Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-09 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. У позовній заяві позивач посилається на те, що 14 листопада 2009 року зареєстрував шлюб з [PERSON], від якого 06 жовтня 2010 року у подружжя народився син [PERSON]. Позивач стверджує, що протягом двох останніх років сторони проживають окремо, а сімя існує тільки формально, вважає неможливим подальше сумісне життя і збереження сімї, оскільки вони втратили почуття любові один до одного. Вказує на факт проживання їх спільної дитини з матірю та подальше проживання разом з нею, що підтверджує відсутність спору щодо місця проживання спільної дитини. Позивач просить шлюб, укладений між нею та відповідачем розірвати, а малолітнього сина [PERSON], [INFO], залишити проживати з матірю. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.03.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 30.04.2018 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. Разом з тим, 26.07.2018 року через канцелярію суду від відповідача [PERSON] та її представника [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, яка прийнята до спільного розгляду у цивільній справі ухвалою суду від 01.08.2018 року. Обґрунтовуючи зустрічну позовну заяву про стягнення аліментів [PERSON] посилається на неможливість одноособово оплачувати витрати на одяг, підручники, шкільну та спортивну форми, відвідування гуртків, оплату шкільних обідів. При цьому, наголошує на проблемах зі здоровям у сина, а саме з органами дихання, що потребує постійного лікування, щомісячні витрати на яке складають близько двох тисяч гривень. Відтак, просить суд стягнути з відповідача на утримання неповнолітнього сина [PERSON] аліменти в розмірі пять тисяч гривень, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи із дня предявлення цього позову і до досягнення дитиною повноліття. Відзиви на позовну заяву та зустрічну позовну заяву сторонами не подано. Представник позивача (відповідача за зустрічною позовною заявою) [PERSON] у даному судовому засіданні підтримав позов з підстав, наведених у позовній заяві, повідомивши, що спору відносно місця проживання дитини не має, а позовні вимоги за зустрічним позовом визнає частково у розмірі 2000 грн., посилаючись на те, що на утриманні позивача перебуває мати, яка є особою з інвалідністю третьої групи, а також, що місячний дохід батька позивача (відповідача за зустрічною позовною заявою) складає близько 1400 грн., на підтвердження чого надав відповідні докази. Представник відповідача (позивача за зустрічною позовною заявою) [PERSON] у даному судовому засіданні повідомив, що його довіритель визнає позов про розірвання шлюбу, а зустрічну позовну заяву просив задовольнити у повному обсязі з підстав, наведених у ній. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 14 листопада 2009 року між [PERSON], [INFO], та [PERSON] (дошлюбне прізвище Василишина) [PERSON], [INFO], було укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 572. Реєстрація даного шлюбу підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ФМ № 060966. Від даного шлюбу 06 квітня 2010 року у сторін народився син [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про народження серії 1-ФМ № 167424, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області 12.04.2010 року. Згідно зі ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обовязків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24, ст. 25 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого звязку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно з якою позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружнє життя між сторонами не склалося. Про це свідчать ті обставини, що вони сімейних стосунків не підтримують та разом не проживають. У судовому засіданні представник відповідача повідомив, що відповідач позовні вимоги про розірвання шлюбу визнає, заходів до примирення сторони суд не просили вживати. Підстав для надання сторонам строку для примирення суд не знайшов. Враховуючи наведене, зясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сімя розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін, а тому на підставі ст. 105 СК України шлюб слід розірвати. Спору щодо порядку виховання та утримання дитини, поділу спільного майна сторонами не заявлено. Щодо позовної вимоги позивача за зустрічною позовною заявою суд констатує наступне. За змістом ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XІІ) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст. 181 СК України способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Стаття 182 СК України передбачає обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж пятдесят відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За правилами ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі регламентовано ст. 184 СК України. Як встановлено судом, спільна дитина сторін проживає з матірю та потребує матеріального забезпечення, відповідач не працює, між батьками відсутня домовленість про сплату аліментів на утримання дитини. При визначенні розміру аліментів суд враховує майновий стан позивача за зустрічним позовом, яка веде догляд за малолітнім сином, вік та стан здоровя дитини, майновий стан відповідача, який є особою молодого та працездатного віку, відсутність у нього постійного місця праці, наявність у нього на утриманні батьків, а також вимоги щодо мінімального розміру аліментів, який не може бути менший ніж пятдесят відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що передбачено ч. 2 ст. 182 СК України. У судовому засіданні встановлено, що батько позивача [PERSON] отримує пенсію за віком у розмірі близько 1400 грн. (у червні 2018 року 1373 грн.; у липні 2018 року 1435 грн.), розмір якої підтверджується оригіналом довідки Мукачівського ОУПФУ Закарпатської області від 30.07.2018 року № 995. Крім того, представником позивача на підтвердження майнового стану подано докази відповідної групи інвалідності [PERSON], [INFO] (пенсійне посвідчення серії ААІ №313039, довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 07.03.2018 року), яка, зі слів позивача, потребує догляду та утримання. Водночас, позивачем за зустрічним позовом подано ряд доказів щодо оплати комунальних послуг, витяг з історії хвороби [PERSON], [INFO], який з 10.10.2017 року знаходиться на диспансерному обліку і потребує постійної підтримуючої терапії. Враховуючи викладене, а також беручи до уваги рівність обовязку батьків щодо утримання дитини, суд приходить до висновку, що в силу вимог ст. 180 СК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача аліменти на їх спільну малолітню дитину [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. щомісячно і до досягнення ним повноліття. Беручи до уваги, що згідно зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років, який з 1 липня становить 1944 гривні, з 1 грудня 2027 гривень, така сума аліментів, на думку суду, повинна забезпечити дитину хоча б найнеобхіднішим. Розмір аліментів, визначений судом, відповідатиме принципам розумності та справедливості. При цьому, суд зазначає, що сторони не позбавлені права в подальшому, відповідно до положень ст. 192 СК України, ставити питання про зміну розміру аліментів. За приписами\~ч.\~1\~ст.\~13,\~ч.\~1\~ст.\~76,\~ч.\~ч.\~1,\~5,\~6\~ст.\~81\~ЦПК України\~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках.\~Кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказів того, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у розмірі 5000 грн. щомісячно на утримання спільного сина сторін, позивач за зустрічним позовом суду не надала, а відтак, у решті позовних вимог слід відмовити. При цьому, оскільки позивач предявила позов 26.07.2018 року, то в силу вимог ч. 1 ст. 191 СК України аліменти слід стягувати із цієї дати, а на підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Водночас, судові витрати, понесені відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) підлягають поверненню платнику з державного бюджету, оскільки помилково сплачені [PERSON] за позовну вимогу про стягнення аліментів, яка в силу ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільняється від сплати судового збору. Разом з тим, положення ст. 7 Закону України «Про судовий збір» регламентують порядок повернення судового збору виключно за клопотанням особи, яка його сплатила та за ухвалою суду. Відтак, питання про повернення помилково сплаченого відповідачем судового збору вирішуватиметься в окремому порядку ухвалою суду.

Outcome: partial