Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-18 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Державного територіально-галузевого обєднання «Південно-Західна залізниця», третьої особи на стороні відповідача начальника Козятинської дирекції залізничних перевезень Південно-Західної залізниці [PERSON] про стягнення недоплаченої заробітної плати та відшкодування матеріальної та моральної шкоди у зв'язку з тим, що під час роботи в Козятинській дирекції залізничних перевезень, йому не була виплачена «тринадцята» зарплата. А тому просить стягнути матеріальну і моральну шкоду.. Ухвалою судді від 05.03.2018 року розгляд по справі призначено в порядку спрощеного позовного провадження. Запропоновано відповідачу в п'ятнадцятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали подати до суду відзив на позовну заяву. Учасникам справи роз'яснено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Сторонам роз'яснено також, що за клопотанням однієї зі сторін розгляд справи може проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, яке може бути подане відповідачем в строк для подання відзиву, а позивачем разом з позовом або не пізніше п'яти днів з дня отримання відзиву. У встановлений ухвалою термін відповідачем 23.03.2018 року подано відзив на позовну заяву, зустрічний позов не пред'явлено, від учасників справи клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не надійшло. Крім того, в матеріалах справи наявні заява та клопотання від представників позивача та відповідача про розгляд справи у їх відсутність. За вказаних обставин, суд, за правилами ст. 279 ЦПК України, вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. 03.04.2015 року [PERSON] заявлено уточнення позовних вимог. Враховуючи, що вказане уточнення позовних вимог є останнє, розгляд справи проводиться з урахуванням даного уточнення. У прохальній частині вказаної заяви позивач [PERSON] просить: - стягнути з відповідача 3500 грн. невиплаченої «тринадцятої заробітної плати»; - стягнути з відповідача 3500 грн. невиплаченої вихідної допомоги при звільненні; - стягнути з відповідача 2500 грн. за надання юридичної допомоги; - стягнути з відповідача 123,51 грн. витрат на поїздки до апеляційного суду; - стягнути з відповідача 800 000 грн. моральної шкоди; - прийняти рішення про визнання незаконним і скасування «Ропорядження» (така назва документа) начальника Відбудовного поїзда № 24 від 02.09.2009 року та стягнути з відповідача на його користь належні до виплати суми недоплачені за період дії цього «розпорядження» з 02 вересня 2009 року по 26 грудня 2011 року, а саме за 1300 годин відпрацьованих понаднормово (це становить суму в 27537 грн.); - прийняти рішення про виплату відповідачем середнього заробітку за весь час затримки виплат з дати звільнення - 26 грудня 2011 року по дату ухвалення судового рішення відповідно вимог ст.117 КЗпП України. На підставі приєднаних за час розгляду справи документів, суд вважає вимоги позивача безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам, які склались між сторонами спору. У відповіді начальника Відокремленого підрозділу Козятинська дирекція залізничних перевезень від 29.01.2013 року № 09-6/9 на заяву [PERSON] від 28.01.2013 року останньому було надано чітке роз'яснення, що відповідно абзацу першого розділу «Визначення права працівника на отримання винагороди» Положення про виплату винагороди за підсумком роботи за рік, затвердженої наказом Укрзалізниці від 23 грудня 2003 року №327-Ц, «винагорода за підсумком роботи за рік (а саме такий статус має цей вид виплат) виплачується працівникам, які знаходяться в штаті підприємства (організації, відособленого структурного підрозділу) і пропрацювали весь календарний рік. Календарний рік визначається з 1 січня по 31 грудня.». Заявник у 2011 році був працівником підприємства з 01.01.2011 року по 26.12.2011 року (по день звільнення включно), що становить не повний календарний рік, так як 27, 28, 29, 30 грудня 2011 року були робочими днями. Вказана відповідь була направлена на домашню адресу [PERSON], вказану ним у заяві - [ADDRESS], - цінним листом, про що є відповідний опис та квитанція за поштові послуги від 29.01.2013 року. Всі ці документи та їх копії додані до матеріалів справи. Позивач [PERSON], як на підставу незаконності виплати йому «тринадцятої» зарплати, посилається на розділ Положення про виплату винагороди за підсумком роботи за рік, затвердженого наказом Укрзалізниці від 23.12.2003 року №327-Ц, «Визначення права працівників на отримання винагороди». Дійсно, вказаним розділом передбачені обставини, коли працівник не пропрацювавши весь календарний рік (а тільки працівник, який пропрацював з 01 січня по 31 грудня облікового року має право на отримання зазначеної премії в повному обсязі) також має право на отримання зазначеної премії, але пропорційно відпрацьованому часу. При чому, шість таких обставин визначені чітко: 1. призов на військову службу (досягнення певного віку), 2. вихід на пенсію (досягнення певного віку), 3. вступ до вищих навчальних закладів залізничного транспорту (робота працівника по підвищенню особистої кваліфікації), 4. направлення у закордонне відрядження (рішення власника), 5. звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (рішення власника), 6. переїзд у іншу місцевість за сімейними обставинами (виняткові обставини). В даному випадку всі перераховані обставини відсутні. Але у зазначеному Положенні є ще одне посилання - «з інших поважних причин». Позивач вважає, що саме під цю обставину підпадає його випадок. При цьому позивач посилається на лист Міністерства праці та соціальної політики України від 01.06.1999 року №06/2-4/1 - «п. 2 ст. 40 КЗпП України передбачає звільнення працівника внаслідок неналежного виконання ним своїх обов'язків з причин, які не залежать від працівника і тому не можуть бути поставлені йому в вину». Але ознайомившись із цим листом в цілому можливо зрозуміти, що суб'єкт владних повноважень при цьому мав на увазі. А про це йдеться у вказаному листі далі. «Невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі має бути доведена власником або уповноваженим ним органом, оскільки саме власник є ініціатором звільнення. Невідповідність займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації може бути підставою для звільнення даного працівника лише тоді, коли власник має фактичні докази того, що саме через це працівник не може належним чином виконувати покладені на нього трудові обов'язки, і коли такого працівника неможливо, за його згодою, перевести на іншу роботу. Невідповідність займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації може бути визнана за результатами атестації працівника». Таким чином, суб'єкт владних повноважень розяснює, що встановлення обставин, а саме невідповідність працівника займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації, - за якими працівник може бути звільнений за п. 2 ст. 40 КЗпП України, є предметом доведення з боку власника або уповноваженого ним органу. А коли внаслідок дій, проведених власником будуть встановлені обставини, що перешкоджають подальшій роботі працівника внаслідок невідповідності стану здоров'я або кваліфікації, повинна бути ще друга обставина - працівника неможливо перевести на іншу посаду за його згодою (тобто інших посад, на які міг би погодитись працівник на підприємстві не має). Саме тому, це не залежить від працівника, так як саме власник або уповноважений ним орган має організувати атестацію, яка повинна бути проведена у відповідності до встановленого порядку, і при негативному результаті атестації знайти і запропонувати іншу посаду, яка відповідала б рівню кваліфікації працівника. Звільнення [PERSON] 26.12.2011 року відбулось саме за результатами атестації. Як вказано у рішенні Козятинського міськрайонного суду від 28.04.2012 року по справі №2-34/12: «Оцінюючи наведені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що рішення атестаційної комісії Козятинської дирекції залізничних перевезень від 19.12.2011 року, згідно з яким майстер [PERSON] не відповідає займаній посаді, було прийнято на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації [PERSON] не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків та їх неналежне виконання небезпечне для членів трудового колективу». При цьому працівника можливо було перевести на іншу роботу, яка йому і пропонувалась («26.12.2011 року майстру [PERSON] знову було запропоновано посади, які відповідають його кваліфікаційному рівню, від яких [PERSON] відмовився, що доведено було актом від 26.12.2011 року»). Таким чином, власник або уповноважений ним орган організувавши атестацію у строки та у спосіб, передбачений чинним законодавством, та надавши пропозиції щодо подальшого працевлаштування (від яких позивач відмовився) виконав саме ту частину вимог, які не залежить від працівника. Що ж стосується самого результату атестації, то він залежить цілком від особистого суб'єктивного відношення самого працівника до своїх посадових обов'язків, як сам працівник будує свою професійну поведінку. Професійна поведінка характеризується бездоганним виконанням професійних обов'язків, вмінням правильно та вчасно застосувати професійні знання у будь-якій ситуації на виробництві, постійним підвищенням свого рівня знань та навичок, особистим дотримання вимог Правил внутрішнього трудового розпорядку. Все перераховане характеризує самого працівника, є суб'єктивним фактором і залежить саме від особистої роботи працівника над собою. Тому, враховуючи, що розділ Положення про виплату винагороди за підсумком роботи за рік «Визначення права працівників на отримання винагороди» містить шість поважних (об'єктивних) причин, по яким працівники, які звільнилися, мають право на виплату винагороди пропорційно відпрацьованому часу, звільнення з причин виявлення невідповідності працівника займаній посаді не може бути поважною причиною звільнення, так як це - наслідок неналежної роботи працівника над підтриманням свого рівня знань та навичок, тобто суб'єктивна причина, яка цілком залежить від самого працівника. Рішенням Козятинського міськрайонного суду від 28.04.2012 року по справі №2-34/12 встановлено: «Звільнення позивача [PERSON] з посади майстра виробничої дільниці - відновного поїзда ст.Козятин (ВП-3481) за п. 2 ст. 40 КЗпП України проведено правомірно, на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків та їх неналежне виконання небезпечне для членів трудового колективу, і працівника неможливо перевести за його згодою на іншу роботу» Таким чином, судом встановлено ще одну суб'єктивну обставину при звільнені [PERSON] у грудні 2011 року, яка цілком залежала від бажання саме позивача - [PERSON] відмовився від запропонованих вакантних посад. Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 14.06.2012 року по справі №22-ц/0209/1662/2012 рішення Козятинського міськрайонного суду від 28.04.2012 року по справі №2-34/12 залишено без змін. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що звільнення [PERSON] за п. 2 ст. 40 КЗпП України 26.12.2011 року не може бути визнане як «інша поважна причина», яка відповідно розділу Положення про виплату винагороди за підсумком роботи за рік, затвердженого наказом Укрзалізниці від 23.12.2003 року №327-Ц, «Визначення права працівників на отримання винагороди» дає право [PERSON] на виплату винагороди підсумком роботи за 2011 рік пропорційно відпрацьованого часу, так як працівник був звільнений внаслідок неналежної роботи позивача над підтриманням свого рівня знань та навичок та його ж відмови від запропонованих вакантних посад. Відповідно рішення Козятинського міськрайонного суду від 28 квітня 2012 року по справі №2-34/12 за позовом [PERSON] про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд встановив, що «звільнення позивача [PERSON] з посади майстра виробничої - відновного поїзда станції Козятин (ВП-3481) за п. 2 ст. 40 КЗпП України проведено правомірно, на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання небезпечне для членів трудового колективу, і працівника неможливо перевести за його згодою на іншу роботу. Вказане рішення набрало законної сили і є наразі чинним. В межах вказаної вище справи [PERSON] не висував вимог щодо невчасного розрахунку з ним у день звільнення. Фактично 26.12.2011 року - у день звільнення позивачу було виплачено від підприємства 1865,79 грн. В цей же день - день звільнення, - платіжним дорученням від 26.12.2011 року №7097 вказана сума коштів була переведена з АБ «Експрес-Банк» (де обслуговувалося підприємство на той час) на р/р№2948055390044 у ПАТ КБ «Приватбанк» (де обслуговувався [PERSON]). Платіжною відомістю №2283 ПАТ КБ «Приватбанк» підтвердив надходження коштів у сумі 1865,79 грн. на р/р№2948055390044, який закріплено за клієнтом Приватбанку [PERSON] 10.01.2012 року [PERSON] звернувся до відділу кадрів Дирекції з усною вимогою, що йому не було виплачено вихідної допомоги. Дійсно, при оформленні наказу №546-ОС від 26.12.2011 року на бланку форми П-4 комп'ютерною програмою «АРМ кадри» чи працівником кадрів не було позитивно відмічено положення, передбачене бланком, про виплату вихідної допомоги. Тоді, 10.01.2012 року на адресу бухгалтерії Дирекції був направлений наказ №546-ОС від 26.12.2011 року на фірмовому бланку Дирекції, пункт 2 цього наказу зобов'язував здійснити виплату [PERSON] вихідну дорогу в розмірі середньомісячного окладу. Примірник вказаного наказу 11.01.2012 року надійшов до бухгалтерії Дирекції. Платіжним дорученням №137 від 11.01.2012 року на суму 7757,61 грн. (2957,61 грн. [PERSON] та 4800,00 грн. [PERSON]В.) та платіжною відомістю №1007 від 11.01.2012 року кошти були перераховані до Вінницької філії КБ «ПриватБанк», де знаходився рахунок [PERSON], і де працівник Вінницької філії КБ «ПриватБанк» поставив відмітку, що кошти були переведені 11.01.2012 року на особовий рахунок [PERSON] Всього [PERSON] було нараховано 3479,54 грн. вихідної допомоги - один середньомісячний заробіток на момент звільнення. З урахуванням п. 7.1 Закону про доходи з цієї суми здійснено 15% податку на доходи фізичних осіб - 521,93 грн. Таким чином, сума до виплати склала - 2957,61 грн. Отже, в день звільнення - 26.12.2011 року, - позивач [PERSON] отримав всю суму коштів, яка пов'язана з оплатою його праці, а 11.01.2012 року отримав кошти, нараховані йому як вихідна допомога. Відповідно ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Відповідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно ч. 1 та ч. 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Вихідна допомога це виплата, передбачена ст. 44 КЗпП України, за своєю природою є матеріальною допомогою, яка повинна забезпечити працівника засобами для існування до того, як він знайде нову роботу, оскільки така допомога виплачується лише у випадках, коли особа вимушена залишитися без роботи. Але незважаючи на те, що виплата вихідної допомоги встановлена КЗпП України, згідно з пп. 3.8 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату від 13.01.2004 року №5, вихідна допомога не включається до фонду оплати праці, її сума не обкладається внесками до фондів обов'язкового соціального і пенсійного страхування. Таким чином, вихідна допомога не є заробітною платою, а тому на неї не поширюється норма ч. 2 ст. 233 КЗпП України, а поширюється норма ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Тобто, позовна заява стосовно невчасної виплати вихідної допомоги повинна бути заявлена до суду в тримісячний строк з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права на вчасне отримання вихідної допомоги в день її фактичного отримання - 11.01.2012 року. Позивач не заперечував, що отримав 11.01.2012 року на свій рахунок у ПриватБанку 2951,61 грн. від залізниці, але вважає їх сплатою «вихідної допомоги по стану здоров'я». Так підстава звільнення п. 2 ст. 40 КПпЗ України поширюється як на обставини невідповідності за станом здоров'я, так і в зв'язку із невідповідністю внаслідок недостатньої кваліфікації. Отже, це є одна і та сама підстава п. 2 ст. 40 КПпЗ України. Таким чином, перебіг строку на застосування відповідальності, передбаченою нормою ч. 1 ст.117 КЗпП України щодо вказаного випадку почався 12.01.2012 року і закінчився 11.04.2012 року. За цей період [PERSON] до суду з вимогою застосування до підприємства відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 117 КЗпП України, не звертався, хоча на той час вже почався судовий процес по справі №2-34/12 (про поновлення на роботі). Відповідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом, документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Позивач не вказує поважних причин пропуску строку позовної давності щодо застосування до підприємства відповідальності, передбаченої ч. 1 ст.117 КЗпП України. Дані обставини у позивача відсутні, так як [PERSON] 10.01.2012 року самостійно звернувся до підприємства щодо не виплати йому вихідної допомоги. А 11.01.2012 року вся сума вихідної допомоги вже знаходилась на його особовому рахунку. Весь час з 12.01.2012 року до цього часу [PERSON] тяжко не хворів, за тяжко хворими родичами чи близькими людьми не доглядав, за кордон не виїжджав. Відповідно роз'яснень п. 25 Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 року №13 «непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необгрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав». Відповідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 21.12.2014 року представник відповідача надав до суду заяву про застосування терміну позовної давності до зазначеної вимоги. Тому, суд вважає, що в позовних вимогах [PERSON] щодо стягнення коштів з відповідача в порядку відповідальності, передбаченої ч. 1 ст.117 КЗпП України, слід відмовити. Відповідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. З наданих до позовної заяви копій квитанцій не зрозуміло за які юридичні послуги [PERSON] платив Юридичному агентству «Юкон», чи мають відношення ці послуги до цього судового процесу. З доданих квитанцій можливо припустити, що оплачувались юридичні послуги за обслуговування судових процесів, що вже відбулись, і ці оплати не пов'язані з витратами позивача на дану справу. Таким чином, наразі [PERSON] не має права вимоги, що пов'язані із справами, розгляд яких провадженням вже закінчено. Ці витрати до предмету та підстав даного позову відношення не мають, тому підстави для задоволення вимоги позивача про їх стягнення з відповідача відсутні. Що стосується вимоги про стягнення витрат на поїздки до апеляційноггоо суду, то більшість копій квитків не містить інформації про дати їх придбання та використання, про маршрути слідування, про осіб, які користувались цими квитками. З усіх копій квитків, доданих до позовної заяви [PERSON] ідентифікувати можливо лише два - квиток від 31.05.2012 року, за яким було оплачено проїзд від Козятина до Вінниці, та від 12.05.2012 року, за яким було оплачено проїзд з Вінниці до Козятина. І це вичерпна інформація, яку можливо встановити за наданими документами. Про те, яке відношення всі ці документи мають до позивача, чи до судових процесів по ним встановити не можливо. До даної справи ці витрати, якщо їх і можливо пов'язати з позивачем, відношення не мають, тому, суд вважає, що підстав для задоволення вимоги позивача про їх стягнення з відповідача відсутні. Відповідно роз'яснень п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи, що позивач обґрунтував заподіяння йому моральної шкоди, посилаючись на обставини свого звільнення 26.12.2011 року, спори по іншим питанням вже судами розглянуті, рішення по ним набрали законної сили, а звільнення позивача у 2011 році визнане судами трьох інстанцій законним та правомірним, - суд вважає, що підстав для задоволення маральної шкоди у даній справі не має. Щодо позовної вимоги позивача про скасування розпорядження № 24 від 02.09.2009 року та стягнення «недоплачених» виплат) то з самої вимоги слідує, що підставою для неї є розпорядження №24 від 02.09.2009 року. Щодо 1300 годин відпрацьованих понаднормово та суми 27537 грн., то позивач надав до суду розрахунки, які не підтверджують саме цю кількість годин та коштів, в супереч вимог ст. 81 ЦПК України. Так, без належного підтвердження позивач вказує, що з 02.09.2009 року до 26.12.2011 року пройшло 108 робочих тижнів. Не посилаючись на жодний документ, позивач стверджує, що мав понаднормові години і їх за вказаний період було 1458 годин. Потім, без належних пояснень, чомусь зменшує їх до 1300 годин. Далі без приведення належного розрахунку, тільки вказавши, що враховує середньоденний заробіток перед звільненням, стверджує, що недоплачена сума має становити 27537,25 грн. В подальшому позивач без пояснень останню суму також округлює до 27537 грн. Варто зауважити, що таким чином оформленні «підрахунки» не можливо належно перевірити. Крім того, вони не враховують, що з вересня 2009 року до грудня 2011 року у [PERSON] змінювався рівень заробітної плати, а, отже, підрахунок і з цих позицій також не вірний. Позивач стверджує, що йому не здійснили виплати за роботу в нічні і вечірні години при чергуванні на дому та за роботу у вихідні та святкові дні. При цьому, дати своїх чергувань у вихідні та святкові дні позивач не вказує. Стосовно чергувань на дому - дійсно є категорія працівників Відбудовного поїзду, яка у відповідності до Положення про порядок та умови організації чергування працівників залізничного транспорту на об'єкті та вдома, затвердженого наказом Укрзалізниці від 17.05.2002 року №255-Ц, здійснює чергування вдома без права відлучатися з дому. Таке чергування зараховується до робочого часу з розрахунку - 1 година чергування за 0,25 год. робочого часу. При цьому ні нічні, ні вечірні години працівнику не обліковуються. Після добового чергування надається відпочинок не менше 24 години. Представником відповідача суду надано документи, які підтверджують, що режим роботи відбудовного (відновного) поїзда №3481, який входить в структуру Козятинської дирекції залізничних перевезень Південно-Західної залізниці, і де до 26.12.2011 року на посаді майстра працював позивач, був наступний. У відповідності до положень п. 4.2.2. Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Козятинської дирекції залізничних перевезень, які затверджені на конференції трудового колективу дирекції 22.02.2011 року (раніше діючої редакції не збереглося), які додані до матеріалів справи, та є додатком 1 до колективного договору підрозділу, для працівників відбудовних поїздів запроваджено шестиденний робочий тиждень з сумарно-квартальним обліком робочого часу. Варто зауважити, що Правилами внутрішнього трудового розпорядку для працівників Козятинської дирекції залізничних перевезень встановлювався загальні режими роботи, так як разом із загальним режимом роботи у відповідності до норм трудового законодавства України існують (і існували) індивідуальні графіки роботи для окремих працівників (матері із дітьми до трьох років, одинокі матері, які виховують дітей до 14-ти років тощо). Так і зазначений режим роботи не поширювався, зокрема, на майстрів відбудовного поїзда ст. Козятин (ВП-3481). У відповідності до графіку роботи при 5-денному робочому тижні з двома вихідними для майстрів ВП-3481 на 2011 рік, який затверджений керівником дирекції та погоджений головою ПК ВП-3481 21.12.2010 року, майстри, водій та комірник ВП-3481 у 2011 році мали виходити на роботи по режиму роботи при 5-денному робочому тижні з двома вихідними. Так, позивач [PERSON] після виходу на роботу в будь-який понеділок, відпрацювавши 8 годин за графіком, на наступний день - у вівторок знову виходив на роботу з ранку о 8.00 год. Таким чином, останні твердження позивача суперечать фактичним виходам самого позивача на роботу ще під час роботи на залізниці. Так як, за словами позивача, він вийшовши на роботу з 8.00 год. ранку одного дня та прочергувавши на дому до ранку 8.00 год. наступного дня повинен був відпочивати не менше 24 год. Але такого відпочинку за позивачем не обліковано і сам позивач такий відпочинок під час роботи майстром ВП №3481 це витребував. Підтверджений документами, які надав до справи представник відповідача, порядок встановлення режиму роботи відбудовних поїздів відповідає вимогам п. 1.9. Положення про відбудовний поїзд залізниць України, затвердженого наказом першого заступника Міністра транспорту України 15.12.2000 року №582-Ц, відповідно якого «графік роботи особового складу відбудовного поїзда встановлюється керівником дирекції залізничних перевезень залізниці за погодженням із профспілковим органом». Такий же графік від 22.12.2011 року був встановлений керівником дирекції залізничних перевезень залізниці за погодженням із первинним профспілковим органом для майстрів та водія відбудовного поїзду на 2012 рік. Позивач вважає, що з вересня 2009 року понизився рівень його заробітної плати в зв'язку із зміною графіку роботи у вересні 2009 року, не довівши цю обставину належними доказами. Згідно розрахунку заробітної плати [PERSON] всього нараховано: - за липень 2009 року - 2982,00 грн.; - за серпень 2009 року - 3070,15 грн.; - за вересень 2009 року - 3068,44 грн. (є відпустка і місяць має 30 днів); - за жовтень 2009 року - 3131,57 грн. Отже, як видно із викладеного, якщо у вересні 2009 року для позивача і відбулась зміна істотних умов праці, ця зміна не вплинула жодним чином на рівень його заробітної плати в сторону зменшення. Варто зауважити, що у жовтні 2009 року на 5 робочих годин менше ніж у липні 2009 року, а заробітна плата більша. Так, вартість години праці майстра відбудовного поїзда ст. Козятин у липні 2009 року становить - 2130,00 грн.: 181,00 год. = 11,77 грн., а у жовтні 2009 року - 2094,30 грн.: 176 год. = 11,90 грн. Позивач в підтвердження позовних вимог щодо порушення його трудових прав посилається на обставини, які відбулися у вересні 2009 року. Отже, предмет спору є обставини, при яких могли бути порушені трудові права позивача. Тому суд вважає, що позивач вже 02.09.2009 року повинен був дізнатися про зміну істотних умов праці, так як саме цього дня його режим роботи змінився. Це підтвердив і сам позивач, надавши до суду примірник розпорядження від 02.09.2009 року, який йому у вказаний день було видано. Крім того, Козятинським міськрайонним судом розглядалась справа №2-186/12 за позовом [PERSON] до ДТГО «Південно-Західна залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення. Згідно тексту рішення Козятинського міськрайонного суду від 22.06.2012 року по справі №2-186/12 розпорядження №24 від 02.09.2009 року було об'єктом розгляду суду. На копії розпорядження №24 від 02.09.2009 року, яке додано до матеріалів справи є розпис [PERSON] про ознайомлення із цим розпорядженням вже 02.09.2009 року. Таким чином, [PERSON] знав про існування розпорядження №24 від 02.09.2009 року з першого дня видання цього розпорядження, тому в задоволенні даної вимоги слід відмовити. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] до Державного територіально-галузевого обєднання «Південно-Західна залізниця», третьої особи на стороні відповідача начальника Козятинської дирекції залізничних перевезень Південно-Західної залізниці [PERSON] про стягнення недоплаченої заробітної плати та відшкодування матеріальної та моральної шкоди слід відмовити. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed