Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON] ) про стягнення боргу і за договором позики. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до умов укладеного між сторонами в письмовій формі договорів позики від 08 січня 2016 року, від 15 березня 2016 року, від 27 квітня 2016 року, відповідач зобов`язалася повернути позивачу надані у позику грошові кошти у розмірі: згідно договору позики від 08 січня 2016 року у сумі 5 500 доларів США до 23 лютого 2016 року, згідно договору позики від 15 березня 2016 року у сумі 50 000 доларів США до 15 березня 2017 року, згідно договору позики від 27 квітня 2016 року у сумі 9 200 доларів США до 01 серпня 2016 року. На підтвердження укладення договорів позики та його умов, між позикодавцем та позичальником було укладено договір позики від 08 січня 2016 року, договір позики від 15 березня 2016 року та відповідачем у справі, видано позивачу розписки від 08 січня 2016 року, від 15 березня 2016 року, від 27 квітня 2916 року, у яких зафіксовано умови позики та посвідчено факт отримання ним визначених грошових сум. Однак, у встановлені договорами строки, відповідач не повернув сум позик, у зв`язку з чим за ним утворилась заборгованість у розмірі: за договором позики від 08 січня 2016 року у розмірі 5 500 доларів США, за договором позики від 15 березня 2016 року у розмірі 50 000 доларів США, за договором позики від 27 квітня 2016 року у розмірі 9 200 доларів США, яку позивач і просить стягнути з відповідача, а також проценти за користування позикою, три проценти річних у загальному розмірі: за договором позики від 08 січня 2016 року у розмірі 35 825,89 доларів США, за договором позики від 15 березня 2016 року у розмірі 11 466,32 долари США, за договором позики від 27 квітня 2016 року у розмірі 62 695,89 долари США. Ухвалою суду від 06 листопада 2019 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін для розгляду справи по суті в судове засідання. Ухвалою суду від 17 травня 2021 року розгляд справи переведено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 17 травня 2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. У відповідності до ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), відповідач скористалася своїм правом подання до суду відзиву на позовну заяву. У відзиві на позовну заяву відповідач визнав боргові зобов`язання від 08 січня 2016 року. За розписками від 15 березня 2016 року та від 27 квітня 2016 року позовні вимоги не визнав, обґрунтував такі заперечення тим, що не пам`ятає, що підписував такі розписки. Розписка від 27 квітня 2016 року складена рукописним текстом, а відповідач не розуміє українську мову. Розписку від 15 березня 2016 року перший раз бачить та ставить під сумнів її автентичність. Було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Інших клопотань на підтвердження вказаного відповідачем до суду не надходило. Розгляд справи проведено у порядку загально позовного провадження з повідомленням та викликом сторін. Суд, заслухавши думку сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 08 січня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики та на підтвердження укладання договору позики та його умов позичальник видав позикодавцю розписку від 08 січня 2016 року. 15 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики та на підтвердження укладання договору позики та його умов позичальник видав позикодавцю розписку від 15 березня 2016 року. 27 квітня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики та на підтвердження укладання договору позики та його умов позичальник видав позикодавцю розписку від 27 квітня 2016 року. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. А частиною 2 ст. 1047 цього Кодексу передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначено грошової суми або визначеної кількості речей. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідач умов договорів позики у визначені у ньому строки не виконав, внаслідок чого у нього перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі: за договором позики від 08 січня 2016 року - 5 500 доларів США, за договором позики від 15 березня 2016 року - 50 000 доларів США, за договором позики від 27 квітня 2016 року - 9 200 доларів США. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. А згідно зі стст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Такий правовий висновок зробив Верховний Суд у своїй постанові від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Водночас, спір стосується стягнення суми позики, яку згідно позики від 08 січня 2016 року, відповідач повинен був повернути грошові кошти у розмірі 5 500 доларів США в строк до 23 лютого 2016 року. Згідно договору позики від 15 березня 2016 року, відповідач повинен був повернути грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США в строк до 15 березня 2017 року. Згідно договору позики від 27 квітня 2016 року, відповідач повинен був повернути грошові кошти у розмірі 9 200 доларів США в строк до 01 серпня 2016 року. При цьому, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Правила про позовну давність передбачають право на позов у матеріальному сенсі. Якщо особі належить цивільне право, і це право порушено, то вона вправі здійснити своє право у примусовому порядку, проти волі зобов`язаної особи, шляхом звернення до національного суду або до іншого компетентного органу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»). Судом установлено та вбачається з матеріалів справи, за укладеним між сторонами договором від 08 січня 2016 року, відповідач зобов`язався повернути грошові кошти у розмірі 5 500 доларів США в строк до 23 лютого 2016 року, а згідно договору позики від 27 квітня 2016 року - зобов`язався повернути грошові кошти у розмірі 9 200 доларів США в строк до 01 серпня 2016 року. , тоді як позивач звернувся до суду з даним позовом лише 16 жовтня 2020 року, тобто з пропуском встановлено ст. 257 ЦК України трирічного строку на відповідне звернення. Заяв/клопотань про поновлення пропущеного строку позивачем заявлено не було, також доказів поважності причин пропуску зазначеного строку надано не було. Суд критично ставиться до аргументів позивача, що квитанцією від 13 травня 2019 року про перерахування грошових коштів відповідачем на поточний рахунок позивача у розмірі 10 000 гривень, як підтвердження визнання боргу за договорами позики від 08 січня 2016 року та від 27 квітня 2016 року, що нібито вказує на переривання строку позовної давності, адже в призначенні платежу щодо вказаного перерахування грошових коштів не вказано за що саме такі кошти перераховуються. Тому суд не приймає до уваги вказаний доказ, який жодним чином не впливає на порушення позивачем строків звернення до суду за договорами позики від 08 січня 2016 року та від 27 квітня 2016 року. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про те, що позивачем пропущені строки на звернення до суду з позовом про стягнення суми боргу за договорами позики від 08 січня 2016 року та від 27 квітня 2016 року, що передбачені статтею 257 ЦК України. При цьому, частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Також згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 за №14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Встановивши, що позивач звернувся до суду з заявленими вимогами про стягнення з відповідача суми боргу за договорами позики від 08 січня 2016 року та від 27 квітня 2016 року з порушенням встановленого ст. 257 ЦК України строку звернення до суду, про застосування позовної давності заявлено відповідачем у даній справі, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині стягнення основного боргу за вказаними договорами. У зв`язку з наведеним не підлягає задоволенню і позовні вимоги про стягнення пені та 3% річних за незаконне використання коштів за договорами позики від 08 січня 2016 року та від 27 квітня 2016 року, як похідні. Враховуючи викладене, а також відсутність доказів щодо повернення наданих у позику грошових коштів за договором позики від 15 березня 2016 року у розмірі 50 000 доларів США, суд приходить до висновку про задоволення позовних у цій частині. Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. А згідно зі ст. 625 цього Кодексу боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи вище викладене, перевіривши розрахунок, суд дійшов висновку, що штрафні санкції, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, у вигляді трьох відсотків річних підлягають стягненню за період з 15 березня 2017 року по 06 жовтня 2019 року у розмірі 3 834, 25 доларів США. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, врахувавши те, що відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання за вищезазначеним договором, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню у частині стягнення основного боргу за договором позики від 15 березня 2016 року у розмірі 50 000 доларів США та трьох відсотків річних у розмірі 3 834,25 доларів США. Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 4 701,65 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial