Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON], третя особа: [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення В обґрунтування позову вказує, що він є власником квартири [ADDRESS]. Однак у вказаній квартирі він не проживав, а надав право на проживання своїй дочці - [PERSON], яка вселила у вказану квартиру без його (позивача) дозволу свого чоловіка - [PERSON]. Про факт проживання відповідача в його квартирі дізнався лише в 2016 році, коли дочка повідомила його про те, що нею припинені сімейні стосунки з відповідачем і вона звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 28.02.2017 року шлюб між його дочкою та відповідачем розірваний. Вказує, що дізнавшись про факт проживання відповідача в його квартирі, він неодноразово звертався до нього в усній формі з вимогою не чинити йому та його дочці перешкод у володінні та користуванні належним йому житлом - квартирою [ADDRESS], однак останній відмовився звільнити дане приміщення. 22.03.2018 року він звертався до відповідача вже з письмовими вимогами звільнити належне йому (позивачу) приміщення, однак і дана вимога була залишена без реагування, тому він і змушений був звернутися до суду з даним позовом. Також вказує, що він (позивач) спільно з відповідачем у вказаній квартирі ніколи не проживав, спільного господарства не вів. Будь-яких домовленостей з відповідачем щодо користування квартирою не існує. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 319 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Вказує, що проживання відповідача в його (позивача) квартирі без належних на те підстав порушує його законні права на розпорядження та користування своєю власністю. А тому просить усунути йому - [PERSON] перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення відповідача [PERSON] із вказаної квартири. Ухвалою суду від 07.03.2018 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, визначено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, усунути [PERSON] перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення відповідача [PERSON] із вказаної квартири. В судовому засіданні третя особа - [PERSON] також просила задовольнити позовні вимоги [PERSON] та пояснила, що відповідач - [PERSON] є її колишнім чоловіком, якого вона вселила в квартиру [ADDRESS], що на праві власності належить її батькові - [PERSON] без відома останнього, оскільки той заперечував би проти цього так, як недолюблював відповідача. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку - шляхом направлення судових повісток за місцем проживання а також шляхом розміщення оголошення на веб-порталі «Судова влада України». Справу вирішено за правилами заочного розгляду, передбаченими ст. 280-282 ЦПК України, за відсутності відповідача [PERSON], повідомленого у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, який не з'явився в судове засідання без повідомлення причин, не подав відзиву проти позову, та зі згоди позивача та його представника щодо такого порядку розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON], його представника [PERSON], пояснення третьої особи - [PERSON], пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст. 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 24.06.2009 року (а.с. 9), витягом про реєстрацію права власності від 21.09.2009 року (а.с. 10), Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.05.2018 року. Також в судовому засіданні встановлено, що в квартирі [ADDRESS], без реєстрації в ній, проживає відповідач - [PERSON]. Вказане підтверджується актом опитування сусідів та поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], даними в судовому засіданні. Крім того, останній відмовляється в добровільному порядку звільнити вказану квартиру, письмова вимога та неодноразові усні звернення позивача про виселення з даної квартири ним проігноровані. В зв'язку з цим позивач [PERSON] позбавлений можливості володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю - квартирою [ADDRESS], в тому числі продати чи надати її в користування іншим особам. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як зазначено у статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 389 ЦК та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Частиною другою ст. 64 ЖК України визначено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. За порівняльним аналізом ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст.ст. 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення ст.ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї. Враховуючи що відповідач [PERSON] не є членом сім'ї позивача, ніколи спільно з ним не проживав, шлюб між ним (відповідачем) та дочкою позивача є розірваним, а також те, що позивач, як власник квартири, згоди на проживання відповідача в квартирі [ADDRESS] не надавав і фактичне проживання останнього в спірній квартирі перешкоджає позивачу, як власнику квартири, в повній мірі володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном, суд приходить до висновку про задоволення позову та усунення позивачу перешкод у користуванні своєю власністю шляхом виселення відповідача - [PERSON] з квартири [ADDRESS].

Outcome: approved