Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , за яким просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 72 667,00 грн., а також стягнути судові витрати. В обгрунтування позову зазначив, що між ним та відповідачем був укладений усний договір про поворотну фінансову допомогу, за яким він надав відповідачу грошові кошти в якості безпроцентної поворотної допомоги шляхом перерахування на картковий рахунок відповідача. За період з 29.04.2013р. по 05.01.2018р. було перераховано відповідачу 72 667,00 грн., які він не повернув. Неодноразові звернення до відповідача про повернення коштів були ним проігноровані. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21.11.2018р. відкрито спрощене провадження за позовом [PERSON] . Відповідач надав письмовий відзив на позов, за яким просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] , як такого, що є необґрунтованим та безпідставним. При цьому зазначає, що у відносинах з позивачем мало місце не укладення договору про поворотну фінансову допомогу, як він стверджує, а оплата за поставлену продукцію - гумових технічних виробів, поставлених фізичною особою - [PERSON] , який є зятем відповідача та довірителем на отримання коштів згідно договору доручення на отримання коштів, укладеного в усній формі. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 03.12.2020р. цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості передано на розгляд до Голосіївського районного суду міста Києва. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу за позовом [PERSON] передано на розгляд судді Ольшевській І.О. Ухвалою суду від 08.02.2021р. було суддею було прийнято до свого провадження справу №760/25766/18 за позовом [PERSON] та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивачем подано заву про зміну предмету позову та поновлення процесуальних строків, за якою він просить поновити строк для подання заяви про зміну предмету позову, у зв`язку з наявністю поважних причин пропуску такого строку, змінити предмет позовних вимог, зобов`язавши [PERSON] повернути на користь [PERSON] отримані від нього кошти в розмірі 72 667,00 грн. Позивач зазначає, що враховуючи відмову відповідача від надання відповіді на лист-вимогу позивача від 03.07.2018р. і не повернення коштів, відмови від визнання укладення договору поворотної фінансової допомоги, відповідач фактично утримує кошти позивача без жодної правової підстави, а тому ці кошти повинні бути повернути на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України. Ухвалою суду від 24.05.2021р. поновлено [PERSON] строк на подання вказаної заяви, прийнято заяву [PERSON] до розгляду із зазначенням у мотивувальній частині про те, що подана заява є фактично заявою, за якою позивач змінив підстави позову. Виходячи з наведеного, справа розглядається з урахуванням заяви [PERSON] про зміну підстав позову. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, заслухавши учасників справи, судом встановлено наступне. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України. Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себя за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себя за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, в тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України. Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себя за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України». Як вбачається з матеріалів справи, згідно платіжних доручень №Р24А897145458983091 від 29.04.2013р. на суму 2 247,50 грн., №Р24А897145491942715 від 17.09.2013р. на суму 3 700,00 грн., №Р24А536017436070376 від 03.04.2014р. на суму 1 306,50 грн., №Р24А558392319616560 від 11.04.2014р. на суму 2 513,00 грн., №Р24А900208288213545 від 06.08.2014р. на суму 500,00 грн., №Р24А115991305512403 від 28.10.2014р. на суму 2 800,00 грн., №Р24А125020496591647 від 24.11.2014р. на суму 3 000,00 грн., №Р24А24989815А134984 від 19.01.2016р. на суму 400,00 грн., №Р24А41283065А084210 від 22.02.2016р. на суму 20 000,00 грн., №Р24А55299403А617955 від 22.03.2016р. на суму 20 000,00 грн., №Р24А161940659А84541 від 16.01.2017р. на суму 9 000,00 грн., №Р24А221760441А55414 від 05.05.2017р. на суму 1 200,00 грн., №Р24А303456645А92564 від 12.10.2017р. на суму 3 000,00 грн., №Р24А349777230А49312 від 05.01.2018р. на суму 3 000,00 грн. позивачем з карткового рахунку було перераховано на картковий рахунок відповідача грошові кошти в загальному розмірі 72 667,00 грн. У вказаних платіжних дорученнях платником вказано [PERSON] , а отримувача - [PERSON] . За положеннями статті 12 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, за своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівелює можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Разом з тим, положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суда заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як на підставу задоволення своїх вимог, позивач посилається на те, що відповідачем зберігаються грошові кошти без достатньої правової підстави, оскільки відповідач не визнає факту укладення з позивачем договору поворотної фінансової допомоги, а існування між сторонами інших договорів і правових відносин щодо цих коштів (дарування, купівлі-продажу тощо) немає. Відповідач заперечує проти доводів позивача та зазначає про те, що у відносинах з позивачем мало місце не укладення договору про поворотну фінансову допомогу, як він стверджує, а оплата за поставлену продукцію - гумових технічних виробів, поставлених фізичною особою - [PERSON] . Допитаний у якості свідка [PERSON] у судовому засіданні показав, що син позивача має магазин у м. Києві, до якого [PERSON] поставляв продукцію гумових технічних виробів. Розрахунки відбувались на картковий рахунок відповідача, який є його тестем. Суд при цьому також зазначає, що грошові кошти перераховувались неодноразово, перерахування носило регулярний та систематичний характер протягом 5-ти років (2013р., 2014р., 2016р., 2017р., 2018р.). Отже, встановлене свідчить проте, що між сторонами справи існує спір щодо правової природи передачі грошових коштів, а також позивач не довів, що набуття позивачем грошових коштів є безпідставним. За таких обставин, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, суд виходить з відсутності підстав для стягнення з відповідача грошових коштів як таких, що набуті чи збережені ним без достатньої правової підстави, а відтак і відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed