Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в сумі 70899 грн. 55 коп., що складається з: 7000,00 грн. суми основного боргу; 619,64 грн. суми заборгованості з розрахунком 3% річних; 5949,91\~грн. суми інфляційних втрат; 19600,00 грн. суми відсотків за користування позикою; 37730,00 грн. сума пені за прострочення заборгованості. Позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що між ним та відповідачем [PERSON], 07.02.2013 року було укладено письмовий договір позики, згідно якого остання отримала 7000,00 грн. під 8% в місяць від суми позики (про зменшення відсотків від суми позики є відповідні зміни в договорі), про що було складено відповідний письмовий договір позики. Також про фактичне отримання грошей на руки [PERSON] надала відповідну письмову розписку. Всі умови договору щодо надання та повернення позики були обумовлені та скріплені підписами сторін. Протягом перших двох місяців [PERSON] оплачувала відсотки згідно умов договору, не враховуюи затримок на декілька днів та його нагадувань про оплату. Однак, починаючи з травня 2012 року будь-які виплати відотків та самої суми позики практично припинилися, в результаті чого він змушений був звернутися до Тлумацького районного суду Івано-Франківської області із позовною завою про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди. Після цього відповідачка почала активно повертати заборговані кошти і він подав до суду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду. З цього часу і пртягом наступого року відповідачка хоч із затримками та нагадуваннями, але повертала заборговані кошти до 05.12.2014 року. Таким чином за період з 05.12.2014 року по 16.11.2017 року допустила прострочення заборгованості за 35 місяців (1078 днів простроченя), що складає 70899,55 грн., з яких: 7000,00 грн. суми основного боргу; 619,64 грн. суми заборгованості з розрахунком 3% річних; 5949,91\~грн. суми інфляційних втрат за період заборговансті; 19600,00 грн. суми відсотків за користування позикою; 37730,00 грн. сума пені за прострочення заборгованості. Зазначив, що насправді загальна сума заборгованості за пенею, відповідно до умов договору позики (зі змінами), саме 1% від суми прострочення за кожний день прострочення становить 1078 дні х 70 грн. = 75460,00 грн. Однак, зважаючи на його адекватне сприйняття ситуації та на той факт, що з першого дня прострочення вже прийшло багато час, він зменшує розмір пені вдвоє, тобто до 37730,00 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, однак на адресу суду надіслав заяву, в якій позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити, справу розглянути у його відсутності, оскільки він не має можливості зявитися в судове засідання 12.04.2018 року. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, причин неявки суду не повідомила, хоча була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, в порядку ст. 128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. А тому, виходячи зі змісту ч.1 ст.280 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки не повідомила, а позивачем подано достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд ухвалив про проведення заочного розгляду справи. 15.12.2017 року набрала чинності нова редакція Цивільного процесуального кодексу України та згідно п. 9 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції 15.12.2017 року, встановлено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Оскільки провадження по даній справі було відкрито до набрання чинності ЦПК України у редакції Закону № 2147, розгляд справи повинен відбуватися у відповідності до правил, які почали діяти після набрання чинності даної редакції ЦПК України, тобто з 15 грудня 2017 року. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушеного права на належне виконання умов договору позики шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 07.02.2013 року між [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач) був укладений договір позики №б/н (а.с. 6-7), згідно якого [PERSON] (відповідач) одержала від [PERSON] (позивач) грошові кошти в розмірі 10000 грн. строком до 07.02.2014 року, під 8% процентів на місяць від суми позики, що станвить 800 грн. Згідно п. 3.1 договору позики строк наданя позики до 07.02.2014 року. Якщо сторони за місць до закінчення терміну дії цього договору не висунуть вимогу про його розірвання, то договір вважається автоматично продовженим на той самий термін із тими самими умовами. Відповідно до п. 5.2 договору позики за кожен день прострочення заборгованості по сплаті процентів або основної суми заборгованості позичальник сплачує штрафні санкції в сумі 100 грн. за кожен день просточення. Цього ж дня, а саме 07.02.2013 року було несено зміни до умов договору, відповідно до яких сторони домовилися, що сума позики за даним договором становить 7000,00 грн., інші умови догору залишаються без змін. [PERSON] (відповідач) підтвердила отримання позики від [PERSON] (позивач) в сумі 7000,00 грн. згідно договору позики від 07.02.2013 року (із змінами), про що була складена відповідна розписка від 07.02.2013 року (а.с. 8). 05.09.2013 року були внесені зміни до договору позики від 07.02.2013 року, укладеному між [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач) (а.с. 9), а саме п. 5.2 договору позики викладено в такій редакції: за кожний день просточення заборгованості по сплаті процентів або основної суми заборгованості позичальник сплачує пеню в розмірі 1% від суми прострочення за кожний день просточення. Також Розділ 4 Договору доповнено п. 4.7 наступного змісту: у разі прострочення виконання зобовязаня по поцентах, пені або основному боргу більш, ніж на 30 днів позичальник зобовязаний повернути суму позики із процентами та пеню, а позикодавець має право вимагами від позичальника дострокового повернення всієї суми позики, процентів та пені. В разі будь-яких просточень платежів позичальником позикодавець має право на відшкодування завданої моральної шкоди. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Верховний Суд України при розгляді справи № 6-63 цс 13 від 18.09.2013 року, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Приймаючи рішення по справі, суд виходить з того, що згідно вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України зазначена розписка є належним та допустимим доказом на підтвердження укладання договору позики та його умов. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визнані родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцеві) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.ст. 526, 625 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного суду України від 02.09.2015 року по справі № 6-369цс15, позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. У разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Ст. 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідач прийняті на себе зобов'язання за договором позики щодо своєчасного повернення коштів не виконувала та відповідно до розрахунку позивача станом на 16.11.2017 року допустила виникнення заборгованості в розмірі 70899,55 грн., яка складається з: 7000,00 грн. суми основного боргу; 619,64 грн. суми заборгованості з розрахунком 3% річних; 5949,91\~грн. суми інфляційних втрат за період заборговансті; 19600,00 грн. суми відсотків за користування позикою; 37730,00 грн. сума пені за простроченя заборгованості (а.с. 11, 12-13). Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості [PERSON] за вказаним договором позики, відповідачем по справі суду не представлено. Згідно з статтею 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики № б/н від 07.02.2013 року (розпискою від 07.02.2013 року) є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. При такому вирішенні позову з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 709,00 грн. (квитанція № 0.0.896504795 від 18.11.2017 року, а.с. 1). Виходячи із викладеного на підставі ст.ст. 525, 526, 527, 530, 533, 549, 610, 611, 625, 629, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України та

Outcome: approved