Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до Лисичанського міського суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що квартира [ADDRESS] належить йому на підставі договору дарування від 25.05.2001 року. У 2004 році за вищевказаною адресою був зареєстрований відповідач, який є сином його співмешканки [PERSON] У 2010 році відповідач поїхав на заробітки до Російської Федерації. До 2012 року відповідач підтримував стосунки із матір'ю, інколи приїжджав у відпустку, навесні 2012 року забрав всі свої особисті речі, документи і виїхав на постійне місце проживання до РФ, пояснивши, що має там свою сім'ю. З цього часу він жодного разу не з'являвся за місцем своєї реєстрації, його особистих речей у квартирі немає, обов'язки по сплаті комунальних послуг не виконує. Реєстрація відповідача заважає йому продати вищевказану квартиру. Добровільно знятися з реєстрації відповідач відмовляється, мотивуючи тим, що в нього немає коштів приїхати з Російської Федерації. На підставі викладеного, просив суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у [ADDRESS]. Зобов'язати ЛКП «Паспортна служба» зняти з реєстрації [PERSON], який зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтвердив факти, викладені у позовній заяві, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, проти заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він вже 11 років живе за адресою: [ADDRESS] Позивача по справі знає вже 11 років, вони сусіди. Відповідач не мешкає за адресою позивача більше двох років. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона проживає за адресою: [ADDRESS]. Позивача по справі знає майже 13 років, вони сусіди. Вона часто ходить гості до позивача. Відповідач позивачу доводиться пасинком. Разом з позивачем відповідач не проживає майже 5 років. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідачів. У зв'язку з наведеним, суд вважає за можливе слухати справу за відсутності відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Стаття 41 Конституції закріплює у нормі-гарантії, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 317 ЦК України закріплює, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Стаття 319 ЦК України регламентує наступне: власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 321 ЦК України призюмує, що право власності є непорушним, ніхто не може бути обмежений у його здійсненні. Згідно з статтею 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Стаття 382 ЦК України дає легальне визначення квартири, тобто квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Відповідно до частини 1 статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Стаття 386 ЦК України передбачає, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З матеріалів справи вбачається, що згідно з договором дарування від 25.05.2001 року, посвідченого приватним нотаріусов [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі № 4396, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] подарували [PERSON] трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] Виходячи із зазначеного, суд доходе висновку, що позивачу [PERSON] належить право вселення в свою квартиру інших осіб, передбачене ст. 65 ЖК України. Так, позивач, відповідно до статті 65 ЖК України, вселив у спірну квартиру сина своєї співмешканки [PERSON] Згідно з довідкою № 21 від 01.04.2014 року, виданою КП «ПАСПОРТНА СЛУЖБА», у кварирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Згідно з довідкою від 09.04.2014 року, наданою керуючим будинком [PERSON], засвідченою підписом голови вуличного комітету та помічником начальника КП «ЛЖЕК №1» вбачається, що [PERSON] не проживає з батьками за адресою: [ADDRESS] з 2010 року по 2014 рік. Як встановлено з пояснень позивача, свідків, існування реєстрації відповідача у квартирі позивача обмежує його права, так як він змушений сплачувати комунальні послуги за зареєстрованого відповідача, який у комунальних витратах участі не приймає, а також заважає реалізувати своє право на розпорядження власним майном. Судом також встановлено, що відповідач не проживає у вказаній квартирі з 2010 року. За таких обставин суд вважає, що позов, у частині про позбавлення права користування житловим приміщенням, заявлено обґрунтовано, доводи, викладені позивачем на підтвердження своїх вимог, знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, відповідач [PERSON] дійсно не проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] з 2010 року, тобто понад 6 місяців, і судом не встановлено поважність причини відсутності [PERSON], у зв'язку з чим позов у цій частині підлягає задоволенню. Суд не може задовольнити вимоги позивача в частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є підставою для подальшого зняття відповідача з реєстраційного обліку на підставі ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а тому вимога про зняття відповідача з реєстраційного обліку є передчасною та безпідставною.

Outcome: partial