Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду в інтересах [PERSON] із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивує тим, що позивач є власником 13/25 частини жилого будинку [ADDRESS]. Вказує, що з 14 вересня 2012 року у його будинку зареєстрований відповідач, проте, з дня реєстрації та по даний час відповідач у будинку не проживав та не з'являвся. Пояснює, що ця реєстрація була формальна, бо на той час відповідачу необхідно було десь прописатися. Незважаючи на те, що відповідач не мешкав у будинку ані доби, добровільно здійснити дії щодо зняття з реєстраційного обліку відмовляється та ігнорує такі звернення. Даний факт створює для позивача перешкоди у вільному користуванні майном, завдає додаткові матеріальні збитки через переплату по комунальним та іншим податковим платежам на кожну прописану особу, заважає оформити субсидію. У зв'язку із цим, просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування 13/25 частини жилого будинку за адресою: [ADDRESS], а також зобов'язати його знятися з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Додатково пояснив, що відповідач є його сином та мешкає разом із матір'ю у [ADDRESS]. Позивач [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просять суд задовольнити позов та не заперечують щодо проведення заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи судовою повісткою, проте до судового засідання не з'явився, і від нього не надійшло повідомлення про причину неявки та відзиву, суд ухвалив, слухати справу на підставі наявних у справі доказів, у відсутність відповідача, згідно ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши позивача та його представника, свідка, дослідивши матеріали справи і оцінивши надані докази у їх сукупності вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, встановив наступні факти та відповідні наступні факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є власником 13/25 частини жилого будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування частини будинку, серії [NUMBER] від 19 вересня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Генічеської держнотконтори Шульгою Н.Г. Це також підтверджується технічним паспортом на відповідну частину жилого будинку. Відповідач зареєстрований вищевказаному будинку з 14 вересня 2012 року, що підтверджується копією домової книги. Разом з тим, факт того, що [PERSON] не мешкає у частині будинку, належній позивачу з 2012 року підтверджується показами допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON], зі слів якої, відповідач ніколи не проживав у будинку, але був зареєстрований у ньому. Крім цього, актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї, складеним соціальним інспектором Сировець О.П. та засвідченим підписами сусідів встановлено, що [PERSON] мешкає у належному йому будинку один, а його син - [PERSON] не проживає із ним з 2012 року, що підтверджується поясненнями сусідів. Отже, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не проживає в будинку, належному позивачу без поважних причин з 2012 року, не цікавиться житловим приміщенням, не приймає ніякої участі в її утриманні. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюють питання власності, питання набуття і втрати права на користування житловим приміщенням. За приписами ч. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до положень ст.ст.317,319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлений законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному власником. Відповідно до положень ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла і законом. Пунктом 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Таким чином, оскільки відповідач є членом сім'ї позивача та понад один рік без поважних причин не проживає у жилому будинку, що належить позивачу на праві власності, його реєстрація заважає позивачу у повній мірі володіти та користуватися належним йому житлом, між сторонами не існують договірні відносини з приводу користування житлом,позовна вимога щодо визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщення, є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Разом з тим, у задоволенні позовної вимоги щодо зобов'язання відповідача знятися з реєстраційного обліку слід відмовити, з огляду на наступне. За правилами ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється органом, уповноваженим на зняття з реєстрації, протягом семи днів на підставі, зокрема, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11. Відповідно до п. 3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням, що також вбачається із з п. 26 зазначених Правил.

Outcome: partial