Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Спільне підприємство «Укрзовніштрейдінвест» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якому із урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з ТОВ СП «Укрзовніштрейдінвест» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судом рішення. В обґрунтування позову позивач вказав, що в період з 06 квітня 1992 року по 17 березня 2015 року він працював у TOB СП «Укрзовніштрейдінвест». Тривалий час відповідач не сплачував заробітну плату, у зв'язку з чим 17 березня 2015 року позивач був змушений звільнитись з підприємства відповідача. Після звільнення з позивачем не було проведено повний розрахунок по заробітній платі. У зв'язку з тим, що добровільно відповідач не бажає виплатити заборгованість по заробітній платі, позивач звернувся з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач присутній не був, надав заяву про розгляд справи без його участі, в якій також вказав, що в день звільнення він знаходився на роботі. Представник позивача надав до суду заяву, в якій також просив провести розгляд справи без його участі. Додатково уточнив заявлені вимоги та просив не стягувати заробітну плату та компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні, адже ці вимоги є безспірними і можуть бути вирішені у наказному провадженні. Представник відповідача в судовому засіданні присутній не був, надав заяву про розгляд справи без його участі. У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно із копією трудової книжки на ім'я [PERSON], [INFO], 06.04.1992 року [PERSON] був прийнятий до ТОВ СП «Укрзовніштрейдінвест» на посаду електромонтер з ремонту електрообладнання 5-го розряду у відділення з виробництва гранульованого карбаміду (мочевини) в порядку переводу з СРСУ «Ворошиловградліфт» за згодою між керівниками підприємств на умовах, передбачених контрактом. 17.03.2015 року [PERSON] був звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України. Відповідно до копії довідки № 43, наданої 22.02.2017 року ТОВ СП «Укрзовніштрейдінвест», заборгованість з невиплати заробітної плати ТОВ СП «Укрзовніштрейдінвест» перед [PERSON] за період з січня 2015 року по березень 2015 року склала: 1222,00 грн. заробітної плати та 705,00 грн. компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати за січень 2015 року; 1201,00 грн. заробітної плати та 598,00 грн. компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати за лютий 2015 року; 1828,00 грн. заробітної плати та 643,00 грн. компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати за березень 2015 року. Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог суд враховує наступні норми Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. На день розгляду справи в суді заборгованість по заробітній платі позивачу не виплачена, при цьому позивач у день звільнення працював, що не заперечувалося під час розгляду справи представником відповідача. Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року за № 6-948цс16, яка згідно із ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх інших судів, висловлена правова позиція, яка полягає у тому, що з огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці правовідносини. До вимог щодо виплати компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, а також відшкодування моральної шкоди, що регулюється главою 82 ЦК України, застосовуються положення цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У п. 1 ч. 1ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. Тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, визначено Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року, за змістом ч. 1 ст. 1 якого періодом проведення антитерористичної операції є час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року №405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» передбачено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. Порядок, підстави та строк видачі Сертифікатів про настання форс-мажорних обставин встановлений Регламентом засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18.12.2014 № 44(5). Вказаний Регламент Торгово-промислової палати є спеціальною нормою, яка регулює відповідні правовідносини, а тому учасники таких правовідносин повинні дотримуватись вимог, викладених у Регламенті Торгово-промислової палати. Відповідно до п 6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб'єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, податковим та/чи іншим зобов'язанням, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що протягом терміну дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, є сертифікат Торгово-промислової палати України, який видається по конкретному договору, контракту, податковим та/чи іншим зобов'язанням, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. На підтвердження відсутності вини ТОВ СП «Укрзовніштрейдінвест» у невиплаті позивачу заробітної плати при звільненні, відповідач послався на настання обставин непереборної сили, що мали місце на території проведення антитерористичної операції, якою є м. Сєвєродонецьк Луганської області. Відповідачем був наданий сертифікат № 7566 (вих. № 25.3-88 від 26.05.2017) Луганської регіональної Торгово-промислової палати України про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили). Відповідно до вказаного сертифікату, Луганською регіональною торгово-промисловою палатою засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): збройний конфлікт або погроза такого конфлікту, акти тероризму, диверсії, руйнування електромереж на території Луганської області для ТОВ СП «Укрзовніштрейдінвест», місцезнаходження якого: вул. Пивоварова, буд. 5, м. Сєвєродонецьк, обл. Луганська, 93403, Україна; код ЄДРПОУ: 14295594, щодо зобов'язання виготовити та поставити діоксид вуглецю рідкого вищого ґатунку у кількості 3850 тон у термін до 31 грудня 2014 року за контрактом № 16-КОМ-12-13 від 23.12.2013 року, укладеним з ТОВ «Трейдінвест», які унеможливили його виконання в зазначений термін. Період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили): дата настання - 30 квітня 2014 року та дата закінчення - тривають на 26.05.2017 року, дату встановити неможливо. У заяві про засвідчення форс-мажорних обставин, із якою ТОВ СП «Укрзовніштрейдінвест» зверталося до Луганської регіональної Торгово-промислової платати, товариство просило засвідчити форс-мажорні обставини щодо зобов'язання виготовити та поставити діоксид вуглецю рідкого вищого ґатунку у кількості 3850 тон у термін до 31 грудня 2014 року за контрактом № 16-КОМ-12-13 від 23.12.2013 року, укладеними з ТОВ «Трейдінвест», які унеможливили його виконання у кількості 2750 тон у період з травня по 31 грудня 2014 року. Зазначені вище обставини підтверджують те, що сертифікат засвідчує лише форс-мажорні обставини про неможливість ТОВ СП «Укрзовніштрейдінвест» виконати зобов'язання з виготовлення та поставки діоксиду вуглецю рідкого вищого ґатунку у кількості 3850 тон у термін до 31 грудня 2014 року за контрактом № 16-КОМ-12-13 від 23.12.2013 року, укладеним з ТОВ «Трейдінвест». Згідно переліку контрактів та господарських договорів, які були укладені ТОВ СП «Укрзовніштрейдінвест», крім зобов'язання за контрактом № 16-КОМ-12-13 від 23.12.2013 року укладеним з ТОВ «Трейдінвест», ТОВ СП «Укрзовніштрейдінвест» мало договори щодо виготовлення та поставки продукції з іншими підприємствами. При цьому серед такої продукції був не тільки діоксид вуглецю рідкого, а й інші товари і послуги. Також, згідно термінових звітів про виробництво промислової продукції (товарів, послуг) за видами, поданих ТОВ СП «Укрзовніштрейдінвест» до Головного управління статистики в Луганській області вбачається, що вироблення діоксину вуглецю та зупинка виробництва на ТОВ СП «Укрзовніштрейдінвест» мали місце ще з 2013 року, тобто задовго до початку проведення АТО на території Луганської області. Вказане, на думку суду, додатково підтверджує відсутність безпосереднього причинного зв'язку між невиплатою позивачу заробітної плати та початком проведення АТО на території Луганської області, тобто проведення АТО на території Луганської області не було єдиною причиною зупинення виробництва на ТОВ СП «Укрзовніштрейдінвест». У сертифікаті № 7566 Луганської регіональної Торгово-промислової палати України про форс-мажорні обставини не містяться обставини непереборної сили для ТОВ СП «Укрзовніштрейдінвест» під час здійснення господарської діяльності та дотримання законодавства щодо справляння і сплати податків та обов'язкових платежів, виплати заробітної плати, тому він не може вважатися доказом підтвердження дії обставини непереборної сили як підстави для звільнення відповідача щодо невиплати позивачу заробітної плати при звільненні. Отже, на підтвердження відсутності вини ТОВ СП «Укрзовніштрейдінвест» в затримці розрахунку при звільненні позивача, відповідачем належних та допустимих доказів суду надано не було. З метою утвердження єдності системи судів загальної юрисдикції, яка забезпечується, в тому числі, єдністю судової практики (ч. 4 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), суд вважає за необхідне вказати, що аналогічний підхід до вирішення подібних спірних правовідносин було застосовано в рішенні Апеляційного суду Луганської області від 14 серпня 2017 року по справі № 428/2234/17. Посилання відповідача на постанову Верховного Суду України від 23.03.2017 року № 6-365цс16 не заслуговують на увагу, оскільки обставини, які зазначені у постанові Верховного Суду України, та обставини у цій справі суттєво відрізняються. Стосовно наданого представником відповідача документу під назвою «Науково-правовий висновок щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при звільненні працівників, спричиненого впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили)», який було видано певними фахівцями в галузі права та підписано віце-президентом Торгово-промислової палати України, суд зазначає таке. По-перше, вищевказаний висновок не є сертифікатом щодо форс-мажорних обставин (ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»). Більш того, до цілей, завдань та повноважень Торгово-промислової палати України законом не віднесено надання подібних висновків. По-друге, правовий аналіз спірних правовідносин у конкретній судовій справі віднесено до виключних повноважень суду. Тобто, подібні науково-правові висновки не можуть мати жодного обов'язкового значення для суду. По-третє, як вбачається з розділів І, ІІІ вищевказаного науково-правового висновку, вказаний висновок ґрунтується на тих обставинах та документах, які в односторонньому порядку повідомив відповідним фахівцям в галузі права представник TOB СП «Укрзовніштрейдінвест». Також, вищевказаний науково-правовий висновок ґрунтується на довільному тлумаченні норм права та на вибірковому аналізі судової практики, під час якого фахівцями було взято до уваги деякі судові рішення, які містять інші обставини, ніж ті, що склалися у цій конкретній справі. Зокрема, фахівці посилаються на рішення, в яких апеляційні суди фактично визнавали поважними причини невидачі трудової книжки працівнику та визнавали факт переміщення підприємства з непідконтрольної території України таким, що свідчить про відсутність вини підприємства щодо невиплати заробітної плати. У цій справі подібні обставини відсутні. Тобто, вищевказаний науково-правовий висновок не може вважатися об'єктивним доказом будь-яких обставин та не береться судом до уваги. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем, суд враховує, що позивач був звільнений 17 березня 2015 року, тобто в день, коли він знаходився на роботі, у зв'язку із чим розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з дня, наступного за днем звільнення позивача, що відповідає положенням ст. 116 КЗпП України. 17 березня 2015 року було останнім робочим днем позивача, а отже затримка розрахунку при звільненні почалася на наступний день після звільнення позивача, в той час як 17 березня 2015 року оплачувалося позивачу в якості робочого дня. Отже, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з 18 березня 2015 року по 29 вересня 2017 року (день ухвалення цього рішення суду). Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134. Середньоденна заробітна плата позивача складає 140 грн. 97 коп. (заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом двох місяців, що передують події звільнення, робочі дні в загальному розмірі 2819,35 грн. (1422,85 грн. за січень 2015 року + 1396,50 грн. за лютий 2015 року) ділиться на число відпрацьованих робочих днів за два вищевказаних місяці в кількості 20 днів). Середньомісячне число робочих днів позивача складає 20 робочих днів (сумарне число робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, тобто за січень та лютий 2015 року із урахуванням святкових та вихідних днів, в кількості 40 днів ділиться на 2). Затримка розрахунку відповідача перед позивачем за період з 18 березня 2015 року по 29 вересня 2017 року, тобто станом на час винесення судом цього рішення, складає 30 повних місяців (період з квітня 2015 року по вересень 2017 року включно, адже день ухвалення цього рішення 29 вересня 2017 року було останнім робочим днем у вересні). Тобто загальне середньомісячне число робочих днів за період невиплати тривалістю 30 повних місяців складає 600 робочих днів (30 місяців х 20 робочих днів), до яких має бути додано 10 робочих днів березня 2015 року (з 18 по 31 березня 2015 року включно). В кінцевому підсумку, затримка розрахунку відповідача перед позивачем складає 610 робочих днів, які обраховані із урахуванням постанови Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134. Отже, 610 робочих днів затримки слід помножити на 140 грн. 97 коп. середньоденної заробітної плати позивача, що складе 85991 грн. 70 коп. середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Із змісту п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року вбачається, що справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, а отже суд визначає суму до стягнення без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму середнього заробітку за весь час затримки по день винесення цього рішення судом, визначену без утримання податків й інших обов'язкових платежів, в розмірі 85991 грн. 70 коп. Стосовно застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року по справі № 6-113цс16 та від 13 березня 2017 року по справі № 6-259цс17. У спірних правовідносинах відсутній спір між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення. Також, судом не приймалося рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Суд також бере до уваги, що відповідачем протягом тривалого часу не було вчинено жодних дій для погашення помірної суми заборгованості з виплати заробітної плати перед позивачем, тобто характер порушення трудових прав позивача з боку відповідача в даному випадку є свідомим, тривалим та не містить ознак наявності у роботодавця волі щодо відновлення порушених трудових прав працівника. Також суд зазначає, що застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є саме правом, а не обов'язком суду. Отже, суд не вбачає підстав для застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд у відповідності до ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави суму судового збору пропорційно до задоволеної частини вимог, виходячи із розміру ставки судового збору за подання позову майнового характеру фізичною особою (1 відсоток ціни позову). Отже, з відповідача в дохід держави належить стягнути судовий збір за подання фізичною особою позову майнового характеру в сумі 859 грн. 92 коп., виходячи із задоволеного розміру позовних вимог майнового характеру в загальній сумі 85991 грн. 70 коп. Суд не вбачає підстав для звернення рішення до негайного виконання в частині стягнення середнього заробітку на користь позивача в межах одного місяця, адже п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України стосується лише випадків стягнення заробітної плати, а не середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який не входить до структури заробітної плати. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved