Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Ухвалою Першотравенського суду Дніпропетровської області від 10 червня 2019 року до участі у справі залучено [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог у цивільній справі. 05 грудня 2019 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог залучено [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] зазначив, що 17 травня 2011 року рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області по справі № 2-618/11 позов [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя задоволено частково, та виділено [PERSON] 1/2 частку квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно 1/2 частка квартири [ADDRESS] , залишилась у власності відповідача [PERSON] . 07 вересня 2015 року Першотравенським міським судом Дніпропетровської області було відкрито провадження у справі №186/1335/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , про стягнення заборгованості за договором позики. 28 вересня 2015 року Першотравенським міським судом Дніпропетровської області було відкрито провадження у справі №186/1438/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , про стягнення заборгованості за договором позики. У судове засідання при розгляді справи №186/1335/15-ц [PERSON] , не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнав в повному обсязі, просив розстрочити виплату суми боргу на 6 (шість) місяців. 02 листопада 2015 року рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 32400 грн. Виплату суми боргу за договором позики в розмірі 32400,00 грн. розстрочено на 6 (шість) місяців. Чергове засідання по справі № 186/1438/15-ц було призначене на 30.11.2015 року, про що було відомо [PERSON] . У судове засідання 30.11.2015 року по справі № 186/1438/15-ц [PERSON] не з`явився а його представник надав суду заяву про розгляд справи за відсутності відповідача. 30.11.2015 року рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] , суму боргу за договором позики в розмірі 51 000 (п`ятдесят одна тисяча) гривень 00 копійок, проценти за користування грошовим коштами в розмірі 17465 (сімнадцять тисяч чотириста шістдесят п`ять) гривень 71 копійка, інфляційні втрати з урахуванням встановленого індексу інфляції в розмірі 37001 (тридцять сім тисяч одна) гривня 42 копійки, та судовий збір в розмірі 1054 (одна тисяча п`ятдесят чотири) гривні 67 копійки, а всього стягнуто 106521 (сто шість тисяч п`ятсот двадцять одна) гривня 80 копійок. Рішення суду [PERSON] не оскаржувались та 26.01.2016 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції Голеньких В.В. було відкрито виконавче провадження № 49957827 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості в розмірі 106521,80 грн. Рішення суду [PERSON] добровільно не виконав, у зв`язку з чим, 24.07.2018 року державним виконавцем звернуто стягнення на все майно боржника та накладено на нього арешт. Проте, майна достатнього для виконання рішення суду у боржника [PERSON] не виявлено, тому рішення суду до цього часу не виконано, що підтверджується інформацією про виконавче провадження, а тому з 24 липня 2018 року право [PERSON] на виконання судового рішення було порушено. Оскільки зверненням стягнення на все майно боржника та здійсненням дій про звернення стягнення на пенсію, не забезпечило реального виконання рішення суду, тому вони звернулись за професійною юридичною допомогою, щодо юридичного аналізу ситуації. Для перевірки даної інформації, за його дорученням, 13.02.2019 року адвокатом зроблено інформаційний запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, 13.02.2019 року їм стало відомо, що 19.11.2015 року [PERSON] був укладений у Першій Павлоградській державній нотаріальній конторі Дніпропетровської області договір дарування нотаріальні бланки серії НАС 651067, НАС 651068, серія та номер: р. № 1-3579, 1/2 частини квартири [ADDRESS] , яка залишилась у власності [PERSON] , на користь своєї доньки [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою № 156197347. Даний договір дарування за своєю суттю є фіктивним, [PERSON] , відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй донці, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості від 02 листопада 2015 року та передбачав, що 30 листопада 2015 року буде винесено, ще одне рішення про стягнення з нього грошових коштів. Судові рішення від 02.11.2015 року та 30.11.2015 року [PERSON] , не оскаржувались у судові засідання він не з`являвся направляючи заяви про розгляд справи без його участі, що свідчить про усвідомлення [PERSON] своїх боргових зобов`язань, на момент укладання договору дарування. Відповідач [PERSON] після укладання договору дарування продовжував фактично проживати у подарованому майні та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] по теперішній час. Сукупність даних фактів свідчить що договір дарування був укладений з метою приховати майно від виконання в майбутньому за його рахунок судових рішень про стягнення грошових коштів, а дарувальник продовжує фактично володіти та користуватися майном. Договір дарування на його думку, за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, укладений з метою приховати майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, що є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання договору недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Просить суд, визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] , нотаріальні бланки серії НАС 651067, НАС 651068, серія та номер: р. № 1-3579, від 19.11.2015 р., укладений у Першій Павлоградській державній нотаріальній конторі Дніпропетровської області між [PERSON] та [PERSON] . [INFO] позивач [PERSON] помер та 06 лютого 2020 року судом провадження по даній справі було зупинено до з`ясування кола спадкоємців [PERSON] та вирішення питання про залучення їх до участі у справі. 05 жовтня 2020 року провадження по справі було поновлено залучено до участі у справі в якості позивачів [PERSON] та [PERSON] , а також в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] . В ході судового розгляду представник позивача [PERSON] , а в подальшому представник позивача [PERSON] [PERSON] , заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та прохав суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] за дорученням [PERSON] надав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що відповідач позовні вимоги вони не визнає, оскільки матеріали справи не містять доказів вчинення фіктивного правочину з обох сторін та на підтвердження умислу відповідачів [PERSON] та [PERSON] на укладення договору дарування без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, оскільки реєстрація права власності на спірну квартиру за [PERSON] свідчить про реальність настання правових наслідків правочину. На час укладення правочину нерухоме майно, що належало йому на праві приватної власності, під будь-якою забороною не перебувало, в рамках виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення боргу жодних обтяжень на спірне майно державним виконавцем накладено не було. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. За вказаними нормами, його дії не є підставою для висновку про фіктивність правочинів у розумінні положень статті 234 ЦК України, оскільки реєстрація права власності на спірну квартиру за відповідачем - [PERSON] , свідчить про реальність настання правових наслідків правочину. Інформація про вказаний правочин знаходиться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, доступ до якого не обмежено з 06.10.2015 року. Про рішення суду стосовно стягнення з нього боргу на користь [PERSON] , відповідачу [PERSON] , також не було відомо в силу відсутності у неї на той момент відповідного вікового інтересу. Випадково дізнатись від батьків, відповідач [PERSON] , також не могла, оскільки він на момент укладання правочину не проживав разом з колишньою сім`єю, що підтверджується рішенням суду від 25.03.19 року у цивільній справі №186/163/19 про заборону йому користуванням житловим приміщенням, а саме спірною квартирою. Звертає увагу суду на те, що [PERSON] свого часу мав змогу забезпечити свої позовні вимоги про стягнення з нього боргу шляхом подання до суду відповідного клопотання. Також, [PERSON] мав змогу звернутись до ДВС за місцем знаходження його майна із заявою про звернення стягнення на майно та накладення обтяження у вигляді заборони на відчуження або арешту. Натомість, [PERSON] не вживались жодні із вказаних дій, до моменту звернення з даним позовом. Матеріали справи не містять доказів вчинення [PERSON] вказаних процесуальних дій. На час укладення правочину нерухоме майно під будь-якою забороною не перебувало, в рамках виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення боргу жодних обтяжень на спірне майно державним виконавцем накладено не було. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 22 вересня 2021 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] , подала до суду заяву про застосування строків позовної давності в якій прохала застосувати позовну давність у цивільній справі №186/513/19 про визнання договору дарування недійсним. Заяву обґрунтувала тим, що договір дарування Ѕ частки квартири [ADDRESS] було укладено 19 листопада 2015 року, тому вона вважає, що з 20 листопада 2015 року розпочав діяти перебіг строку позовної давності щодо вимог позивача та закінчився 20 листопада 2018 року, так як у відповідність до ст.256 ЦК України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки.. до суду із позовом про визнання договору дарування недійсним позивач звернувся у травня 2019 року, тобто із пропуском строку позовної давності. У судове засідання позивачі [PERSON] та [PERSON] не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та прохав суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися. Представник [PERSON] надала суду 30 вересня 2021 року заяву в якій прохала розглядати дану справу за її відсутності та відсутності відповідача [PERSON] . Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги не визнала та прохала суд застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволені позову. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, прохав задовольнити позовні вимоги. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 02 листопада 2015 року рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області стягнуто з [PERSON] на користь третьої особи у справі [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 32400 грн. Виплату суми боргу за договором позики в розмірі 32400 (тридцять дві тисячі чотириста) гривень 00 копійок розстрочено на 6 (шість) місяців (Т-1, а.с.102-103). 19 листопада 2015 року [PERSON] був укладений у Першій Павлоградській державній нотаріальній конторі Дніпропетровської області договір дарування нотаріальні бланки серії НАС 651067, НАС 651068, серія та номер: р. № 1-3579, 1/2 частини квартири [ADDRESS] , на користь своєї неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , яка діяла зі згоди свого законного представника матері [PERSON] , що підтверджується копією договору дарування ( Т.1 а.с.144-147). 30 листопада 2015 року рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , суму боргу за договором позики в розмірі 51 000 (п`ятдесят одна тисяча) гривень 00 копійок, проценти за користування грошовим коштами в розмірі 17465 (сімнадцять тисяч чотириста шістдесят п`ять) гривень 71 копійка, інфляційні витрати з урахуванням встановленого індексу інфляції в розмірі 37001 (тридцять сім тисяч одна) гривня 42 копійки, та судовий збір в розмірі 1054 (одна тисяча п`ятдесят чотири) гривні 67 копійки, а всього стягнуто 106521 (сто шість тисяч п`ятсот двадцять одна) гривня 80 копійок ( Т-1, а.с.214-215). 26 січня 2016 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції Голеньких В.В. за зверненням [PERSON] , було відкрито виконавче провадження № 49957827 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості в розмірі 106521,80 грн (Т-1, а.с.29). 24 липня 2018 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції Кайдаш Ю.Ю. звернуто стягнення на все майно боржника та накладено на нього арешт. 30 липня 2018 головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції Кайдаш Ю.Ю. винесено постанову про передачу виконавчого документа для утримання боргу з пенсії боржника [PERSON] (Т-1 а.с.31-32). Згідно довідки №7829, виданої 04 листопада 2019 року в.о. начальника Першотравенського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Бухтіяровою Є.В., по виконавчому провадженню №49957827 було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за період з вересня 2018 року по жовтень 2019 року включно в розмірі 2165,42 грн. (Т.2.а.с.17). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , яке видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Васильківському, Межівському, Покровському районах Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) (Т.2 а.с.26). Спадкоємцями після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , є його діти [PERSON] та [PERSON] (Т-2 а.с.36-39). На теперішній час рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2015 року у повному обсязі не виконано. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до частини першої\~статті 202 Цивільного кодексу України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно із\~статтею 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини п`ятої\~статті 203 ЦК України\~правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі\~статтею 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частинами першою, другою\~статті 234 ЦК України\~передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої\~статті 203 ЦК України, що за правилами\~статті 215 цього Кодексу\~є підставою для визнання його недійсним відповідно до\~статті 234 ЦК України. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) не відступила від зазначених вище висновків Верховного Суду України та зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6\~статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя\~статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена\~статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена\~статтею 228 ЦК України. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї доньки після виникнення у нього зобов`язань із повернення суми позик діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредиторів, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до суперечливої поведінки й зловживання правом. Добросовісність (пункт 6\~статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6\~статті 3 ЦК України), заборони суперечливої поведінки та недопустимості зловживання правом (частина третя\~статті 13 ЦК України). Як встановлено судом, [PERSON] , відчужуючи належне йому на праві приватної власності 1/2 частину квартири [ADDRESS] своїй доньці [PERSON] був обізнаний про наявність рішень Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2015 року та 30 листопада 2015 року, що набрали законної сили 13 листопада 2015 року та 11 грудня 2015 року відповідно, про стягнення з нього на користь [PERSON] та [PERSON] сум боргу в розмірі 32400,00 грн. та 106521,80 грн. відповідно, суд вважає, що боржник міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання вказаних судових рішень. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] , який відчужив майно (1/2 частку квартири [ADDRESS] ) на підставі договору дарування після пред`явлення до нього позовів про стягнення заборгованості по договорам позики, та винесення рішення про стягнення з нього суми позики на користь третьої особи по справі [PERSON] , діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив оспорюваний договір дарування, який порушує майнові інтереси кредиторів і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Перехід права власності на вказану частку квартири за 11 днів до винесення рішення судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми заборгованості по договору позики свідчить про мету приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на підставі укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору позики, свідчить про недійсність правочину та порушує права позикодавця. Крім того, суд приходить до висновку, що при укладенні 19 листопада 2015 року оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішень суду про стягнення грошових коштів з [PERSON] . Відповідачі у справі не довели суду, що їхні дії, як сторін договору дарування, не були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, як до близьких родичів, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за рахунок відповідача [PERSON] рішень суду про стягнення з нього грошових коштів. Також суд вважає посилання відповідачів [PERSON] та [PERSON] на те, що позивачі пропустили строк звернення до суду з даним позовом, що є підставою для відмови у задоволенні позову безпідставними. Відповідно до вимог ст.256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з даною вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно вимог ст.257\~ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до вимог ст.261\~ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно вимог ст.267\~ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З матеріалів справи вбачається, що позивачами у лютому 2019 року отримано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, у якій відображено факт дарування 19 листопада 2015 року відповідачем [PERSON] 1/2 частини квартири [ADDRESS] , до суду позивачі звернулись 29 березня 2019 року, тому суд приходить до висновку, що позивачами не пропущено визначений ст.257 ЦК України строк позовної давності. Суд, з`ясувавши дійсні обставини справи та аналізуючи зібрані в справі докази, дійшов висновку, що договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] , укладений 19 листопада 2015 року між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла зі згоди її законного представника матері [PERSON] , підлягає визнанню недійсним. Розподіл судових витрат слід здійснити відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved