Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту позивач) звернулась до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до приватного підприємця [PERSON] (далі по тексту відповідач) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, який при звільненні позивача у вересні 2013 року не здійснив повного розрахунку з ним по заробітній платі, порушив вимоги ст.ст.116,117 КЗпП України. Відповідач письмових заперечень проти позову не надав, в судовому засіданні наполягав на застосуванні до спірних відносин сторін справи наслідків спливу строку позовної давності, стверджував про відсутність вини у затримки розрахунку з позивачем при звільненні. Заслухавши позивача та представника відповідача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 7 травня 2007 року між позивачем та відповідачем був укладений трудовий договір між працівником і фізичною особою (а.с.7), за яким позивач зобов`язався виконувати роботу продавця непродовольчих товарів, а відповідач як фізична особа - суб`єкт підприємницької діяльності взяв на себе обов`язок надати таку роботу позивачу з дотриманням ним трудової дисципліни та оплачувати її щомісячно. 23 вересня 2013 року вказаний трудовий договір був розірваний позивачем за власним бажанням, що підтверджується записом в п.17 зазначеного трудового договору (зв. бік а.с.7). Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03.12.2013 року, яке набрало законної сили 16.12.2013 року (а.с.2,6), з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто заробітну плату за травень 2013 року у сумі 1079,68 грн., за червень 2013 року у сумі 1143 грн., за липень 2013 року у сумі 1143 грн., за серпень 2013 року у сумі 1143 грн., а всього 4508,68 грн., грошову компенсацію за невикористані у 2010, 2011, 2012 роках щорічні відпустки в розмірі 3000 грн. При цьому даним рішенням суду від 03.12.2013 року не встановлено порушення трудових прав позивача, пов`язаних з недодержанням відповідачем процедури звільнення позивача з роботи за власним бажанням, і в цій частині позовних вимог відмовлено. За розписками та квитанцією (а.с.75,76) остаточний розрахунок з позивачем відповідач провів 27 листопада 2014 року, що також підтверджується сторонами цього спору та відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не потребує доказування. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум в день його звільнення при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно з абз.2 п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Таким чином, слід визнати, що звільненню позивача з роботи відповідача 23.09.2013 року за власним бажанням обумовило спір про розміри належних звільненому працівникові сум, який остаточно був вирішений з набранням згаданим рішенням суду законної сили, тобто 16.12.2013 року. Даний висновок дозволяє стверджувати, що 3-місячний строк звернення до суду за вирішенням трудового спору, передбачений ст.233 КЗпП України, не був пропущений позивачем. У свою чергу, посилання відповідача на те, що його вина у невиплаті позивачу належних звільненому працівникові сум в день його звільнення відсутня, так як він виконував інші зобов`язання перед позивачем, обумовлених розірванням шлюбу між ними, поділом майна (а.с.69-74), сплатою аліментів на утримання їх спільних дітей, суд не бере до уваги при вирішенні даного спору, оскільки за абз.1 п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Однак суд враховує ту обставину, що у відповідності з ч.2 ст.61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, одержана одним із подружжя. Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18.06.2013 року, яке набрало законної сили 02.07.2013 року (а.с.33), було розірваний шлюб між позивачем та відповідачем. Тобто до 02.07.2013 року заробітна плата позивача була об`єктом права спільної сумісної власності з відповідачем, що дає підстави стверджувати про обґрунтованість виникнення спору між позивачем та відповідачем про розміри належних звільненому працівникові сум, який було вирішено рішенням суду від 03.12.2013 року. Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Звертаючись до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач визначив період з 24.09.2013 року до 11.03.2014 року виплати йому відшкодування у розмірі середнього заробітку та суму відшкодування, яка встановлювалась у розмірі 6096 грн. В подальшому позивач уточнив позовні вимоги, вказавши на необхідність стягнення суми відшкодування в розмірі середнього заробітку за період, починаючи з 24.09.2013 року по день постановлення судового рішення, не вказавши конкретну суму відшкодування, яка повинна відповідати згаданому періоду часу затримки розрахунку при звільненні. У зв`язку з викладеним, приймаючи до уваги встановлені судом обставини та відповідні ним спірні правовідносини, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог шляхом стягнення 6096 грн. суми відшкодування як середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 24.09.2013 року по 27.11.2014 року, оскільки вважає, що позивачем не визначена інша сума на стягнення середнього заробіткуза час затримки розрахунку при звільненні, а також у зв`язку з тим, що виникнення даного трудового спору було обумовлено сімейними відносинами позивача та відповідача, які вплинули на своєчасність розрахунку при звільненні позивача. Згідно з ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial