Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом і просить: поновити його на роботі на посаді директора представництва відділу розподільчої та складської логістики Приватного акціонерного товариства з іноземними інвестиціями «Слобожанська Будівельна Кераміка»; стягнути з Приватного акціонерного товариства з іноземними інвестиціями «Слобожанська Будівельна Кераміка» на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 02.09.2013 р. по день винесення рішення у справі з розрахунку середньоденної заробітної плати 558,22 грн., що становить 74801,48 грн.; стягнути з Приватного акціонерного товариства з іноземними інвестиціями «Слобожанська Будівельна Кераміка» на його користь компенсацію за невикористану відпустку тривалістю 18 календарних днів у сумі 10047,96 грн.; стягнути з Приватного акціонерного товариства з іноземними інвестиціями «Слобожанська Будівельна Кераміка» на його користь моральну шкоду у сумі 5000,00 грн.; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць. В судовому засіданні позивач уточнив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку і просив стягнути вказану компенсацію за 6 календарних днів у розмірі 2394 грн. 25 коп. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до наказу № 253/п від 23.09.1999 р. він був прийнятий на роботу до Акціонерного товариства закритого типу з іноземними інвестиціям «Слобожанська Будівельна Кераміка» (на даний час - Приватне акціонерне товариство з іноземними інвестиціями «Слобожанська Будівельна Кераміка» - ПрАТ «СБК») знімачем-укладальником. З 01.08.2001 р. переведений майстром з підготовки пічних вагонок, з 21.01.2003р. - переведений футерувальником, з 15.05.2003р. - переведений начальником залізничної дільниці, 09.06.2003 р. був призначений в.о. менеджера логістики, з 01.07.2003 р. - переведений менеджером логістики, з 01.10.2004 р. - переведений старшим менеджером логістики. З 12.04.2012 р. він був переведений на посаду директора представництва відділу розподільчої та складської логістики. 16.08.2013 р. до адміністрації підприємства ним була подана заява про звільнення з роботи за власним бажанням. 20.08.2013 р. він передав за актом товарно-матеріальні цінності, що перебували у нього в підзвіті (комп'ютер, службовий автомобіль, телефон, комп'ютерну техніку, також печатку та кутові штампи), відповідній особі ПрАТ «СБК» - молодшому менеджеру логістики Гаврилко О. П. за актами прийому-передачі. При цьому він був впевнений, що таким чином, відбувається процедура його звільнення відповідно поданої заяви про звільнення за власним бажанням. 10.09.2013 р. він був запрошений на ПрАТ «СБК» с. Плавинище, Роменського району, де знаходилося його робоче місце, для отримання трудової книжки. Тоді ж він дізнався, що 30.08.2013 р. згідно з Наказом № 52-ОС від 30.08.2013 р. він був звільнений з роботи на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України (у зв'язку з втратою довір'я), про що був ознайомлений під розпис в Наказі 10.09.2013 р. Також, 10.09.2013 р. він був ознайомлений з наказом № 49-ОС від 20.08.2013 р., відповідно до якого був відсторонений від роботи, «тимчасово, до закінчення службового розслідування та прийняття остаточного рішення з факту скоєння працівником винних вчинків, що дають підстави для втрати до нього довіри зі сторони власника». Вважає, що був звільнений з посади безпідставно та незаконно, оскільки будь-яких винних дій, які б стали підставою для втрати до нього довір'я з боку відповідача він не скоював; також ним не було скоєно будь-яких інших дій або вчинків, які б могли бути кваліфіковані, як порушення умов трудового договору; було грубо порушено порядок звільнення. Договір про повну матеріальну відповідальність з ним, як з директором представництва відділу розподільчої та складської логістики, не укладався. Його посада не входить до «Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва», де можливе укладання договору про повну матеріальну відповідальність, оскільки безпосередньо не пов'язана із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Він не здійснював функцій, пов'язаних з безпосереднім обслуговуванням грошових або матеріальних цінностей. Прийманням, зберіганням, обслуговування, транспортуванням, розподілом матеріальних цінностей він не займався, так як відповідно до посадової інструкція до кола його обов'язків відносилося, зокрема планування відвантажень, підготовка заявок на виробництво, забезпечення здійснення перевезень продукції відповідача до споживачів тощо. Наказів, розпоряджень чи інших документів, які б покладали на нього обов'язки по безпосередньому обслуговуванню грошових чи матеріальних цінностей, він не отримував, ознайомлений не був і не підписував. Вважає його звільнення неможливе за п.2. ст. 41 КЗпП України, так як він ніколи не займався прийманням, зберіганням, обслуговуванням матеріальних цінностей чи грошових; договір про повну матеріальну відповідальність з ним не укладався і не міг укладатися. У відповідності до ст.147 КЗпП України, звільнення застосовується до працівника, як захід стягнення за порушення трудової дисципліни. Відповідач до нього із вимогою про надання письмових пояснень не звертався, таких письмових пояснень він відповідачу не надавав, оскільки йому до цього часу невідомо в чому полягає суть порушення трудової дисципліни, якого він в дійсності не скоював і у зв'язку з чим він був звільнений із займаної посади. З наказом про відсторонення від роботи № 49-ОС від 20.08.2013 р. він був ознайомлений 10.09.2003 р. - в день видачі трудової книжки, хоча в день видання наказу 20.08.2013 р. він перебував на робочому місці - здавав підзвітні йому документи та ТМЦ. При прийомі на роботу у вересні 1999 р. він вступив до Первинної профспілкової організації ПрАТ «СБК» (ППО «СБК») і до моменту звільнення був членом профспілкової організації. Вважає, що звільненням його з роботи без згоди ППО ПрАТ «СБК» адміністрацією ПрАТ «СБК» були грубо порушені його права. У зв'язку з незаконним його звільненням заробітна плата за час вимушеного прогулу за період з 02.09.2013 року по день винесення рішення з розрахунку середньоденної заробітної плати 558 грн. 22 коп. становить 74801 грн. 48 коп., також відповідачем не виплачена компенсація за невикористану відпустку за 6 календарних днів, яка становить 2394 грн. 25 коп., які він просить стягнути з відповідача. Вказаними діями з боку відповідача йому завдана моральна шкода, оскільки після звільнення він залишився без роботи і без засобів для існування, що негативно позначилось на його фізичному стані. Одразу після звільнення він знаходився у пригніченому стані. Вказана ситуація призвела до тяжких моральних страждань, весь час через незаконне звільнення він нервує і знаходиться у депресивному стані, оскільки після звільнення через зазначення у його трудовій книжці причин звільнення за п. 2 ст. 41 КЗпП України, йому важко знайти подібну роботу. Це призвело до втрати його нормальних життєвих зв'язків і вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. Також відповідач позбавив його гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі на життя. Вважає, що незаконним діями відповідача йому завдано моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн. Вважає його звільнення незаконним, у зв'язку з чим звернувся до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні позивач, представник позивача підтримали позовні вимоги, пояснили обставини, викладені в ньому. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнала частково, погодилася з вимогами позивача про стягнення на його користь компенсації за невикористану відпустку за 6 календарних днів, яка становить 2394 грн. 25 коп., в іншій частині позов не визнала. Суду пояснила, що Наказом № 29-ОС від 12.04.2012 р. позивач був переведений з посади старшого менеджеру з логістики відділу розподільчої та складської логістики департаменту продажу та маркетингу на посаду директору представництва в м. Ромни цього ж відділу. 30.08.2013 р. позивач був звільнений із займаної посади за п.2 ст. 41 КЗпП України. Підставою для його звільнення стали матеріали службового розслідування, якими було встановлено, що позивач достовірно знаючи, що він діє не в інтересах підприємства, минулими числами оформлював товарно-транспортні накладні на перевезення вантажу. Крім того, позивач шляхом зловживання довірою, особисто у 2013 році попросив директора представництва ПрАТ «СБК» в м. Дніпропетровськ також проставити свій підпис та печатку представництва на ТТН 2012 року. Також позивач проставляв свій підпис та печатку Роменського представництва на ТТН, згідно з якими вантажовідправником є філія ПрАТ «СБК» с. Озера, Київської області, оформлення яких не входить до його компетенції. Вважає, що він був правомірно звільнений із займаної посади, оскільки його дії при цьому були направлені на задоволення власних інтересів, інтересів третіх осіб - перевізника [PERSON], спричинили значну матеріальну шкоду відповідачу. При звільненні відповідачем моральну шкоду позивачу не спричинено. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що [PERSON] був прийнятий на роботу в Акціонерне товариство закритого типу з іноземними інвестиціям «Слобожанська Будівельна Кераміка», на даний час - Приватне акціонерне товариство з іноземними інвестиціями «Слобожанська Будівельна Кераміка» знімальником-укладачем, відповідно до наказу № 253/п від 23.09.1999 р. З 01.08.2001 р. переведений майстром з підготовки пічних вагонок, з 21.01.2003 р. - переведений футерувальником, з 15.05.2003 р. - переведений начальником залізничної дільниці, з 09.06.2003 р. переведений в.о. менеджера логістики, з 01.07.2003 р. - переведений менеджером логістики, з 01.10.2004 р. - переведений старшим менеджером логістики. Відповідно до Наказу № 29-ОС від 12.04.2012 р. [PERSON] був переведений на посаду директора представництва відділу розподільчої та складської логістики, що стверджується копією трудової книжки [PERSON] (а.с.9-12) 16.08.2013 р. до адміністрації підприємства [PERSON] була подана заява про звільнення з роботи за власним бажанням. 20.08.2013 р. [PERSON] були передані товарно-матеріальні цінності відповідно до Актів прийому-передачі матеріальних цінностей. (а.с.13-16) Згідно Наказу № 49-ОС від 20.08.2013 р. генерального директора ПрАТ «СБК» Пилипенко С.В. про відсторонення від роботи у зв'язку з виробничою необхідністю, [PERSON] директора представництва відділу розподільчої та складської логістики департаменту продажу та маркетингу (таб.№ 0531) м. Ромни відсторонено від роботи, тимчасово, до закінчення службового розслідування та прийняття остаточного рішення з факту скоєння працівником винних вчинків, що надають підстав для втрати до нього довіри зі сторони власника. (а.с.18) Відповідно до Наказу № 52-ОС від 30.08.2013 р. генерального директора ПрАТ «СБК» Пилипенко С.В. про звільнення, звільнено [PERSON] директора представництва відділу розподільчої та складської логістики департаменту продажу та маркетингу (таб.№ 0531) м. Ромни 30 серпня 2013 року за втратою довір'я, п.2 ст. 41КЗпП України, підстава: матеріали службового розслідування. (а.с.17) З Наказом про звільнення та з Наказом про відсторонення від роботи у зв'язку з виробничою необхідністю, позивач був ознайомлений 10.09.2013 року та отримав Трудову книжку 10.09.2013 року, що стверджується копіями наказів та копією особової картки. (а.с.17,18,44-46) Згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» N 9 від 06.11.1992 р., звільнення з підстав втрати довір'я, суд може визнати обгрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченомузаконом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою. Підставою для розірвання трудового договору у зв'язку з втратою довіри є здійснення працівником винних дій. Форма вини при цьому значення не має. Необережна вина працівника також може бути підставою для звільнення так, як і вина умисна. Однак, власник у разі спору зобов'язаний довести і факт порушення, і вину працівника. З Посадової інструкції позивача вбачається, що його робота безпосередньо не пов'язана з обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей. (а.с.103-105) Як встановлено судом, [PERSON] був членом ППО ПрАТ «СБК» з 25.09.1999 р. по 30.08.2013 р. Адміністрація ПрАТ «СБК» з поданням щодо його звільнення до ППО ПрАТ «СБК» не зверталась, що стверджується листом вих. № 2 від. 28.10.2013 р. голови ППО ПрАТ «СБК». (а.с.42) Звільнення [PERSON] проведено за п.2 ст.41 КЗпП України без звернення до вказаного профспілкового органу. 03.12.2013 р. Роменським міськрайонним судом була надіслана ухвала Первинній профспілковій організації ПрАТ «СБК» щодо вирішення питання про надання згоди на звільнення [PERSON] за п. 2 ст. 41 КЗпП. (а.с.58) Згідно протоколу Первинної профспілкової організації ПрАТ «СБК» від 16.12.2013 р. надана згода на звільнення [PERSON].(а.с.63) Проте суд не може взяти до уваги надану згоду ППО ПрАТ «СБК» на звільнення позивача, оскільки, як встановлено судом, згода на звільнення надана з порушенням встановленого законом порядку її надання, так як вказане питання на засіданні було розглянуто у відсутності [PERSON] без його повідомлення, в той час, як розгляд питання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою статті 43 КЗпП України. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Статтею 135-1 КЗпП України передбачена можливість укладання письмових договорів про повну матеріальну відповідальність підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Як встановлено судом, з позивачем, як директором представництва відділу розподільчої та складської логістики, договір про повну матеріальну відповідальність не укладався. Вказана посада, яку займав позивав до вищевказаного Переліку не входить. Це свідчить про те, що позивач не здійснював функцій, пов'язаних з безпосереднім обслуговуванням грошових або матеріальних цінностей. Суд не може взяти до уваги посилання представника відповідача про те, що з позивачем був укладений Договір про матеріальну відповідальність 29.09.2011 р., поскільки, як вбачається зі змісту вказаного Договору, він укладався коли [PERSON] займав посаду старшого менеджера з логістики (а.с.106-107). Відповідно до ст. 147 КЗпП України, звільнення застосовується до працівника як захід стягнення за порушення трудової дисципліни. Згідно ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Відповідач до позивача із вимогою про надання письмових пояснень не звертався, таких письмових пояснень позивач відповідачу не надавав, оскільки йому не було невідомо в чому полягає суть порушення трудової дисципліни і у зв'язку з чим він був звільнений із займаної посади. Суд не може взяти до уваги Акт від 15.08.2013 р. про відмову надання [PERSON] пояснень, поскільки, як вбачаться з нього, він був складений в с. Плавинище, а як встановлено в судовому засіданні, 15.08.2013 р. позивач знаходився у відрядженні. Суд не може взяти до уваги також посилання представника відповідача про те, що ПрАТ «СБК» у зв'язку з протиправними діями позивача, що стали підставою для його звільнення, звернулось із відповідною заявою до Роменського МВ УМВС України в Сумській області і матеріали були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, поскільки не може бути підставою для звільнення позивача за втрату довір'я наявність кримінального провадження. Як встановлено судом, з такою заявою ПрАТ «СБК» звернулося до Роменського МВ УМВС України в Сумській області лише в 26.11.2013 р., а звільнення позивача було 30.08.2013 р. Крім того, відповідно до Постанови слідчого СВ Роменського МВ УМВС України в Сумській області Лободи Д.А. кримінальне провадження відносно [PERSON] закрито у зв'язку з встановлення відсутності в діянні [PERSON] складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2-4 ст.191 КК України, що стверджується копією Постанови від 17.02.2014 р. (а.с.159) З вказаної Постанови вбачається, що проведеним досудовим розслідуванням не здобуто підтвердження, що підписи у ТТН, наданих [PERSON] до суду були підписані [PERSON] після дати їх складення. Отже, посилання представника відповідача на вказану обставину, як на підставу звільнення є безпідставною. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідачем не надано доказів і не доведено факту порушення та здійснення винних дій позивачем, які стали б підставою для розірвання трудового договору у зв'язку з втратою довір'я, а також те, що він безпосередньо обслуговував грошові, товарні або культурні цінності. Виходячи з викладеного, суд вважає, що позивача необхідно поновити на посаді директора представництва відділу розподільчої та складської логістики Приватного акціонерного товариства з іноземними інвестиціями «Слобожанська Будівельна Кераміка». Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. У відповідності до п. 21 Постанови № 13 Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» (з наступними змінами) при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Згідно з п. 4 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм трудового права» № 10-1389/0/4-12, 27.09.2012 р. відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Вищевказаними документами передбачено нарахування середньої заробітної плати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати. У відповідності до п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно з ч. 3 п. 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 74801 грн. 48 коп., що стверджується розрахунком від 11.03.2014 р., наданим позивачем і підлягає стягненню на користь позивача. (а.с.154-156) Відповідачем не надано розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача, тому суд бере до уваги розрахунок, наданий позивачем, який відповідачем не спростований. Відповідно до ст. 75 КЗпП України працівникам за кожен відпрацьований календарний рік надається щорічна основана відпустка тривалістю не менше 24 календарних днів. Тривалість невикористаної відпустки позивачем становить 6 календарних днів, вказана обставина визнана сторонами, компенсація за які становить 2394 грн. 25 коп., що стверджується розрахунком, наданим відповідачем, з яким погодилася позивач та його представник і підлягає стягненню на користь позивача. Частина 1 статті 237-1 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що позивачу заподіяна моральна шкода внаслідок незаконного звільнення, проте вважає, що оцінка моральної шкоди ним завищена. З урахуванням обставин справи, суті позовних вимог, характеру дій відповідача, моральних страждань позивача, часу на протязі якого було заподіяно моральну шкоду, враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути моральну шкоду в сумі 500 грн. 00 коп. Позов про стягнення моральної шкоди в розмірі 5000 грн. не знайшов свого ствердження в судовому засіданні, оскільки позивач не надав доказів, які б стверджували заподіяння йому моральної шкоди в більшому розмірі. Згідно п. 2, п.4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі та стягнення заробітної плати в межах місячного платежу. Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial