Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовною заявою до [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] . В судове засідання сторони не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Представник позивача просила розглянути справу за наявними у справі матеріалами, без її участі та без участі позивача на підставі наявних у справі доказів. У випадку неявки відповідача, не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідач у встановлений їй строк правом на подачу відзиву на позов не скористалася. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиція позивача полягала в тому, що будинок [ADDRESS] , належить йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу. В зазначеному будинку має зареєстроване місце проживання колишній власник будинку: [PERSON] , який вже тривалий час у будинку не проживає. У встановлений у договорі строк, відповідач добровільно не здійснила зняття з реєстрації місця проживання по вищевказаній адресі. А це заважає позивачу повною мірою використовувати свої повноваження власника на вільне використання та розпорядження будинком. Відповідач правом на подачу відзиву на позов не скористалася, і будь-які докази суду не надала; була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, але не з`явилась без повідомлення причин; представник позивача не заперечує проти розгляду справи та вирішення справи у заочному порядку. Тому суд, на підставі частини 1 статті 280 ЦПК України, здійснював розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати. І на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: Одинадцятого грудня 2019 року, [PERSON] , яка діяла на підставі довіреності від імені [PERSON] продала, а [PERSON] купив, будинок [ADDRESS] (а.с.7-8). І того ж дня, останній зареєстрував своє право приватної власності на придбаний ним будинок (а.с.9). На момент укладення договору купівлі-продажу квартири, [PERSON] мали право користування будинком та зареєстроване місце проживання в ньому (а.с.10). Відповідно до пункту 10 договору купівлі-продажу будинку від 11 грудня 2019 року, сторони домовились, що [PERSON] повинна знятись з реєстрації місця проживання у будинку [ADDRESS] , проте колишня власниця у добровільному порядку цього не зробила (а.с. 7-8,10). Третього лютого 2020 року, [PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до [PERSON] , яким просив визнати її такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] (а.с. 1-3). Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли цивільні правовідносини, в межах яких виник спір щодо наявності у відповідача права користування будинком, як між власником та колишньою власницею житла. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з частиною першою статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Отже, саме власникам майна належать правомочності володіння, користування і розпорядження майном, що підтверджується і положеннями частини першої статті 317 Цивільного кодексу України (надалі за текстом ЦК України), позбавити яких, власника можна тільки на умовах передбачених законом. Так, з огляду на положення пункту першого частини першої статті 346 ЦК України, право власності, а значить і право користування, як одна з його складових, припиняється у разі відчуження власником свого майна. Судом встановлено, що у зв`язку із продажем позивачу будинку [ADDRESS] , у [PERSON] припинилось право власності на вказаний будинок, а тому вона втратила усі правомочності власника щодо цього будинку, й у тому числі право користування. З огляду на це, позовні вимоги підлягають задоволенню, тому відповідача слід визнати такою, що втратила право користування, проданого нею, будинком повністю. Таким чином,

Outcome: approved