Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - Позивач) звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компаньйон Фінанс», (далі по тексту - ТОВ «Компаньйон Фінанс», Відповідач), про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору. Вказані вимоги Позивач мотивувала тим, що 25.09.2017 року між нею та ТОВ «Компаньйон Фінанс» було укладено Договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 525027. Позивач вважає, що при укладенні вищевказаного Кредитного договору, були порушені її права як споживача, згідно з нормами Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про захист персональних даних». У Кредитному договорі, а саме у графі під Підписами сторін Позичальник начебто підтверджує, що він ознайомлений з інформацією, яка зазначена в ч.2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Однак позичальника, працівники відповідача з умовами кредитування належним чином не ознайомлювали, оформлення кредитного договору проходило протягом 10-15 хвилин, після чого їй було вручено кредитний договір, який вона не читаючи із-за дрібного шрифту підписала, надіючись на добросовісність працівника фінансової установи. Фактично працівники ТОВ «Компаньйон Фінанс» при видачі кредитних коштів, не ознайомлюють Позичальників з умовами кредитування та ризиками, що передбачено ст. 11 Закону України «Про захист споживачів». Відповідач, скориставшись необізнаністю позивача, навмисно не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, які визначені та встановлені Законом, що є істотними і необхідними для даного виду договору, зокрема, відповідач не надав позичальнику повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання кредиту. Позивачу, як споживачу, не була надана інформації, яка стосується суті наданих відповідачем фінансових послуг, а отже відсутнє і будь-яке письмове підтвердження про ознайомлення споживача з інформацією та взагалі з усіма умовами кредитного договору. Отже, недотримання та невиконання Відповідачем імперативних вимог Закону встановлених ч.2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою згідно ст. 215 ЦК України, для визнання даного Кредитного Договору недійсним, в зв'язку з недотриманням відповідачем норм законодавства, щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладення. Крім того, відповідно до розділу 6 Кредитного договору в забезпечення виконання зобов'язань передбачена відповідальність: пеня 2,5 %, за кожен день прострочення. Тобто, при невиконанні Позичальником умов договору, він сплачує пеню за 15 днів 487,05 грн., яка розраховується наступним чином: 1300Х(2,5X365)%/365X15=487,05 грн., а отже сума компенсації становить більше 100%, що відповідно п.5 ч.3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів» є не справедливою умовою. Ухвалою від 06.08.2018 року відкрито справдження у вищевказаній справі за привалами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 05.09.2018 року через загальну канцелярію суду від представника відповідача надійшов відзив на вищевказану позовну заву, де представник відповідача вказує на те, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору. Сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови. Відповідач надав Позивачу документи, які передували укладенню договору позики, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, розміру процентної ставки за прострочення та розміру пені у самому Договорі про надання позики, також у Заяві про надання згоди на обробку персональних даних ТОВ «Компаньйон Фінанс», які підписані Позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Отже, в даному випадку відсутні правові підстави для визнання недійсним договору позики, згідно до вимог ЦК України. Таким чином, Позивач повністю ознайомилась з умовами даного Договору, що підтверджується підписанням нею Договору позики та Заяви, крім того, Відповідач ніяким чином не вводив Позивача в оману, а навпаки їй було роз'яснено всі умови на яких надається дана позика, та які нею були прийняті. Ухвалою суду від 08.11.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. В судове засідання позивач чи її представник та представник відповідача не з'явились. В матеріалах справи містяться клопотання Позивача та представника Відповідача про можливість розгляду справи у їх відсутність. Ретельно дослідивши письмові докази по справі, суд вважає заявлений позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами цивільно-правового договору є умова про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Матеріалами справи встановлено, що 25.09.2017 року між Позивачем [PERSON] та Відповідачем ТОВ «Компаньйон Фінанс» було укладено Договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №525027 (а.с. 27-29), за умовами якого позичальник [PERSON] отримала кредит у розмірі - 1300,00 грн., із строком користування кредитом до 09 жовтня 2017 року та погашенням кредиту відповідно до встановленого графіку виплат. Відповідно до п. 5.3 відсоткова ставка (фіксована) - 2 % в день, про що зазначено у Розписі сукупності вартості кредиту. Щодо посилання позивача на невідповідність змісту договору нормам Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» щодо достовірної та доступної інформації слід зазначити наступне. Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ст. 627 ЦК України. Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. У відповідності до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі зокрема про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача та інші умови. Відповідно до п. 6 ч. 3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», інформація, що надається кредитодавцем споживачу, зазначена у частині другій цієї статті, має містити відомості про реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача на дату надання інформації виходячи з обраних споживачем умов кредитування. Рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначено, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Відповідно до ч. 6 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» споживач зобов'язаний надати кредитодавцю підтвердження про ознайомлення з інформацією, надання якої передбачено частинами другою та третьою цієї статті, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Підтвердження про ознайомлення з усією необхідною інформацією Позивач здійснила шляхом підписання самого Договору про надання позики на умовах фінансового кредиту №525027 від 25.09.2017 року та Заяви про надання згоди на обробку персональних даних ТОВ «Компаньйон Фінанс» (а.с.29). Вбачається, що вищевказаний кредитний договір був укладений у письмовій формі, у ньому вказано предмет договору, яким є надання кредитних коштів, визначено розмір кредиту, плату за користування кредитними коштами та строк повернення кредиту, договір підписаний обома сторонами. Сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договору не висловлювали. Згідно ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковими для неї. Відповідно до ч. 2 ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитора до встановленого договором строку його надання. Крім того, суд вважає, що в разі не згоди з умовами кредитного договору позивач могла скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Позивач у свою чергу не відмовлялася від виконання умов кредитного договору та не інформувала працівників Банку про неможливість виконання своїх зобов'язань за кредитним договором. Відповідно до ч.1 ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. [PERSON] є дієздатною особою, яка в повній мірі має можливість усвідомлювати свої дії та керувати ними, розуміти наслідки вчинення певних дій та можливість відмовитись від вчинення таких дій, що будуть суперечити її інтересам. Така особа має сама визначати необхідну кількість часу, якої буде достатньо для прийняття рішення. Жодних доказів того, що працівники відділення ТОВ «Компаньйон Фінанс» при обслуговуванні [PERSON] обмежили її у часі, у зв'язку з чим вона не мала можливості в повній мірі ознайомитись з умовами кредитного договору матеріали справи не містять та позивачем чи її представником не надано. Крім того, варто зауважити, що Позивач, під час підписання Кредитного договору та Заяви про надання згоди на обробку персональних даних ТОВ «Компаньйон Фінанс», була ознайомлена з Умовами та Тарифами Відповідача. Позивач підписалась про те, що впевнена в тому, що всі умови зрозумілі та вона чітко усвідомлює, які платежі, у якій сумі, у який термін та у якій валюті необхідно буде сплачувати, та шляхом підписання цієї заяви, вона засвідчує, що у належній та доступній формі була проінформована про всі умови і зобов'язується неухильно їх дотримуватись. Отже, суд не може погодитись з твердженнями позивача та приходить до переконання, що позивач отримала необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про кредит, вартість всіх супутніх послуг, що забезпечило можливість її свідомого і правильного вибору та остання підтвердила згоду на укладення договору своїм підписом, що є дотриманням положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Також підставою для визнання недійсним кредитного договору, на думку позивача, є порушення вимог ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: дії відповідача містять ознаки нечесної підприємницької практики, які виявились у введенні її в оману щодо умов договору. Разом з тим, такі посилання не ґрунтуються на вимогах закону. Відповідно до ч. ч. 1, 6 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Водночас Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що відповідач ввів її в оману, щодо істотних умов договору, а також не надано доказів нечесної підприємницької практики Відповідача під час укладення кредитного договору. Як вбачається зі змісту позовної заяви, Позивач просить визнати недійсною умову договору, якою визначений розмір ставки пені, з підстав, передбачених п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Доводи Позивача ґрунтуються на тому, що встановлена ставка пені у розмірі 2,5% у день є непропорційно великою компенсацією (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції). Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення нього Закону про несправедливі умови в договорах. Відповідно ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Згідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Жодних доказів того, що нарахована сума пені за кредитним Договором, яку має сплатити [PERSON] перевищує встановлений законом розмір, матеріали справи не містять та позивачем чи її представником не надано, у зв'язку з чим суд не приймає, як доказ такі твердження. Крім цього, відповідно до письмових пояснень представника Відповідача, що містяться у відзиві на позовну заяву, нарахована сума пені за Договором, яку має сплатити Позивач складає 650,00 грн., що жодним чином не перевищує встановлений законом розмір та відповідає всім необхідним умовам законодавства. Відповідно до п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09.11.2009 року, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В процесі розгляду справи судом встановлено, що договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 525027 від 25.09.2017 року, який уладений між [PERSON] та Відповідачем укладений з дотриманням вимог щодо його форми, підписаний обома сторонами, які в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договору не висловлювали, Позивач була ознайомлена з умовами кредитування, та підтвердила згоду на укладення договору своїм підписом, що є дотриманням положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Протягом терміну дії вказаного договору сторони вчиняли дії спрямовані на виконання його умов, у тому числі позивач, яка користувалася кредитними коштами. Позивачем у свою чергу не наведено обставин, які б обґрунтовували заявлені нею позовні вимоги та свідчили про недобросовісність фінансової установи при укладенні кредитного договору, невідповідність змісту правочину цивільному законодавству, а тому суд не вбачає підстав для визнання договору про надання позики на умовах фінансового кредиту № 525027 від 25.09.2017 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Компаньйон Фінанс» недійсним, у зв'язку з чим позовні вимоги не підлягають до задоволенню. Оскільки позивач при подачі позову до суду була звільнена від сплати судового збору та в задоволенні позову відмовлено, суд не вирішує питання про стягнення з відповідача в рахунок держави судовий збір за розгляд даної справи на підставі ст. 141 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed