Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимог тим, що 05 січня 2015 року між ним відповідачкою укладено договір позики та останньою написано розписку, згідно якої він передав [PERSON] в борг 110 000 доларів США до 05 липня 2016 року. Вказує на те, що у визначений термін відповідачка борг не повернула, він неодноразово звертався до неї з проханням повернути борг добровільно, про те врегулювати спір в позасудовому порядку не вдалося, а тому просив позов задовольнити та стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу в розмірі 2 899 600 гривень. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтвердила обставини, що викладені в позовній заяві та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази та заслухавши учасників процесу, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у встановлений строк (термін). Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Судом встановлено, що 05 січня 2015 року [PERSON] надав [PERSON] позику, розміром 110 000 доларів США, що підтверджується розпискою, яка підписана відповідачем 05 січня 2015 року. 110 000 доларів США, згідно офіційного курсу НБУ станом на 11 січня 2017 року, складає 2 899 600 гривень Відповідач, відповідно до розписки зобов'язана повернути, надану їй позику до 05 липня 2016 року в повному обсязі. Як встановлено в судовому засіданні відповідач взяті на себе грошові зобов'язання щодо повернення позики не виконала, що визнається сторонами процесу. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Ч. 2 даної статті передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦПК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлені договором. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. З'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об'єктивно оцінивши досліджені письмові докази, які є належними та допустимими і такими, що мають значення для розгляду справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню. У відповідності до вимог ст. ст. 79, 88 ЦПК України суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути документально підтверджені витрати по оплаті судового збору. На підставі ст. ст. 526, 599, 610, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 84, 88 ЦПК України, суд

Outcome: approved