Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до ПАТ «Лисичанськвугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта Новодружеська» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування позову він зазначив, що з 02.11.2009 працював у відповідача на посаді підземного прохідника 5-го розряду з повним робочим днем під землею. Наказом № 275-к від 18.05.2016 його було звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України у звязку з виходом на пенсію. Однак на час звільнення роботодавець не виплатив йому 5543,76 грн заборгованості по заробітній платі, вказуючи усно причину внаслідок відсутності грошових коштів. У звязку з вищевказаним позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по невиплаченій сумі зарплати у зазначеному розмірі, а також середній заробіток за час затримки розрахунку з 18.05.2016 по 18.07.2017 у розмірі 111331,71 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] надав заяву про збільшення розміру позовних вимог та просив стягнути з відповідача заборгованість по невиплаченій сумі зарплати в розмірі 5543,76 грн, а також середній заробіток за час затримки розрахунку з 18.05.2016 по 06.09.2017 у розмірі 118945,64 грн, а всього 124489,04 грн, підтвердив викладені у позові обставини та підтримав заявлені вимоги у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] працював у відповідача з 2009 по 2016 рік, після чого був звільнений у звязку із виходом на пенсію. При звільненні позивачу дійсно через відсутність коштів у відповідача не була виплачена вихідна допомога при звільненні в розмірі 5543,76 грн, яка, однак, не є заробітною платою. Також представник зазначила, що сума стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку має бути зазначена з відрахуванням 18% податку на доходи фізичних осіб та 1,5% військового збору, у звязку з чим позивачем завищені позовні вимоги в цій частині. В той же час, у звязку із пропуском позивачем строків звернення до суду, встановлених ст. 233 КЗпП України, представник відповідача заперечувала проти позову у повному обсязі та просила відмовити в його задоволенні. Заслухавши позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно та обєктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням докази як окремо, так і в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з трудової книжки серії АТ-ІІ № 9275261, позивач [PERSON] 02 листопада 2009 року був прийнятий на роботу у відокремлений підрозділ «Шахта Новодружеська» ПАТ «Лисичанськвугілля» на посаду підземного прохідника 5-го розряду з повним робочим днем під землею відповідно до наказу № 666-К від 02.11.2009, а 18 травня 2016 року відповідно до наказу № 275-к від 18.05.2016 він був звільнений за ст. 38 КЗпП України у звязку з виходом на пенсію з виплатою допомоги (а.с. 7-8, 24, 25). Відповідно до довідки № 131 від 06.07.2017, виданої ВП «Шахта Новодружеська» ПАТ «Лисичанськвугілля», перед [PERSON], ідентифікаційний код [NUMBER], станом на 06.07.2017 наявна заборгованість по зарплаті у вигляді 5599,43 грн., що складається з вихідної допомоги при звільненні в розмірі 5543,76 грн та компенсації за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 55,67 грн (а.с. 9, 10, 23). Як вбачається із розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON], станом на 27.07.2017 кількість робочих днів складає 298, середньоденний заробіток 358,27 грн, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 106764,46 грн (а.с. 22). Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Відповідно до ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. З огляду на вищевказане судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносних із ВП «Шахта Новодружеська» ПАТ «Лисичанськвугілля» з 02.11.2009 по 18.05.2017 включно. З довідки № 131 від 06.07.2017, виданої відповідачем, встановлено, що останній при звільненні позивача з роботи не в повній мірі розрахувався з ним, зокрема не виплатив йому вихідну допомогу при звільненні в розмірі 5543,76 грн, що в судовому засіданні підтвердила представник відповідача, і яку позивач позначив як зарплату, хоча фактично ця допомога не входить у фонд оплати праці згідно з Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженою наказом Державного комітету статистики України № 5 від 13.01.2004. Разом з тим, при звільненні позивача відповідач згідно з діючим трудовим законодавством зобовязаний був виплатити позивачу всі належні останньому суми, в тому числі суму вихідної допомоги при звільненні, яка, тим не менш, не була сплачена відповідачем з його провини, оскільки відсутність коштів не можна вважати поважною причиною для непроведення такого розрахунку з позивачем. Представником відповідача не надано доказів відсутності вини відповідача в несвоєчасній виплаті позивачу всіх належних йому сум при звільненні з роботи, що є обовязком відповідача відповідно до засад змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України. Крім того, невиплата заборгованості по заробітній платі (так само, як і всіх належних працівнику сум) при звільненні з вини роботодавця розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Україною Законом від 17.07.1997, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. При цьому сама по собі відсутність коштів у роботодавця для виплати належних працівникові сум не є підставою для невиконання рішення суду (справа «Баландіна проти України» (заява № 16092/05, рішення від 06.12.2007, «Батрак проти України» (заява № 50740/06, рішення від 18.06.1999, «Білецька проти України» (заява № 25003/06, рішення від 10.12.2009). Аналогічно у справі «Безуглий проти України» Європейським судом з прав людини встановлено порушення ст. 1 Протоколу № 1 у звязку з тим, що заявнику не виплачено присуджені національним судом виплати щодо заборгованості по заробітній платі. У справах «Деревенко та Довгалюк проти України», «Дідух проти України» також розглядалося Європейським судом з прав людини питання про виплату заробітної плати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум при звільненні останнього. Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обовязковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобовязані враховувати практику ЄСПЛ, як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». У звязку з цим суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми вихідної допомоги при звільненні в розмірі 5543,76 грн. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середньомісячна зарплата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Такий порядок розрахунків узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 21.01.2015 у справі № 6-195цс14 та від 01.03.2017 у справі № 6-2807цс16. Судом встановлено, що середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.05.2017 по 06.09.2017 становить 116796,02 грн (358,27 х 326), виходячи із кількості робочих днів, протягом яких така заборгованість не була виплачена 326 днів, та середньоденного заробітку 358,27 грн, розмір якого не спростовано та обидві сторони використали під час своїх розрахунків. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В той же час, суд визначає розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Тобто, застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 у справі № 6-1207цс16, яку суд враховує в силу ст.ст. 214, 3607 ЦПК України. Суд приходить до висновку про необхідність застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із урахуванням суми невиплаченої позивачу вихідної допомоги при звільненні, яку він просить стягнути з відповідача, і яка складає 5543,76 грн, що підтверджується довідкою № 131 від 06.07.2017, тривалості затримки її виплати, а саме один рік та три місяці, а також ту обставину, що позивач не надав суду доказів, що він протягом цього часу звертався до відповідача та здійснював будь-які спроби отримати належні йому виплати. За таких обставин, суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 22175,04 грн, що складає 400% від суми невиплаченої позивачу вихідної допомоги при звільненні. Саме така сума, на думку суду, буде достатньою, співмірною та справедливою сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача. Крім того, відповідно до п.п. 168.1.1. п. 168.1. ст. 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобовязаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. Як вбачається з абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. З огляду на вказане, при задоволенні позовних вимог суд в резолютивній частині вказує суму заборгованості без утримання податків та інших обовязкових платежів, а відтак посилання відповідача на необхідність зменшення суми позовних вимог на розмір податку з доходу фізичних осіб та військового збору є безпідставним. Стосовно посилання представника відповідача на пропуск позивачем строку звернення з позовом до суду, суд зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Також відповідно до рішення Конституційного Суду України у справі № 1-13/2013 від 15.10.2013 в аспекті конституційного звернення положення\~частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України\~у системному звязку з положеннями статей 1, 12\~Закону України «Про оплату праці»\~від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством. В той же час, судом було встановлено, що після звільнення позивачу по теперішній час виключно з вини відповідача не виплачена вихідна допомога при звільненні, тобто відповідачем було грубо порушено законодавство про оплату праці, а отже в даному випадку право звернення позивача до суду не обмежується будь-яким строком. За таких обставин, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог [PERSON] до ПАТ «Лисичанськвугілля» в особі ВП «Шахта Новодружеська», а саме вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу при звільненні в розмірі 5543,76 грн, а також середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 22175,04 грн, а всього 27718,80 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, з урахуванням часткового задоволенню позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial