Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] (відповідач 1), ТзОВ «Преміум Лігал Колекшн» (відповідач 2), ТзОВ «Нерухомість - закон та порядок» (відповідач 3), приватного нотаріуса Пономарьової Д.В. (відповідач 4), приватного нотаріуса Іванюк М.В. (відповідач 5) про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними та скасування державної реєстрації права власності на майно. Позовні вимоги, враховуючи відповідь на відзиви, заяву про уточнення позовних вимог, мотивує тим, що згідно договору купівлі-продажу від 03.03.2008 року він набув у власність квартиру [ADDRESS] . В цей же день, зазначена квартира була передана ним в іпотеку ПАТ КБ «Надра», в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №21-ЖК від 03.03.2008 року. Вказує, що 13.05.2021 року йому стало відомо, що квартира, яка є предметом іпотеки перейшла у власність відповідача [PERSON] . Підставою виникнення права власності є договір купівлі-продажу №92 від 01.03.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Іванюк М.В. Продавцем спірної квартири за даним договором є ТзОВ «Нерухомість - закон та порядок», до якого право власності перейшло на підставі договору купівлі-продажу за №2576 від 21.12.2020 року, укладеного між ТзОВ «Преміум Лігал Колекшн» та ТзОВ «Нерухомість - закон та порядок», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. Вважає такі дії відповідачів незаконними. Зокрема, зазначає, він не отримував від ТзОВ «Преміум Лігал Колекшн» письмового повідомлення про перехід до даної юридичної особи права на стягнення заборгованості за кредитним договором, а також вимоги про здійснення погашення заборгованості протягом 30 календарних днів, чим порушено вимоги Закону України «Про іпотеку». Разом з тим, продаж квартири відбувся примусово без його згоди, під час дії мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, яка є його постійним місцем проживання. Крім того, при укладенні вищезазначених договорів купівлі-продажу не була врахована та обставина, що у спірній квартирі зареєстровані двоє неповнолітніх дітей, а тому такі договори повинні були укладатися з дозволу органу опіки та піклування, що також є підставою для визнання їх недійсними. На підставі наведеного, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , укладений 21.12.2020 року між ТзОВ «Преміум Лігал Колекшн» та ТзОВ «Нерухомість - закон та порядок», зареєстрований за №2576 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В.; визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , укладений 01.03.2021 року між ТзОВ «Нерухомість - закон та порядок» та [PERSON] , зареєстрований за №92 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Іванюк М.В.; скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та зобов`язати державного реєстратора поновити запис, що власником нерухомого майна є [PERSON] . У відзиві на позовну заяву відповідач 1 вважає доводи позивача безпідставними, а підстави щодо незаконності оспорюваних договорів купівлі-продажу не підлягають до задоволення. Зазначає, що додані до позовної заяви письмові документи не підтверджують проживання позивача та членів його родини в спірній квартирі, а сам позивач зазначає своє місце проживання [ADDRESS] . Крім того, з 2015 року спірна квартира взагалі не є придатною для проживання у зв`язку з пожежею. Таким чином, дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється на даний випадок. Разом з тим, вказує, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 15.04.2013 року доведена відсутність права користування малолітньою дитиною [PERSON] предметом іпотеки, а реєстрація малолітньої [PERSON] відбулась вже після укладення договору. Вважає, що такими діями позивач зловживає правами іпотекодавця з метою уникнення виконання зобов`язання за рахунок майна переданого в іпотеку, оскільки, укладення оспорюваних договір не суперечить правам та інтересам дітей, не звужує обсяг їх існуючих майнових прав на не порушує їх охоронюваних законом майнових інтересів. У відзиві на позовну заяву, запереченнях на відповідь на відзив відповідач 2 вказує, що за неналежне виконання позивачем зобов`язань за кредитним договором №21-ЖК від 03.03.2008 року, заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 28.02.2013 року позов ПАТ КБ «Надра» про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором задоволено повністю. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 15.02.2021 року було задоволено заяву ТзОВ «Преміум Лігал Колекшн» про заміну стягувача у вищезазначеній справі. Відтак, вказує, що станом на день відчуження предмета іпотеки у власність відповідача 3, відповідач 2 був іпотекодержателем спірного іпотечного майна. Вказує, що відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» позивачу направлялися вимоги про усунення порушень кредитного договору 01.09.2020 року та 13.11.2020 року, остання була отримана позивачем особисто, а тому вимоги закону були дотримані. Зазначає, що позивач вказав в якості адреси для листування інше житло, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] де він і зареєстрований, що свідчить про те, що позивач не проживає у спірній квартирі, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Також, вказує, що на момент укладення договору іпотеки [PERSON] , 2007 року народження не мав права користування спірною квартирою та був забезпечений іншим житлом, що виключає можливість порушення його прав під час передачі в іпотеку спірної квартири та її подальшого відчуження, що підтверджується рішенням Луцького міськрайонного суду від 27.06.2013 року, яким [PERSON] відмовлено у задоволенні його позову до ПАТ КБ «Надра» про визнання недійсним договору іпотеки. Окрім того, на момент укладення договору іпотеки не було порушено права та інтереси [PERSON] , 2010 року народження, оскільки, договір іпотеки укладено у 2008 році, а неповнолітню дитину було зареєстровано вже після його укладення. Відтак, вважає, що позивачем не наведено жодних обґрунтованих підстав для визнання недійсним договорів купівлі-продажу іпотечного майна. У відзиві на позовну заяву відповідач 3, запереченнях на відповідь на відзив, вказує, що на момент укладення договору купівлі продажу нерухомого майна від 21.12.2020 року між ТзОВ «Преміум Лігал Колекшн» та ТзОВ «Нерухомість - закон та порядок» у продавця були законні підстави бути стороною правочину та укладати такий договір, оскільки, продавцем були подані всі необхідні документи для продажу іпотечного майна. Відтак, відповідач 3 набув право власності на спірну квартиру на законних підставах. В подальшому, діючи як власник та реалізуючи своє право на розпорядження майном, ТзОВ «Нерухомість - закон та порядок» уклало 01.03.2021 року договір купівлі-продажу спірної квартири з [PERSON] з додержанням вимог ст. 203 ЦК України, а тому відсутні підстави для визнання таких договорів недійсним. У відзиві на позовну заяву відповідач 5 вказує, що 01.03.2021 року до неї звернулися відповідач 3 та відповідач 1 для посвідчення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Для вчинення зазначеної нотаріальної дії ними були подані всі необхідні документи, зокрема, довідка ЦНАПу Луцької міської ради, відповідно якої, станом на 01.03.2021 року в квартирі, що відчужується зареєстровані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , неповнолітні та малолітні діти у вказаній квартирі не зареєстровані. Таким чином, підстав для відмови у проведенні нотаріальних дій у неї не було. Також зазначає, що будинкова (поквартирна) книга як документ зник на законодавчому рівні, а процедуру реєстрації місця проживання здійснює ЦНАП, а також органи місцевого самоврядування. Крім того, посилаючись на правову позицію Верховного суду у справі №201/16327/16-ц від 19.08.2020 року, вказує, що залучення нотаріуса у категорії таких справ, можливе лише у процесуальному статусі третьої особи без самостійних вимог на будь чиїй стороні. Просила відмовити в задоволенні позову, в тому числі в частині позовних вимог до неї. Від відповідача 4 відзиву, письмових пояснень з приводу заявленого позову на адресу суду не подало. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 травня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивача строк для усунення зазначених у ній недоліків. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 червня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі та розпочато підготовче провадження у справі. Ухвалами Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 серпня 2021 року та 27 вересня 2021 року клопотання відповідача 2 задоволено, ухвалено судові засідання проводити у режимі відеоконференції. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 вересня 2021 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено частково. До вирішення справи по суті - накладено арешт на квартиру загальною площею 33,2 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] . Протокольною ухвалою Луцького міськрайонного суду від 19 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву, відповідь на відзиви, заяву про збільшення позовних вимог підтримав з підстав у них зазначених. Просив позов задовольнити. Представник відповідача 1 в судовому засіданні позов не визнав з підстав наведених у відзиві на позовну заяву, запереченнях на відповідь на відзив на позовну заяву. Просив суд, відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача 2 в судовому засіданні позов не визнав з підстав наведених у відзиві на позовну заяву, запереченнях на відповідь на відзив на позовну заяву. Просив суд, відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача 3 до судового засідання подав заяву в якій просив суд розгляд справи проводити без участі представника. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча завчасно та належним чином повідомлялися судом про день, час та місце розгляду справи. Суд вважає за можливе провести розгляд справи без учасників справи, що не з`явилися по наявних матеріалах справи. Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення. У відповідності до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Одним зі способів захисту права та інтересу є, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені ст. 203 ЦК України, ними зокрема є наступні: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судом встановлено, що 03.03.2008 року між ВАТ КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра») та [PERSON] було укладено кредитний договір №21-ЖК, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 36576 доларів США для проведення розрахунків по договору купівлі-продажу №774 від 03.03.2008 року на придбання квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 63-65). В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 03.03.2008 року між ВАТ КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра») та [PERSON] було укладено договір іпотеки №21-ЖК, відповідно до умов якого, останній передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 33,2 кв.м. (а.с. 11-12). Пунктом 5.3 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається, зокрема, на підставі права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.03.2013 року у справі №2-8092/11, позов ПАТ КБ «Надра» задоволено повністю, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором №21-ЖК від 03.03.2008 року в розмірі - 397457,11 грн. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.02.2021 року було задоволено заяву ТзОВ «Преміум Лігал Колекшн» про заміну стягувача у вищезазначеній справі, а тому право вимоги за кредитним договором №21-ЖК від 03.03.2008 року та договором іпотеки №21-ЖК від 03.03.2008 року перейшло до відповідача 1 на законних підставах. 21.12.2020 року, між ТзОВ «Преміум Лігал Колекнш» та ТзОВ «Нерухомість - Закон та Порядок» було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., за яким відповідач 2, діючи на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» продав відповідачу 3 квартиру [ADDRESS] (а.с. 13-14). В подальшому, 01.03.2021 року, між ТзОВ «Нерухомість - Закон та Порядок» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального договору Іванюк М.В., за умовами якого, остання придбала у власність квартиру [ADDRESS] , за ціною 139092 грн. (а.с. 15-16). Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на ряд підстав, для визнання вищезазначених договорів купівлі-продажу недійсними. Однак, суд з такими не погоджується, з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Згідно із частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону). Із матеріалів справи вбачається, що 01.09.2020 року на виконання вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» ТзОВ «Преміум Лігал Колекшн» направляло позивачеві вимоги про усунення порушень кредитного договору, одночасно з повідомленням про відступленням права вимоги, за адресою місцезнаходження іпотечного майна та адресою фактичного перебування [PERSON] , яка була повернута у зв`язку із закінченням терміну зберігання (а.с. 78-84). Крім того, 13.11.2020 року відповідач 2 повторно було направлено вимогу про усунення порушень кредитного договору за адресою місцезнаходження іпотечного майна, яку [PERSON] отримав особисто (а.с. 85-86). У постанові №757/13243/17 від 29.09.2020 року Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах зробила наступний правовий висновок: Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів Українивід 05 березня 2009 року № 270. Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки. В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. В даному випадку, за наявності в матеріалах справи належного надсилання вимоги позивачу відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» відповідач 2 набув права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Відтак, доводи позивача щодо неналежного його повідомлення, відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку», спростовані вищезазначеними належними доказами та не ґрунтується на чинній судовій практиці. Натомість, за змістом статті 38 Закону України «Про іпотеку», на яку посилався позивач, обґрунтовуючи позов, неповідомлення всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки є підставою для відповідальності іпотекодержателя перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Відтак, неналежне повідомлення іпотекодавців про звернення стягнення на предмет іпотеки не є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними чи витребування майна, оскільки правовим наслідком невиконання передбаченого статтею 38 Закону України «Про іпотеку» обов`язку іпотекодержателя повідомити іпотекодавців про намір відчужити предмет іпотеки визначено відшкодування іпотекодержателем збитків (правова позиція Великої Палати Верховного Суду у постанові №757/13243/17 від 29.09.2020 року). Відтак, суд вважає безпідставними доводи позивача щодо порушення вимог ст. 38 Закону України «Про іпотеку», як на підставу для задоволення позову. Щодо доводів позивача про відчуження предмета іпотеки без його згоди під час дії мораторію, суд зазначає наступне. 7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпуктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: 1) таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або; 2) таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; 3) загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку; Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Тому встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника). Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до та після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», залишаються в силі, а їх виконання припиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 цього Закону. Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Аналіз зазначених норм закону дає підстави для висновку про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» застосовується при одночасній наявності всіх перерахованих умов. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 726/1538/16-ц. Як вбачається з матеріалів даної справи, жодних належних та допустимих доказів того, що спірна іпотечна квартира використовувалася позивачем та членами його сім`ї як постійне місце проживання немає. Разом з тим, у договорі купівлі-продажу квартири від 03.03.2008 року, договору іпотеки від 03.03.2008 року та по даний час адресою місця проживання [PERSON] вказує адресу: [ADDRESS] (а.с 1, 9-12). Зазначена адреса є і місцем реєстрації позивача (а.с. 106). В судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , що проживають у будинку [ADDRESS] , суду показали, що [PERSON] ніколи не проживав у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Зокрема, свідок [PERSON] вказала та не, що бачила позивача лише один раз у 2008 році, коли останній купив квартиру, а весь час там жили квартиронаймачі. Свідок [PERSON] пояснила, що не знає хто являється власником квартири, знала лише, що проживав квартирант, оскільки, при розмові з ним, останній вказав на це. Разом з тим, свідки зазначили, що після пожежі у спірній квартирі взагалі ніхто не проживає. Крім того, із пояснень сторін, показань свідків, судом встановлено, що у квартирі [ADDRESS] , 18.11.2015 році відбувалася пожежа, внаслідок якої, квартира стала не придатною для проживання без проведення відповідних відновлювальних робіт (а.с. 87-104). В судовому засіданні встановлено, що до продажу іпотекодержателем іпотечного майна, відновлювальний ремонт позивачем у спірній квартирі не проводився. Таким чином, судом достовірно встановлено, що нерухоме житлове майно не використовується позивачем як місце постійного проживання, а тому дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не застосовується до спірних правовідносин, оскільки, немає одночасної наявності всіх перерахованих умов, визначених пп. 1 п. 1 Закону. Також не заслуговують на увагу доводи позивача щодо порушення прав його неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , як на підставу визнання оспорюваних договорів недійсними, з огляду на наступне. У постанові №757/13243/17 від 29.09.2020 року Велика Палата Верховного суду зробила наступний висновок «…не є підставою недійсності спірних правочинів посилання позивача на начебто допущені при укладенні договорів порушення, які полягають в укладенні цих правочинів без попереднього дозволу органу опіки та піклування, зважаючи на факт реєстрації в житловому будинку двох малолітніх дітей, виходячи з такого. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним». Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 27.06.2013 року, яке набрало законної сили, [PERSON] відмовлено у задоволенні його позову до ПАТ КБ «Надра» про визнання недійсним договору іпотеки (а.с. 108-109). У зазначеному судовому рішенні, судом встановлено, що відповідно до заяви [PERSON] від 18.02.2006 року, остання повідомила про те, що їй відомо про намір її чоловіка [PERSON] придбати шляхом купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] . З діями чоловіка повністю вона згідна і не має заперечень проти оформлення договору купівлі-продажу зазначеного вище нерухомого майна. Також, заявою надано згоду чоловіку [PERSON] на отримання кредитних коштів у ВАТ КБ «Надра» та на передачу в іпотеку придбаваємого вищевказаного нерухомого майна до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором. З умовами договору купівлі-продажу, кредитним договором та договором іпотеки ознайомилась. Крім того, цією заявою [PERSON] повідомила, що їхня малолітня дитина син [PERSON] , [INFO] забезпечений житлом та проживає разом із нею за адресою: [ADDRESS] . Права користування вищевказаною квартирою, як передається в іпотеку, їхня дитина не має (а.с. 107-109). Зазначені обставини, згідно вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягають. Щодо неповнолітньої [PERSON] , 2010 року народження, то позивач в супереч вимогам п. 3.1.14 договору іпотеки №21-ЖК від 03.03.2008 року, прописав неповнолітню дитину за адресою іпотечного майна, однак, вчинення такої дії відбулось вже після укладання договору іпотеки. Крім того, із наданої позивачем будинкової книги, щодо прописки громадян, які проживають в квартирі [ADDRESS] , вбачається, що реєстрація місця проживання неповнолітньої [PERSON] , 2010 року, була проведена 26.03.2009 року, тобто ще до народження останньої (а.с. 17-18). А тому, зазначений доказ, суд вважає явно недостовірним та не бере його до уваги. Разом з тим, як вбачається з довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, яка була видана ТзОВ «Нерухоміть - Закон та Порядок» Центром надання адміністративних послуг Луцької міської ради, станом на 01.03.2021 року у квартирі [ADDRESS] , неповнолітні діти не були зареєстровані (а.с. 40). Відтак, на думку суду, при укладенні оспорюваних договорів, права неповнолітніх дітей жодним чином не були порушені. Таким чином, суд вважає, що оспорювані позивачем правочини, укладені відповідно до вимог чинного законодавства, а тому підстав для визнання їх недійсними в силу ст. 215 ЦК України, немає. Не підлягає до задоволення також вимога позивача, щодо скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та зобов`язання державного реєстратора поновити запис, що власником нерухомого майна є [PERSON] , як похідна від вимоги про визнання договорів купівлі-продажу недійсними. Враховуючи наведене, а також правові висновки Великої Палати Верховного Суду, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] за недоведеністю вимог. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати покладаються на останнього, а відповідачами не надано суду будь-яких доказів понесення ними судових витрат.

Outcome: dismissed