Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до Берегівського районного суду з позовом до Всеукраїнського фізкультурно-спортивного товариства «Колос» агропромислового комплексу України про поновлення на роботі. Позов мотивований тим, що позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах, а саме, був директором Підприємства об'єднання громадян експлуатаційно-виробничого підприємства «Учбово-спортивна база «Закарпаття» ВСФТ «Колос» АПК України - 01.10.2012 року. Листом від 13.05.2014 року відповідач направив позивачу розпорядження за № 26-к від 30.04.2014 року про його звільнення та трудову книжку із записом про звільнення з 10.05.2012 року. Однак позивач вважає таке звільнення незаконним з тієї підстави, що він власноручно написав заяву на звільнення, датовану 08.04.2014 року, яку відповідач отримав 14.04.2014 року. Враховуючи це, згідно вимог трудового законодавства, останнім днем звільнення могло бути 28.04.2014 року, і так як позивач продовжував працювати, то власник не вправі був його звільнити. Представник відповідача Феделеша О. М. у судовому засіданні проти позову заперечив, і свердив, що позивач у своїй заяві про звільнення зазначив дату 10 травня, з якої він хотів, щоб його звільнили, а відповідач цією датою його і звільнив. На підтвердження цієї обставини надав ксерокопію заяви [PERSON] про звільнення. Крім того, вказав, що не відповідає дійсності те, що позивач працював після подачі заяви про звільнення, так як відповідно до Постанови з'їзду Центральної ради відповідача від 28.03.2014 року, позивача відсторонено від займаної посади з 01.04.2014 року. Позивач [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у ньому. Позивач підтвердив, що почерк та підпис у ксерокопії заяви про звільнення, наданій представником відповідача, є його, однак дату « 10 травня 2014 року» він не зазначав, таким чином, вважав, що ксерокопія вказаної заяви є фальсифікованою. Підтвердив, що він 31 березня 2014 року ознайомився із змістом документу щодо його відсторонення від посади. Не заперечив, що роботи не відвідував. Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, враховуючи всі обставини, що мають істотне значення по справі, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Виходячи із змісту ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою ... Відповідно до пояснень позивача, відповідач заяву про звільнення отримав 14.04.2014 року. Розпорядженням відповідача від 30 квітня 2014 року позивача з 10.05.2014 року звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. До цього, 28.03.2014 року відповідачем спрямовано на адресу позивача повідомлення про відсторонення від посадових обов'язків. Як сам позивач підтвердив у судовому засіданні, він 31 березня 2014 року ознайомився із змістом документу. Сам факт відсторонення від посади він не заперечив, і відповідно, не довів, що він працював після спливу строку попередження. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків звільнення від доказування. Таким чином, доводи позивача про те, що він продовжував працювати на посаді директора після відсторонення, а також після спливу двотижневого строку після отримання відповідачем заяви, спростовуються вищенаведеними доказами. Тому відповідач мав повне право звільнити позивача, так як той трудові функції фактично не виконував. Разом з тим, суд не приймає до уваги ксерокопію заяви на звільнення, так як позивач піддав сумніву її справжність, а представник відповідача не надав суду оригінал заяви.

Outcome: dismissed