Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-29 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Гейзера С.А. , третя особа: [PERSON] , про визнання права власності на майно. Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів від 26.02.1998 року № 79 [PERSON] надано у постійне користування для будівництва земельну ділянку площею 0,2272 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Дане право підтверджується Державним актом на право постійного користування землею, про що в Книзі записів державних актів на право постійного користування, зареєстроване за № 411а. Вказує, що у 2007 році між ним та [PERSON] було укладено договір про спільну діяльність, за умовами якого вони мали спільно здійснити забудову вищевказаної земельної ділянки. В рамках даної угоди у 2008 році він самостійно за власні кошти здійснив будівництво гаража. Однак через фінансові труднощі [PERSON] інші будівлі зведені не були. У зв`язку з вищевикладеними обставинами, [PERSON] в 2008 році визнав його право власності на гараж, а він в свою чергу зобов`язався оплачувати всі витрати, пов`язані з утриманням гаража і оплачувати комунальні послуги, що і здійснює з 2007 року по даний час. Вважає, що у зв`язку із добросовісним, відкритим, безперервним володінням чужим майном, у нього виникло право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за набувальною давністю у порядку ст. 344 ЦК України. Просить суд визнати за ним право власності на гараж, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 80,3 кв.м. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві. Просив суд позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів від 26.02.1998 року № 79 [PERSON] надано у постійне користування для будівництва земельну ділянку площею 0,2272 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Дане право підтверджується Державним актом на право постійного користування землею, про що в Книзі записів державних актів на право постійного користування, зареєстроване за № 411а (а.с. 21). 16.02.2007 році між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про спільну діяльність, за умовами якого сторони мали спільно здійснити забудову вищевказаної земельної ділянки. Судом встановлено, що у 2008 році [PERSON] на вищевказаній земельній ділянці збудовано гараж. Відповідно технічного паспорту від 23.09.2019 року, виготовленого ТзОВ «Виробничо-експертне підприємство «Еконсервіс» на земельній ділянці, яка знаходиться адресою: [ADDRESS] , розміщено гараж загальною площею 80,3 кв.м. (а.с. 15-20). Судом встановлено, що [PERSON] в 2008 році визнав право позивача власності на гараж, а позивач в свою чергу зобов`язався оплачувати всі витрати, пов`язані з утриманням гаража і оплачувати комунальні послуги, що і здійснює з 2007 року по даний час (а.с. 12-14). Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Отже суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Судом встановлено, що окрім позивача не претендує на вказаний гараж та не заявляє ніяких претензій на нього. Набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до п.9,11,13,14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Оскільки позивач з 2008 року добросовісно, безперервно, відкрито володіє гаражем, розташованим за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 80,3 кв.м., тому за ним може бути визнано право власності на це майно за набувальною давністю, відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України. Таким чином, зібрані у справі докази та їх оцінка вказують на наявність підстав для визнання за позивачем права власності на вищевказану квартиру за набувальною давністю, отже позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved