачу відповідачем було направлено лист від 25.07.2017 за № 6/Г-1350/2, відповідно до якого остання повідомлялась про відсутність законних підстав для внесення відомостей до ЄРДР та про направлення позивачу листа з відповідними роз`ясненнями. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22.08.2017 скаргу позивача на бездіяльність уповноважених осіб ГСУ СБ України, яка полягає у невнесенні відомостей в ЄРДР за заявою про злочин задоволено та зобов`язано слідчого СБ України внести відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення за заявою про злочин, поданої 17.07.2017 [PERSON] за вхідним № Г-4024-СГ від 17.07.2017. 21.08.2017 [PERSON] зверталась до Служби безпеки України із заявою про внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення групою службових осіб прокуратури міста Києва відносно позивача, за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 364 КК України, ст. 382 КК України, ст. 396 КК України. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04.09.2017 скаргу позивача на бездіяльність уповноважених осіб ГСУ СБ України, яка полягає у невнесенні відомостей в ЄРДР за заявою про злочин задоволено та зобов`язано слідчого СБ України внести відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення за заявою про злочин, поданої 21.07.2017 [PERSON] за вхідним № Г-4491. 13.10.2017 [PERSON] зверталась до Служби безпеки України із заявою про внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення слідчим СВ Деснянського УП ГУНП у м. Києві, прокурором, що здійснює процесуальне керівництво в кримінальному проваджені № 12014100030002035 відносно позивача відносно позивача, за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 364, 366 КК України. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.10.2017 скаргу позивача на бездіяльність уповноважених осіб ГСУ СБ України, яка полягає у невнесенні відомостей в ЄРДР за заявою про злочин, задоволено та зобов`язано слідчого СБ України внести відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення за заявою про злочин, поданої 13.10.2017 [PERSON] за вхідним № Г-4913-СГ від 13.10.2017. 18.10.2017 [PERSON] зверталась до Служби безпеки України із заявою про внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення групою службових осіб з Київської міської прокуратури № 3, службовими особами національної поліції відносно позивача, за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, ч. 3 ст. 382 КК України. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31.10.2017 скаргу позивача на бездіяльність уповноважених осіб ГСУ СБ України, яка полягає у невнесенні відомостей в ЄРДР за заявою про злочин задоволено та зобов`язано слідчого СБ України внести відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення за заявою про злочин, поданої 18.10.2017 [PERSON] за вхідним № 4926 від 18.10.2017. Так, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Положеннями ч. 1 ст. 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Отже, в силу вимог ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, вказує, що відповідач, внаслідок своєї бездіяльності, яка полягала в невнесенні відомостей до ЄРДР за заявами позивача про вчинення злочину від 17.07.2017, 21.08.2017, 13.10.2017, 18.10.2017 завдав позивачу моральної шкоди. Разом з тим, позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів, які свідчили про протиправність дій відповідача по відношенню до позивача, а також доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, на яку посилається позивач. Також суд не приймає до уваги посилання позивача на ту обставину, що протиправність дій відповідача встановлена ухвалами слідчих суддів, оскільки сам факт зобов`язання ухвалою суду внести відповідні відомості до ЄРДР не свідчить про протиправність дій відповідача та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені. Так, звернення позивача до суду з відповідною скаргою на бездіяльність слідчого в порядку ст. 303 КПК України свідчить про реалізацію права останньої на оскарження процесуальної діяльності відповідача, передбаченого ст. 303 КПК України, а винесення ухвали за результатами розгляду такої скарги - є наслідком судового контролю за діяльністю слідчого під час досудового розслідування і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1174 ЦПК України. При цьому, сама лише незгода позивача з прийнятими відповідачем процесуальними рішеннями, які були нею оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування останній моральної шкоди. Крім того, розмір моральної шкоди позивач обґрунтовує Науковим висновком, складеним 01.06.2018 спеціалістом у галузі психології, юриспруденції та математики [PERSON] (кваліфікацію підтверджують відповідні дипломи про отримання повної вищої освіти: диплом магістра за фахом «фізичка», диплом магістра за спеціальністю «правознавство» та диплом спеціаліста за спеціалізацією «психологія»), відповідно до якого сумарна моральна шкода по чотирьом психотравмуючим ситуаціям (невнесення відомостей слідчим СБ України за заявами позивача від 17.07.2017, 21.08.201, 13.10.2017, 18.10.2017) становить 98 316, 00 грн. Розрахунок моральної шкоди наведений в Науковому висновку спеціалістом у галузі психології, юриспруденції та математики [PERSON] , зроблений на підставі наукової статті «[INFO]», що була надрукована під рубрикою «стаття номера» у фаховому виданні Харківського національного університету внутрішніх справ «Право і безпека», матеріали якого можуть використовуватись при захисті дисертаційних робіт. За таких обставин, суд не бере до уваги вказаний Науковий висновок, оскільки він не відповідає вимогам щодо належності, допустимості та достовірності доказів, встановлених положеннями ст. 77-79 ЦПК України. Враховуючи вище викладене, позивачем, всупереч вимог ст. 12, 81 ЦПК України, не надано доказів на підтвердження протиправності дій відповідача, наявності моральних страждань та переживань, відповідного обґрунтування розміру завданої моральної шкоди та наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, на яку посилається позивач. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Виходячи з наведеного та

Outcome: dismissed