Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

[PERSON] з 07.06.2016 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], на підставі договору дарування житлового будинку від 07.06.2016, укладеного між [PERSON], [PERSON] (дарувальники) та [PERSON] (обдаровуваний), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.06.2016 № 61257310. До набуття права власності на цей житловий будинок, починаючи з липня 2013 року, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] проживали в цьому будинку з дозволу попередніх власників - [PERSON] та [PERSON], що було визнано під час судового засідання [PERSON] Будь-яких доказів того, що [PERSON] та [PERSON] намагалися виселити [PERSON] із указаного житлового будинку, як про це зазначається у їхніх запереченнях на зустрічну позовну заяву, суду надано не було. Згідно з довідкою виконавчого комітету Трудової сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області від 12.07.2016 № 350 в будинку за адресою: [ADDRESS], проживають: [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Дана обставина також визнана [PERSON] під час розгляду справи. [PERSON], [INFO], є дочкою [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження від 15.01.2008 серії [NUMBER] За твердженням [PERSON], біологічним батьком [PERSON] є позивач - [PERSON], проте належних доказів цього факту суду не було представлено, а сам [PERSON] під час судового розгляду справи заперечував факт батьківства але разом із цим зазначав, що не заперечує проти того, щоби [PERSON] залишилася проживати разом з ним після виселення відповідачів. Відповідно до акту обстеження від 12.07.2016, складеного депутатом Трудової сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області [PERSON] в присутності [PERSON] та [PERSON], які також були допитані судом в якості свідків, [PERSON] не дає можливості [PERSON] потрапити на подвір'я будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], через що між ними завжди виникають сварки. Водночас, як пояснила [PERSON], конфлікти між нею та [PERSON] виникають лише тоді, коли він перебуває в стані алкогольного сп'яніння, внаслідок чого поводиться агресивно. На підтвердження цих пояснень [PERSON] судом приймається лист Новомиколаївського РВ ГУМВС України в Запорізькій області від 18.05.2015 № 44/6-3029, а також наявна в ЄДРСР постанова судді Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 26.05.2015 по справі про адміністративне правопорушення № 322/571/15 відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (реєстраційний номер рішення 44463686), що набрала законної сили 06.06.2015. З паспорта громадянина України [PERSON] серії [NUMBER], виданого Новомиколаївським РС УДМС України в Запорізькій області 14 січня 2014 року, вбачається зареєстроване місце її проживання за адресою: [ADDRESS] Проте, як пояснили під час розгляду справи [PERSON] та [PERSON], будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] на даний час не існує, оскільки він був проданий [PERSON] на будівельні матеріали. Доказів наявності іншого житла у [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у матеріалах справи немає, а за твердженням цих осіб будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], - єдине місце їхнього проживання. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення первісного позову, суд виходить з наступного. За правилом ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, є обов'язковим для суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. З огляду на положення ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, при розгляді даної справи суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від 06 липня 2016 року по справі № 6-3095цс15 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 58986663), від 27 квітня 2016 року по справі № 6-2976цс15 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 57842146), і приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше житлове приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Частиною першою статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до вимог статті 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Так само, відповідно до ч. 3 ст. 64 ЖК УРСР, якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON], зокрема в період з липня 2013 року по вересень 2015 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу в будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS], та вели спільне господарство, що визнано в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON], а також підтверджується показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] Разом з ними також проживали і діти [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] Вселення в цей будинок як [PERSON], так і [PERSON] з її дітьми не було самовільним, а здійснено з дозволу власників, якими на той час, згідно з п. 1 договору дарування житлового будинку від 07.06.2016, були [PERSON] та [PERSON] Отже, зі змісту частини четвертої статті 156 ЖК УРСР випливає, що саме по собі набуття [PERSON] права власності на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], не припиняє права користування житлом інших колишніх членів його сім'ї, які продовжували проживати в цьому будинку, а лише наділяє його правами власника, що передбачені чинним законодавством. За правилами частини четвертої статті 109 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Підстави для виселення членів сім'ї власника жилого приміщення, згідно з ч. 1 ст. 157 ЖК УРСР, визначаються статтею 116 цього Кодексу. Але в позовній заяві не наведено відомостей про існування причин для виселення відповідачів, передбачених статтею 116 ЖК УРСР. Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимогі на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як зазначалося вище, в будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS], також проживає малолітня дочка [PERSON] - [PERSON] Відповідно до статті 29 ЦК України місце проживання дитини, яка не досягла чотирнадцяти років визначається за місцем проживання батьків. Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Відтак, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає. Місце проживання дитини за фактичним місцем проживання батьків вважається безумовним, крім випадку, якщо суд установить інше постійне місце проживання дитини. Оскільки [PERSON] не має іншого місця проживання, питання щодо її виселення з вищезазначеного будинку також стосується права на житло її малолітньої дочки [PERSON], яка з невідомих суду причин не була зазначена в якості відповідача по справі. Під час розгляду справи позивач також не заявив відповідного клопотання про залучення співвідповідача, а виходячи з приписів ч. 1 ст. 33 ЦПК України, суд позбавлений права самостійно залучати до участі в справі співвідповідачів та виходити за межі позовних вимог. Отже, первісний позов було пред'явлено не до всіх відповідачів, яких він фактично стосується. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що первісний позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення зустрічного позову, суд виходить з наступного. [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу в наступні періоди: з 1998 року по вересень 2004 року, з вересня 2007 року по жовтень 2012 року, з липня 2013 року по вересень 2015 року. Ця обставина була визнана [PERSON] та [PERSON] під час судового засідання, а отже не підлягає доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України. Водночас, проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу в інші періоди, про які зазначає [PERSON] у зустрічному позові, а саме безперервне проживання з 27 січня 1998 року по 01 вересня 2015 року, по-перше було спростовано самою [PERSON] під час розгляду справи, а по-друге не було підтверджено показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], допитаних у судовому засіданні, жоден з яких не зміг назвати точних календарних дат початку і закінчення періодів їхнього спільного проживання. З огляду на викладене, суд визнає доведеним факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу лише у вищезазначені періоди, що визнаються обома сторонами. Стосовно вимоги про визнання недійсним договору дарування від 07.06.2016, суд виходить з такого. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - четвертою та шостою статті 203 цього Кодексу. За приписами частин 1 - 4, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3), правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4), правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Крім цього, відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин), і в цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. При цьому, суд зазначає, що частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожного на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, правом на звернення до суду наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд під час розгляду справи встановлює, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішує питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Суд погоджується з твердженнями відповідачів за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] про те, що укладення оскаржуваного договору дарування в період, коли [PERSON] та [PERSON] вже не проживали однією сім'єю, жодним чином не вплинуло на права, свободи чи інтереси [PERSON], оскільки житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], не був придбаний ними за час проживання однією сім'єю, а відтак зустрічний позов у цій частині не підлягає задоволенню. Стосовно вимоги про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину грошових коштів в сумі 34 000,00 грн. та 3 497,58 грн. суд зазначає таке. Як вбачається з розписок [PERSON] від 02.01.2015 та від 03.08.2015, гроші в загальній сумі 34 000,00 грн. він отримав лише від [PERSON], а згодом повернув йому ці гроші, що підтверджується розпискою [PERSON] від 07.06.2016. При цьому, [PERSON] пояснив джерело походження більшої частини цих грошей, 20 000,00 грн., а саме від продажу належної йому земельної ділянки, що підтверджено нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 26.12.2014. Таким чином, у суду відсутні підстави вважати, що ці гроші, в сумі 34 000,00 грн., були зароблені спільною працею [PERSON] та [PERSON] та відповідно є спільно нажитим майном. Крім цього, належним способом захисту права на частину спільних грошей є їх стягнення, а не визнання права власності на них. Гроші в сумі 3 497,58 грн. не можуть вважатися об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], адже вони були витрачені на встановлення системи опалення в будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS], а тому не можуть бути поділені між ними. Стосовно вимог про визнання права власності на 1/2 частину автомобіля, суд зазначає таке. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 23.09.2004 [PERSON] є власником автомобіля марки ЗАЗ модель 110307, 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], Факт ведення спільного господарства [PERSON] та [PERSON] в період з 1998 року по вересень 2004 року під час їх проживання однією сім'єю в с. Лісному підтверджено показаннями свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] До того ж, [PERSON] під час розгляду справи також визнав цей факт та пояснив суду, що сім'я заробляла кошти від ведення домашнього господарства, а всім сімейним бюджетом розпоряджався саме він. При цьому, [PERSON] пояснила, що вищезазначений автомобіль був придбаний за програмою «Автоплан», тобто гроші за цей автомобіль сплачувалися протягом певного часу до його реєстрації за [PERSON] Дана обставина, а саме щодо придбання автомобіля в кредит, була також визнана [PERSON] За правилами ст. 74 СК України, в редакції, що була чинною на момент придбання вищезазначеного автомобіля: якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ч. 1); на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (ч. 2). Таким чином, вищезазначений автомобіль, відповідно до частин 1, 2 ст. 60 СК України в редакції, що була чинною на момент його придбання, є об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України частки майна дружини та чоловіка є рівними. Оскільки автомобіль є неподільною річчю, а сторони не домовилися про його присудження на користь однієї з них за рахунок стягнення компенсації вартості частки на користь іншої сторони, суд дійшов висновку про необхідність визначення ідеальних часток сторін у цьому майні та залишення його в їхній спільній частковій власності. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Будь-яких належних доказів здійснення поділу майна сторонами у 2012 році, як про це зазначав [PERSON] у запереченнях проти зустрічного позову, зокрема факту передачі ним 30 000,00 грн. на користь [PERSON], суду надано не було. З огляду на викладене, зустрічний позов підлягає задоволенню у вищезазначеній частині. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. До зустрічної позовної заяви додано три квитанції від 29.08.2016 №№ 0.0.608063357.1, 0.0.608063146.1, 0.0.608063529.1 на суму 551,20 грн. кожна, якими підтверджується сплата [PERSON] судового збору у розмірі 1 653,60 грн. Отже, враховуючи задоволення зустрічного позову в частині вимоги немайнового характеру про встановлення факту проживання однією сім'єю, а також часткове задоволення вимог майнового характеру про поділ майна на суму 10 000,00 грн. (половина визначеної позивачем вартості автомобіля), розмір судових витрат, що підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] становить: 551,20 грн. (за вимогу немайнового характеру) + (10 000,00 грн./287,4879*5,5120) 191,71 грн. (за вимогу майнового характеру) = 742,91 грн. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: partial