Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вимогою до [PERSON] про стягнення боргу. Свій позов позивач мотивував тим, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики за котрим позивач передав у власність відповідачу грошові кошти, а відповідач зобовязався повернути позивачу відповідні грошові кошти на суму 7 650 доларів США. На підтвердження укладення даного договору позики позичальникам була надана розписка згідно котрої [PERSON] підтверджує факт отримання вищезазначеної суми від позивача та зобовязується дані грошові кошти повернути до 01 лютого 2010 р. Однак [PERSON] у встановлений розпискою строк взяте на себе зобовязання по поверненню позики не виконував і гроші в сумі 7650 доларів США позивачеві не повертав, що призвело до виникнення простроченої заборгованості, яка станом на 01 листопада 2010 року становила 69 392.05 грн. З метою захисту своїх порушених прав, як позикодавця, позивач був змушений звернутися до суду з позовом до [PERSON] про стягнення відповідної суми заборгованості. Як наслідок, 24 листопада 2010 року Ужгородським міськрайонний судом Закарпатської області постановлено рішення у цивільній справі № 2п-5407/10. яким позов [PERSON] задоволено. Всказане Рішення від 24.11.2010 р. про стягнення боргу з [PERSON] останнім було виконано тільки 01 грудня 2016 року, тобто заборгованість яка була стягнута станом на 01 листопада 2010 року Проте з огляду на визначений законодавцем трирічний строк позовної давності на користь позивача у судовому порядку підлягають стягненню з відповідача проценти від суми позики у розмірі - 31 322,85 грн., інфляційні втрати у розмірі - 47 960,20 грн., та три відсотки річних - 5 337,31 грн.. котрі нараховані тільки за період з 26 грудня 2013 року по 01 грудня 2016 року. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд такий задовільнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково , просив відмовити в задоволенні позову в частині стягнення суми , а саме інфляційних витрат в розмірі 47 960,20 грн. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики за котрим позивач передав у власність відповідачу грошові кошти, а відповідач зобовязався повернути позивачу відповідні грошові кошти на суму 7 650 доларів США. На підтвердження укладення даного договору позики позичальникам була надана розписка згідно котрої [PERSON] підтверджує факт отримання вищезазначеної суми від позивача та зобовязується дані грошові кошти повернути до 01 лютого 2010 р. Однак [PERSON] у встановлений розпискою строк взяте на себе зобовязання по поверненню позики не виконував і гроші в сумі 7650 доларів США позивачеві не повертав, що призвело до виникнення простроченої заборгованості, яка станом на 01 листопада 2010 року становила 69 392.05 грн., з яких 60 632,37 грн. - сума основного боргу, з розрахунку 7650 доларів США по курсу НБУ (1 долар = 7,9258 грн.) станом на 19.04.2010 р.; 4 166,18 грн. - проценти від суми позики; 3 233,01 грн. - інфляційні втрати; 1 360.49 грн. - три процента річних. З метою захисту своїх порушених прав, як позикодавця, позивач був змушений звернутися до суду з позовом до [PERSON] про стягнення відповідної суми заборгованості. Як наслідок, 24 листопада 2010 року Ужгородським міськрайонний судом Закарпатської області постановлено рішення у цивільній справі № 2п-5407/10. яким позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики було задоволено: стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 69 392,05 грн., 694,00 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Вказане рішення суду ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 11 лютого 2011 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2011 року залишено без змін. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.11.2010 р. про стягнення боргу з [PERSON] останнім було виконано тільки 01 грудня 2016 року. В даному випадку рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.11.2010 р. по справі № 2п-5407/10. котре судами апеляційної та касаційної інстанцій залишено без змін, було стягнуто заборгованість станом на 01 листопада 2010 року у розмірі 69 392,05 грн., з яких 60 632,37 грн. - сума основного боргу, з розрахунку 7650 доларів США по курсу НБУ (1 долар = 7,9258 грн.) станом на 19.04.2010 р.; 4 166.18 грн. - проценти від суми позики; 3 233,01 грн. - інфляційні втрати; 1 360,49 грн. - три процента річних. Дана обставина встановлена на стор. 2 рішення суду та додатково підтверджується розрахунком заборгованості від 01.11.2010 р. поданого позивачем у справі № 2п-5407/10. В даному випадку рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.11.2010 р. по справі № 2п-5407/10. котре судами апеляційної та касаційної інстанцій залишено без змін, було стягнуто заборгованість станом на 01 листопада 2010 року у розмірі 69 392,05 грн., з яких 60 632,37 грн. - сума основного боргу, з розрахунку 7650 доларів США по курсу НБУ (1 долар = 7,9258 грн.) станом на 19.04.2010 р.; 4 166.18 грн. - проценти від суми позики; 3 233,01 грн. - інфляційні втрати; 1 360,49 грн. - три процента річних. Проте з огляду на визначений законодавцем трирічний строк позовної давності на користь позивача у судовому порядку підлягають стягненню також кошти нараховані за період з 26 грудня 2013 року по 01 грудня 2016 року. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України , за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 599 ЦПК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Відповідно до положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частин 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому ч. 3 цієї ж Статті чітко встановлено, що позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або реального повернення коштів позикодавцеві. В той же час Верховний Суд України у свої постановах від 21.09.2016 р. у справі № 757/10295/14-ц, від 23.09.2015 р. у справі № 6-1206цс15 наголошує, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається не виконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526. 599 ЦК України. і За ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Також якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він у відповідності з ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми. Відповідно до положень ч. З ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином , враховуючи вказані норми чинного законодавства, суд приходить до висновку що позов є обгрунтований та підлягає до задоволення в частині стягнення з відповідача на користь позивача відсотків від суми позики та суми 3% річних. Окрім того, що стосується вимоги позивча про стягнення на його користь суми інфляційних витрат то суд приходить до наступного. Індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Таким чином норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобовязання, яке визначене договором у гривні. Оскільки між сторонами було укладено договір позики в іноземній валюті, до даних правовідносин не можуть бути застосовані положення закону, який регулює порядок сплати боргу, визначеного договором у гривні. Наведене також стверджується Рішенням ВСУ №6-4599св07. Таким чином, в частині задоволення позовної вимоги про стягнення суми боргу з урахуванням рівня інфляції , суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в даній частині. У відповідності із статтею 88 ЦПК України витрати із сплати судового збору слід стягнути з відповідача на користь позивача .

Outcome: approved