Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], третя особа приватний нотаріус Ківерцівського районного нотаріального округу Волинської області [PERSON], про визнання договору позики недійсним. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 27.12.2013 року між ним та [PERSON] було укладено договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки в с. Муравище по вул. Робітнича, 3 Ківерцівського району Волинської області, які посвідчені приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу Волинської області [PERSON] Між сторонами було узгоджено вартість нерухомого майна, яка складає 16 500 доларів США. На момент укладення договору його батьками [PERSON] та [PERSON] відповідачу [PERSON] вже було сплачено 8 000 доларів США. Разом з тим, після укладення договорів купівлі-продажу між ним та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого він отримав кошти в сумі 16500 доларів США. В березні 2015 року він повністю розрахувався з [PERSON] за придбане майно, однак остання не повернула йому оригінал договору позики. Згодом [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення з нього заборгованості за договором позики, і рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області даний позов було задоволено. Вбачаючи у діях [PERSON] шахрайські дії, він звернувся у правоохоронні органи із заявою і по даному факту було відкрите кримінальне провадження та 24.07.2015 року внесено відомості до ЄРДР. Вважає, що відповідач неправомірно бажає заволодіти його коштами, оскільки обумовлена сума в розмірі 16500 доларів США, була їй сплачена повністю і при укладенні договору позики передача коштів не здійснювалася, тому просить визнати недійсним даний договір та стягнути з відповідача в його користь понесені по справі судові витрати. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] подав до суду заперечення на позов, в якому вказує на те, що рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 16.07.2015 року присуджено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 27.12.2013 року в сумі 287 837, 00 грн. та судовий збір в сумі 2878, 37 грн. Даним судовим рішенням було встановлено факт отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів в сумі 135 300 грн. з кінцевим терміном повернення до 01.07.2014 року. Разом з тим, рішення суду не було оскаржене та набрало законної сили. Тому просить відмовити у задоволенні заявленого позову повністю. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представники [PERSON], [PERSON], кожен зокрема, позов підтримали та просили задовольнити заявлені вимоги. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, її представник [PERSON] в судовому засіданні заявлений позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на обставини викладені у запереченні. Третя особа приватний нотаріус Ківерцівського районного нотаріального округу Волинської області [PERSON] в судове засідання не зявилася, подала до суду заяву, згідно якої просить розгляд справи проводити у її відсутності, щодо вирішення заявленого позову поклалася на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 27.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено два окремі договори купівлю-продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами та земельної ділянки площею 0, 25 га в с. Муравище по вул. Робітнича, 3 Ківерцівського району Волинської області, які посвідчено приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу [PERSON] /а.с. 11-17/. Також, 27.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON], як позикодавець передала, а [PERSON], як позичальник отримав грошові кошти в сумі 135 300 грн., що становить 16 500 доларів США, під 3 % річних від простроченої суми з кінцевим строком повернення до 01.07.2014 року /а.с. 10/. Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. В силу ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Згідно п. 1 договору позики, передача грошей здійснена до підписання сторонами договору позики. Належність підпису у договорі позики [PERSON] останнім не оспорюється. Таким чином, факт підписання [PERSON] договору позики свідчить про отримання обумовленої у договорі суми та погодження з умовами договору. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В силу ст. 61 ЦПК України, підставами для звільнення від доказування є: - обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; - обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування; - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; - вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Посилання позивача на те, що він повністю сплатив відповідачу кошти за придбаний будинок та земельну ділянку не підтверджені жодними доказами, не визнаються [PERSON] та дана обставина не встановлена у судовому засіданні. Крім того, рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 16.07.2015 року задоволено позов [PERSON] та присуджено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 27.12.2013 року в сумі 287 837, 00 грн. Дане рішення не було оскаржене та набрало законної сили. Щодо тверджень позивача про заволодіння [PERSON] його коштами у шахрайський спосіб, а також посилання на наявність порушеного кримінального провадження відносно [PERSON] за ч. 2 ст. 190 КК України, не є підставою для встановлення вини останньої, оскільки згідно ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Враховуючи те, що оскаржуваний договір позики не суперечить вимогам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; учасники правочину є цивільно-дієздатними; правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; примусу на вчинення правочину чи наявності факту, що одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення судом не встановлено. Таким чином, суд не вбачає підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу, який був укладений 27.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON], тому у задоволенні заявленого позову слід відмовити.

Outcome: dismissed