Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрлогістика» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що її, [PERSON], 14.06.2011 року було прийнято на роботу в Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрлогістика» (далі - Відповідач) на посаду старшого експедитора, а 12.12.2013 року було звільнено із займаної посади відповідно до ст. 38 КЗпП. Також, позивач зазначає, що в день звільнення відповідач не видав їй трудову книжку та не провів з нею остаточний розрахунок. Крім того, позивач зазначає, що їй було завдано моральну шкоду, яка проявилася у душевних стражданнях через протиправні дії відповідача, які є нестерпними і призвели до втрати нею можливості заробляти на життя працею, яку вона оцінює у розмірі 6 500 (шість тисяч п'ятсот) грн. 00 коп. У зв'язку з чим, позивач змушена звернутися до суду та просити суд, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрлогістика» на свою користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 2667 (дві тисячі шістсот шістдесят сім) грн. 02 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 2667 (дві тисячі шістсот шістдесят сім) грн. 02 коп. та моральну шкоду у розмірі 6 500 (шість тисяч п'ятсот) грн. 00 коп. До початку розгляду справи по суті позивач уточнила свої позовні вимоги, а саме: просить суд стягнути заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за листопад 2013 року та грудень 2013 року у розмірі 1847 грн. 37 коп., середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 2667 (дві тисячі шістсот шістдесят сім) грн. 02 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі у розмірі 2667 (дві тисячі шістсот шістдесят сім) грн. 02 коп. та моральну шкоду у розмірі 6 500 (шість тисяч п'ятсот) грн. 00 коп. та судові витрати по справі. Позивач в судовому засіданні підтримала уточнений позов в повному обсязі та просила його задовольнити, з підстав, що викладені у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з огляду на його безпідставність та необґрунтованість. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що Наказом № 139-к від 14.06.2011 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрлогістика» було прийнято на роботу [PERSON] на посаду старшого експедитора з 14.06.2011 року, про що у трудовій книжці зроблено відповідний запис. Судом також встановлено, що Наказом № 796-к від 12.12.2013 року [PERSON] була звільнена з займаної посади за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України, про що у трудовій книжці також зроблено відповідний запис від 12.12.2013 року. Задовольняючи позов частково, суд виходив з наступного. Згідно з Конституцією України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. В Основному Законі України закріплені права кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, на відпочинок, право громадян на соціальний захист (частина четверта ст. 43, частина перша ст.45, частина перша ст.46). Працівник має право на оплату своєї праці на підставі укладеного трудового договору (ст.21 Закону України «Про оплату праці»). Частиною 1 ст. 47 КЗпП передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку. Відповідно до ч. 4 ст. 235 КЗпП у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, для застосування цієї норми права необхідно наявність таких умов: а) затримки у видачі трудової книжки; б) вини власника або уповноваженого ним органу; в) вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки. Невиконання власником або уповноваженим ним органом з його вини обов'язку щодо видачі працівникові в день звільнення належно оформленої трудової книжки, передбаченого трудовим законодавством, може бути за доведення цих обставин підставою для виплати працівнику середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Судом встановлено, що в день звільнення позивачеві такій особі трудова книжка видана не була. Такий законодавче закріплений обов'язок роботодавцем було виконано лише після звернення позивача до суду із даним позовом. Суд не сприймає доводи представника відповідача щодо того, що трудова книжка зберігалась в м. Києві, а відтак її неможливо було видати в день звільнення. Зокрема судом встановлено, що позивача було звільнено на наступний день після подання нею відповідної письмової заяви. У відповідності до вимог статті 38 КЗпП працівник має право у будь-який строк розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, письмово попередивши про це роботодавця за два тижні. Попередження роботодавця про наступне звільнення є обов'язком працівника. За відсутності причин, що свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви в межах двотижневого строку. Означений двотижневий термін визначено законодавцем, у тому числі для того, що б роботодавець мав можливість здійснити усі необхідні дії, що пов'язуються із звільнення працівника, зокрема провести відповідні розрахунки, та оформити трудову книжки належним чином. В даному випадку посадові особи відповідача, що відповідали за звільнення, та які були достеменно обізнані про неможливість видати трудову книжку в день звільнення, оформили відповідний наказ про звільнення позивача по справі без видачі такій особі її трудової книжки, що є порушенням трудових прав працівника. Суд зазначає, що з моменту звільнення позивача (12.12.2013 року) до моменту її звернення до суду (21.01.2014 року) трудова книжка такій особі, що бере участь у справі, видана також не була. При цьому поважних причин в обґрунтування таких дій, та доказів на підтвердження їх наявності, представник відповідача суду не надав. Суд зауважує, що внаслідок дій відповідача щодо не видачі їй трудової книжки під час звільнення обумовило відсутність у позивача подальшої можливості реалізувати своє право на труд, адже через відсутність в неї на руках означеного документу фактично є неможливим укладання нового трудового договору з іншим роботодавцем. Таким чином, суд доходить висновку, про встановлення під час розгляду даної цивільної справи по суті обставин затримки видачі трудової книжки позивачеві; вини власника або уповноваженого ним органу відповідача в таких діях та наявності вимушеного прогулу, викликаного затримкою видачі трудової книжки. Згідно ч.4 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Для визначення розміру середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача за вищевказаний період за час вимушеного прогулу позивача, суд виходить також з Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, а відтак, суд бере виплати заробітної плати позивача за останні два відпрацьовані ним календарні місяці його роботи, що передували її звільненню з роботи. Порядок обчислення середньої заробітної плати обчислюється відповідно до Постанови Кабінету Міністрів № 100 від 08 лютого 1995 року, в п. 2 якої визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Судом встановлено, що середньомісячна заробітна плата позивача дорівнювала на момент звільнення 2 914 грн. 15 коп. (за останні два місяці перед звільненням заробітна плата складала у листопаді 2013 року - 1 542 грн. 70 коп. та 1 371 грн. 45 коп. у грудні 2013 року відповідно). Тобто, середньоденна заробітна плата позивача складає 242 грн. 84 коп. (2914 грн. : 9 = 242 грн. 84 коп.). Таким чином, середній заробіток за час затримки, який відповідач повинен сплатити позивачу складає 15 298 грн. 92 коп. з розрахунку 242 грн. 84 коп. (середньоденний заробіток) х 63 (кількість днів затримки) = 15 298 грн. 92 коп. Оскільки середньомісячний заробіток позивача за вказаний період складає у розмірі 2 914 грн. 15 коп., а середньоденний заробіток дорівнює 242 грн. 84 коп., то з відповідача підлягає стягненню на користь позивача заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 15 298 грн. 92 коп. Однак, при розгляді справи та винесенні рішення по суті спору, суд керується вимогами ст. 11 ЦПК України відповідно до змісту якої суд розглядає справи виключно в межах заявлених вимог та на підставі доказів, поданих сторонами. Таким чином, не зважаючи на те, що заявлені позивачем до стягнення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 2667 грн. 02 коп. та середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 2667 грн. 02 коп. є меншими, ніж це встановлено в ході судового розгляду, суд вважає, що вимоги позову в цих частинах мають бути задоволені саме в розмірі позовних вимог заявлених позивачем, що кореспондується із вказаними вимогами ст.11 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства та неприпустимості виходу судом за межі позовних вимог із власної ініціативи. Суд зазначає, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку, своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їхньої черговості (ст. 97 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), ст. 15 і 24 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до вимог ст. 155 КЗпП та ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Окрім цього, затримка виплати заробітної плати навіть на один і більше днів є порушенням строків виплати згідно зі ст. 241-1 КЗпП України. Судом встановлено, що в порушення вказаних вимог матеріального закону позивачеві заробітна плата у період за листопад 2013 року - грудень 2013 року не виплачувалась, під час її звільнення адміністрацією Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрлогістика» остаточного розрахунку також з нею не було проведено. Матеріалами справи, зокрема довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрлогістика» від 19 червня 2014 року, встановлено що розмір заборгованості по виплаті заробітної платі позивачу за означений період становить 1 847 (одна тисяча вісімсот сорок сім) грн. 37 коп. Суд зауважує, що на неодноразові пропозиції головуючого про справі, із боку відповідача по справі не також було надано жодного належного та допустимого доказу, що підтверджував би факт проведення із [PERSON] при її звільненні повного розрахунку, у тому числі за листопад 2013 року - грудень 2013 року. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. З огляду на викладені обставини справи та вимоги матеріального закону, суд доходить висновку, що позов [PERSON] в частині стягнення заборгованості по виплаті заробітній плати підлягає задоволенню, внаслідок чого з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрлогістика» підлягає стягненню на користь [PERSON] заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у період з листопад 2013 року - грудень 2013 року у загальному розмірі 1 847 (одна тисяча вісімсот сорок сім) грн. 37 коп. Також на підставі ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КзпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. З огляду на встановлені судом обставини та вище наведені розрахунки, середній заробіток за весь час затримки розрахунку дорівнює 2667 (дві тисячі шістсот шістдесят сім) гривні 02 копійки., який і слід стягнути з відповідача на підставі ч. 1 ст. 117 КЗпП України. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазнає про наступне. Нормами диспозиції ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування працівникові власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди. Вона відшкодовується в разі, якщо порушення законних прав працівника призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У постанові Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 р. №4 зазначено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, якщо наявні порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум тощо), які призвели до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності. Вирішуючи питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди на користь позивача, суд, враховуючи характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних, душевних, психічних і фізичних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення), беручи до уваги ту обставину, що відповідачем було порушено права позивача на своєчасне отримання заробітної плати та отримання відповідного розрахунку під час звільнення, приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди ґрунтуються на законі. Разом з цим, з огляду на характер немайнових витрат, обставини, за яких позивачу спричинена моральна шкода, тривалість порушення його трудових прав, суд визнає заявлений розмір моральної шкоди у загальному розмірі 6 500 грн. 00 коп. завищеним, надмірним та таким, що суперечить принципу розумності, у зв'язку з чим, виходячи з принципів розумності та справедливості, вважає можливим позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задовольнити частково в розмірі 750 (сімсот п'ятдесят ) грн.00 коп. на користь позивача. Також у зв'язку з тим, що позивач в силу п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, то в силу ст.ст.81, 88 ЦПК України, з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрлогістика» на користь держави пропорційно до розміру задоволених позовних вимог необхідно стягнути судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial