Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до Берегівського районного суду Закарпатської області з позовом до Берегівського РВ ДВС Південно-західного межрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з майна. Позов мотивує тим, що У грудні 2010 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором. Заявлений позов обґрунтовувався тим, що між Закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» (17 липня 2009 року змінено найменування на Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № SAMDN03000022465793 від 14 липня 2008 року, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 4 000 доларів США. Однак, [PERSON] порушив умови вищевказаного договору, внаслідок чого в останнього виникла заборгованість, яка станом на 10 грудня 2010 року становила 6 137,90 доларів США (48 796,30 грн.). Згідно договору поруки від 20 жовтня 2010 року № 167, укладеного між ПАТ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк», останній виступив поручителем позичальника за кредитним договором № SAMDN03000022465793 від 14 липня 2008 року. З наведених вище підстав ПАТ «ПриватБанк» просило стягнути на його користь: з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № SAMDN03000022465793 від 14 липня 2008 року в розмірі 48 796,30 грн.; з ПАТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором № SAMDN03000022465793 від 14 липня 2008 року в розмірі 200 грн. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2010 року в цивільній справі № 2-5145/10 вищевказаний позов задоволено повністю. Згодом, у січні 2014 року ПАТ «ПриватБанк» звернулося до Берегівського районного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Заявлений позов обґрунтовувався тим, що між ЗАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» (17 липня 2009 року змінено найменування на ПАТ «ПриватБанк») та [PERSON] було укладено договір про надання банківських послуг № 0840462705500720 від 14 липня 2008 року в рамках якого між цими же сторонами було укладено кредитний договір № SAMDN03000022465793 від 14 липня 2008 року, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 4 000 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,6 % річних з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії платіжної картки. У подальшому між ПАТ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 від 18 червня 2012 року до договору про надання банківських послуг № 0840462705500720 від 14 липня 2008 року та до кредитного договору № SAMDN03000022465793 від 14 липня 2008 року, згідно з умовами якої сторони погодили розмір заборгованості [PERSON] за вищевказаним кредитним договором, який на момент підписання вищевказаної додаткової угоди становив 50 478,47 грн., та дату остаточного погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором - 30 травня 2015 року. Однак, [PERSON] порушив умови вищевказаних договорів, внаслідок чого в останнього виникла заборгованість, яка станом на 23 січня 2014 року становила 93 136,51 грн., з яких: 48 823,89 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 39 401,36 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором та штраф відповідно до Умов та правил надання банківських послуг; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 4 411,26 грн. - штраф (процентна складова). З наведених вище підстав ПАТ «ПриватБанк» просило стягнути на його користь з [PERSON] заборгованість за договором про надання банківських послуг № 0840462705500720 від 14 липня 2008 року у вищевказаному розмірі. Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 18 квітня 2014 року в цивільній справі № 297/308/14-ц вищевказаний позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «ПриватБанк» заборгованість за договором про надання банківських послуг № 0840462705500720 від 14 липня 2008 року в розмірі 53 735,15 грн., з яких: 48 823,89 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 4 411,26 грн. - штраф (процентна складова). В задоволенні решти вимог відмовлено. На час судового розгляду цивільної справи № 297/308/14-ц позивач не знав про існування заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2010 року в цивільній справі № 2-5145/10, а відповідач замовчав його існування. Таким чином, на даний час існує два нескасованих судових рішень, якими стягнуто з позивача заборгованість по тілу кредиту за одним і тим самим кредитним договором № SAMDN03000022465793 від 14 липня 2008 року. Постановою старшого державного виконавця Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Саліхової Мирослави Іванівни від 26 квітня 2018 року закінчено виконавче провадження № 48275780 за виконавчим листом, виданим на виконання рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 18 квітня 2014 року в цивільній справі № 297/308/14-ц, - про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ПриватБанк» заборгованості за договором про надання банківських послуг № 0840462705500720 від 14 липня 2008 року в розмірі 54 272,50 грн. Таким чином, [PERSON] повністю сплатив наявну в нього заборгованість за кредитним договором № SAMDN03000022465793 від 14 липня 2008 року, яка була двічі стягнута з нього: вперше - заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2010 року в цивільній справі № 2-5145/10, а вдруге - рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 18 квітня 2014 року в цивільній справі № 297/308/14-ц. Попри вищенаведене, залишається не скасованим арешт, накладений на все майно позивача в рамках виконавчого провадження № 26068511 за виконавчим листом, виданим на виконання заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2010 року в цивільній справі № 2-5145/10 (на підставі постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Берегівського районного управління юстиції Закарпатської області від 19 квітня 2011 року у виконавчому провадженні № 26068511). Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до ч. 1 ст. 278 ЦПК України відповідач відзив щодо позову не подав. Перевіривши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які представник позивача посилався, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає позов задовольнити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 317 ЦК України: власникові належать права: володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 391 ЦК України передбачено: Власник майна маж право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно п.4 ч.2 ст.16 ЦК України: Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Виходячи з таких обставин, суд вважає наявність заборони відчуження будинку, який належить на праві власності позивачам, порушенням їх прав на розпорядження своїм майном. Зазначене підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 06 лютого 2020 року індексний № 199244127. Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч. 2 ст. 16 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 321 ЦК України). Таким чином, стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, який означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4 ст. 41 Конституції України). Стаття 41 Конституції України закріплює принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції. Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає у тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. Європейський суд з прав людини в рішенні від 13 червня 1979 року в справі «Маркс проти Бельгії» (Marckx v. Belgium) вказав, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод по своїй суті є гарантом права власності, оскільки визнає право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Outcome: approved