Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання недійсними окремих положень кредитного договору, в якому просить визнати недійсними підпункт (в) пункту 2.8, пункту 4 кредитного договору №401635588 від 20.07.2014 року, укладеного ним з Публічним акціонерним товариством «Альфа Банк», посилаючись на їхню невідповідність Законам України «Про захист прав споживачів» та «Про третейські суди». Зокрема, позивач вказує на те, що умова пункту 2.8 зазначеного кредитного договору, яким встановлено обовязок сплати ним як позичальником банку комісійної винагороди за надання виписок за рахунком є нікчемною, оскільки порушує положення ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», постанови Національного банку України від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Позивач зазначає про те, що ця винагорода не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», а тому банк не мав право встановлювати зобовязання позичальника на її сплату. Крім цього, позивач вказує на невідповідність п.4 кредитного договору стосовно звернення до третейського суду у випадку виникнення спорів щодо виконання, зміни та розірвання договору положенням п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», згідно з якими справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку, не підвідомчі третейським судам. В судовому засіданні позивач позов підтримав у повному обсязі та просив задовольнити з викладених у ньому підстав. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце судового засідання відповідача повідомлено належним чином. Про причин неявки відповідач суду не повідомив. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] Згідно з ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав відповідачів » споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Пункт 17 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає послугою діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Згідно з п.3.6 постанови правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). 20.07.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №401635588. Підпунктом (в) пункту 2.8 п.4 цього договору передбачена комісійна винагорода за надання виписок (інформації) за рахунком, яка підлягає сплаті позичальником щомісячно за кожний місяць користування кредитом, нараховується починаючи з дня надання кредиту по дату остаточного повернення позичальником кредиту. Зі змісту вказаного положення договору вбачається, що діяльність банку з надання виписок спрямована на задоволення потреб позичальника щодо стану його рахунку, здійснюється за його замовленням, оскільки з цією умовою договору, як і з усіма іншими, він погодився, підписуючи договір кредиту, та на його користь, не є діями, здійснюваними позивачем на користь банку, або що їх вчиняє банк з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин з позичальником. Таким чином, суд вважає правильним віднесення діяльності банку з надання позичальникові виписок (інформації) за його рахунком до послуг у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» та правомірності включення комісійної винагороди за надання таких виписок до договору, укладеного сторонами. При цьому суд не може взяти до уваги твердження позивача про те, що він не отримував від банку виписки за рахунком, оскільки підпункт (в) пункту 2.8 кредитного договору №401635588 від 20.07.2014 року не ставить вимогу сплати позичальником коштів за надання виписки за рахунком у залежність від фактичного отримання позичальником цих виписок, передбачаючи лише право позичальника на отримання такої послуги, за яке сплачується щомісячна комісія. Отже, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позовних вимог позивача у цій частині. Окрім підпункту (в) пункту 2.8 кредитного договору, позивач просить також визнати недійсним п.4 цього договору, посилаючись на його невідповідність ст.6 Закону України «Про захист прав споживачів». Цим пунктом договору встановлено третейське застереження, згідно з якими вирішення між сторонами спорів, повязаних із договором, відбувається у Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз». Вирішуючи зазначену вимогу, суд виходить із такого. Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно з ч.1 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Законом України від 03.02.2011 року «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам», який набрав чинності 12.03.2011 року, ч. 1 ст. 6 Закону України від 11.05.2004 року «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). На час укладання кредитного договору між сторонами (20.07.2014 року) Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). З огляду на наведене третейське застереження в кредитному договорі від 20.07.2014 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Альфа Банк» було укладено на порушення вимог п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», і в цій частині кредитний договір слід визнати недійсним. Викладена позиція щодо застосування п.14.ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди» відповідає висновку, висловленому Верховним Судом України у постанові від 20.05.2015 року у справі №6-64цс15. Відповідно до ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Згідно з ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 243, 60 гривень. Враховуючи викладене,

Outcome: partial