Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-26 00:00:00

[PERSON] заявив позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Денді-Фарм» (далі ТОВ «Денді-Фарм») про зміну формулювання причин звільнення і приведення його у відповідність з чинним законодавством про працю. Провадження за позовом відкрите відповідно до ухвали судді Святошинського районного суду м. Києва [PERSON] від 03.03.2017 р. У зв'язку з відстороненням судді [PERSON] від посади, справа прийнята до провадження суду у складі судді Величко Т.О., про що 25.05.2017р. винесено відповідну ухвалу. Ухвалою суду від 15.11.2017р. справа прийнята до провадження цього складу суду, у зв'язку з прийняттям суддею Величко Т.О. самовідводу, справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження. Позивачем до початку розгляду справи по суті подано заяву про уточнення позову, за якою він просив суд визнати незаконним формулювання причин звільнення його з посади головного бухгалтера ТОВ «Денді-Фарм» за сумісництвом, відповідно до наказу ТОВ «Денді-Фарм» від 26.01.2017 року № 113-к/тр, та змінити підставу звільнення з п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогул) на п.1 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням). Позов мотивований тим, що позивача звільнено з роботи без належних на те законних підстав, з порушеннями чинного законодавства. Відгуку на позов відповідачем не надано. Представник позивача в судовому засіданні на вимогах позову наполягав, надав пояснення, що по суті зводяться до викладеного в позовній заяві. Представник відповідача заперечив проти позову і заявив, що позивача було звільнено з роботи у відповідності до трудового договору та вимог чинного законодавства. Судом встановлено таке. Відповідачем не заперечується, що [PERSON] з січня 2011 року працював в ТОВ «Денді-Фарм» на посаді головного бухгалтера за сумісництвом. Наказом генерального директора ТОВ «Денді-Фарм» від 26.01.2017 року №13-к/тр, [PERSON], головного бухгалтера за сумісництвом, з 26.01.2017р. звільнено з роботи за прогул без поважних причин, згідно ст. 40 ч. 4 КЗпП України. В обґрунтування наказу директор послався на те, що [PERSON] в робочі дні з 19.12.2016р. по 26.01.2017р. був відсутній на роботі без поважних причин (не виконував покладених на нього функціональних обов'язків). Підставою для видання наказу слугували акти про відсутність на роботі, доповідні, службові записки керівників структурних підрозділів товариства. Проте, погодитись з тим, що наказ є законним суд не може. Так, представник позивача вказував, що позивач в листопаді звернувся до гендиректора ТОВ «Денді-Фарм» із заявою про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 ч. 1 КЗпП України, проте в прийнятті (реєстрації) заяви йому було відмовлено без пояснення причин, а тому він був змушений направити таку заяву поштою. Ці пояснення знайшли своє підтвердження таким. З 24.11.2016 року по 16.12.2016р. [PERSON] перебував на лікуванні, що підтверджується з огляду на листки непрацездатності. 24.11.2016 року позивач надіслав на адресу ТОВ «Денді-Фарм» заяву про звільнення з роботи, за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України, з 08.12.2016 року. Проте, даний лист було повернуто адресату, за закінченням терміну зберігання. 13.12.2016 року [PERSON] знову надіслав на адресу ТОВ «Денді-Фарм» заяву про звільнення з роботи з 15.12.2016р., пославшись при цьому на відмову керівництва товариства в реєстрації заяви про звільнення, та відмову в отриманні заяви від 24.11.2016р., що була надіслана поштою. Цю заяву отримано відповідачем 14.12.2016 року, проте рішення по суті заяви прийнято не було. Натомість відповідач направив позивачу лист з вимогою надання лікарняного листа і попередженням про можливість звільнення з роботи за прогул. Згідно зі ст. 38 ч. 1 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. За таких обставин та вимог закону, виходячи з того, що відповідач не прийняв рішення про відмову в задоволенні заяви позивача, суд приходить до висновку, що відповідач фактично погодив звільнення позивача з роботи за власним бажанням в строк зазначений в заяві. При цьому, суд відхиляє доводи відповідача про те, що прийняти рішення про звільнення позивача з роботи за власним бажанням за відсутності лікарняних листків не вбачалось за можливе, оскільки переписка сторін свідчить про те, що відповідачу було відомо про перебування позивача на лікуванні, а в отриманні копій лікарняних листків, що були надіслані поштою, відповідач 19.12.2016р. відмовився. Відхиляє суд і доводи представника відповідача про те, що заяву позивача від 13.12.2016р. не можна розцінювати як заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, оскільки це суперечить змісту заяви. Вимоги законодавства про неможливість звільнення працівника з роботи в період його тимчасової непрацездатності на випадок, передбачений ст. 38 ч. 1 КЗпП України, не поширюється. Звільнення з роботи на підставі ст. 38 ч. 1 КЗпП України у строк менший ніж дві неділі з дня подання, не суперечить змісту цієї норми. Отже, звільнення позивача з роботи за прогул є незаконним, а відтак суд визнає права позивача порушеними і такими, що підлягають судовому захисту за підстав передбачених ст.ст. 5-1, 235 ч. 3 КЗпП України, шляхом визнання незаконним звільнення [PERSON] з роботи, та зобов'язання відповідача змінити підстави звільнення [PERSON] з роботи зі ст. 40 ч. 3 КЗпП України на ст. 38 ч. 1 КЗпП України, тобто права підлягають відновленню фактично у спосіб запропонований позивачем. Таким чином позов підлягає задоволенню повністю. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору за ставкою судового збору передбаченої Законом України «Про судовий збір» в сумі та 704,80 грн.

Outcome: partial