Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання договору поруки недійсним. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в провадження Луцького міськрайонного суду перебуває справа за позовом ПАТ «Універсал Банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості. Підставою позовних вимог банку до нього є зобов'язання, що виникли з договору поруки № 059-2008-1000-Р/1 від 02.04.2008 року та Додаткової угоди від 28.09.2008 року, а також до договору поруки б/н від 22.07.2014 року. Проте, додаткова угода до договору поруки від 28.09.2009 року, додаткова угода від 22.07.2014 року ним не укладалась та не підписувалася, він не ознайомлювався з їх змістом, а тому посилання банку на дані угоди як на підставу своїх вимог до нього є порушенням його прав та майнових законних інтересів. Просить суд, визнати додаткову угоду від 28.09.2009 року до договору поруки № 059-2008-1000-Р-1/1 від 02.04.2008 року та додаткову угоду від 22.07.2014 року до даного договору поруки недійсними. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив суд його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просила суд в задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 цього Кодексу визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено судом, то 02 квітня 2018 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] укладено договір поруки № 059-2008-1000-Р/1, відповідно до якого поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за невиконання [PERSON] всіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору № 059-2008-1000 від 02 квітня 2008 року, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому(а с. 2-3). 28 вересня 2009 року між сторонами було укладено додаткову угоди до договору поруки № 059-2008-1000-Р/1 від 02.04.2008 року (а.с. 4) та договір поруки б/н від 22.07.2014 року( а.с. 5-9). Відповідно ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлюються частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до вимог ст. 203 ЦК України правочин може бути визнаний недійсним, якщо: зміст правочину суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, не має необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі; правочин вчинений у формі, не встановленій законом; правочин спрямований не на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Звернувшись з даним позовом до суду позивач вказує на те, що вищезазначені додаткові угоди від 28.09.2009 року та від 22.07.2014 року ним не укладались та не підписувалися, він не ознайомлювався з їх змістом. Проте, з висновку експерта від 24 вересня 2018 року № 4376 вбачається, що підпис від імені [PERSON], розташований в графі «Поручитель: [PERSON]» в додатковий угоді до договору поруки № 059-2008-100-Р/1 від 02.04.2008 року від 28.09.2009 року виконаний самим [PERSON], як і у договорі поруки б/н від 22.07.2014 року. Таким чином, судом встановлено, що укладання вище зазначених додаткових угод від 28.09.2009 року та від 22.07.2014 року до договору поруки № 059-2008-1000-Р/1 від 02.04.2008 року відповідало внутрішній волі позивача, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи, а тому суд приходить висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed