Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гаценко І.О. про визнання договору дарування недійсним. Свою позовну заяву обґрунтовує тим, що 14.04.2003р. позивач подарував Ѕ частину квартири [ADDRESS] , а на сьогоднішній день розуміє, що дуже поспішив з даруванням своєї частки власності, виходячи з наступного. З 1990р. позивач почав почувати себе погано: постійні головні болі, переслідування тривог, та був встановлений діагноз «Органічне враження головного мозку змішаного (травматичного та судинного) ґенеза. Тревожний-депресивний синдром». 18.09.2002р. між [PERSON] та сторонами по справі був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , яка була придбана сторонами на спільні кошти подружжя на рівних правах. Психічне захворювання позивача періодично прогресувало, хвороба стала приводом того, що дружина почала схиляти позивача до я дарування Ѕ частини квартири, яка належала йому на праві власності, оскільки невідомо що надалі буде з позивачем. Без жодних вагань позивач погодився на укладення договору дарування квартири, оскільки довіряв дружині. Через деякий час після укладення договору дарування, почались сварки між сторонами, відповідач виганяла його з квартири та лише за допомогою дільничного позивачу вдавалось потрапити назад до квартири. В листопаді 2014 року відповідач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу та рішенням Деснянського районного суду м. Києва шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу, відповідач змінила замки у вхідних дверях, за допомогою дільничних позивач потрапляв до квартири, але вона постійно влаштовувала сварки, коли приходила в нетверезому стані , починала буянити та провокувала на конфлікт. 13.06.2017р. відповідач нанесла позивачу тілесні ушкодження та за заявою останнього Деснянським УП ГУНП у м. Києві відкрито кримінальне провадження 12017100030007466 від 10.06.2017р. за ч.1 ст. 125 КК України. На даний час досудове розслідування триває. 27.10.2017р. відповідач відібрала у позивач ключі та виштовхнула його за двері. Позивач звертався до Деснянського УП ГУНП України в м. Києві та в Прокуратуру Деснянського району м. Києва, до дільчого інспектора, але всі відмовили позивачу в допомозі потрапити до квартири та рекомендували звернутись до суду. Позивач стверджує, що немає іншого житла, родичів та друзів, останній хворіє на цукровий діабет та враховуючи наявність рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30.01.2018р. про вселення його до квартири. З огляду на викладені обставини, позивач вважає, що наявні всі підстави вважати, що укладений між [PERSON] та [PERSON] договір дарування від 14.04.2003р.є недійсним. При цьому, позивач зазначає, що про порушене своє право, останній дізнався від працівників поліції при відкритті кримінального провадження 12017100030007466 від 10.06.2017р. за ч.1 ст. 125 КК України. Ухвалою суду від 15.02.2018р. відкрито провадження по вищевказаній справі та привчено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 23.05.2018р. до суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача [PERSON] , в якому представник зазначає, що відповідач заперечує проти позову в повному обсязі, оскільки позов є безпідставним та необґрунтованим. Також представник відповідача звертає увагу, що на момент укладення оспорюваного договору позивач діяв повністю добровільно, без жодного примусу і жодного впливу на вільне волевиявлення не було. 03.07.2018р. до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача зазначає, що в позовній заяві мова іде не про примус на вільне волевиявлення на момент підписання договору, а про те, що позивач на момент підписання договору дарування не усвідомлював правових наслідків, які настають після підписання такого договору, оскільки був хворий. Протокольною ухвалою суду від 20.09.2018р. задоволено клопотання представника позивача про виклик та допит свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою суду від 20.09.2018р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представники підтримали позовну заяву за викладеними в ній обставинами. При цьому, позивач наполягав на тому, що його психічний стан був вкрай важким, оскільки останній перебував у вкрай важкій депресії, а відповідач приховує його медичну довідку, в якій на період укладенні договору був встановлений діагноз. Відповідач та її представники заперечували проти задоволення позову. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 18.09.2002р., позивач [PERSON] та відповідача [PERSON] , придбали в рівних долях квартиру [ADDRESS] (а.с.10). 14.04.2003р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір дарування частини квартири, згідно якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар належні дарителю Ѕ частину квартири [ADDRESS] (а.с.9). Позивач [PERSON] стверджує, що на момент укладення договору дарування, останній не усвідомлював правових наслідків, які настають після підписання договору дарування, оскільки був хворий. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.ч.1-3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. За клопотанням представника позивача, ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19.03.2019р., по справі призначено судово-психіатричну експертизу. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 105 ЦПК України, призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи. Однак, дана цивільна справа повернута Київським міським центром судово-психіатричної експертизи без виконання судово-психіатричної експертизи, у зв`язку з несплатою вартості експертизи. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Посилання на незадовільний стан здоров`я позивача суд не приймає до уваги, оскільки на момент укладення договору позивач мав повну цивільну дієздатність, його дієздатність обмежена не була. З показів допитаних у судовому засіданні свідків зі сторони позивача [PERSON] , [PERSON] неможливо встановити психічний стан позивача, а призначення судової експертизи для визначення психічного стану особи є обов`язковим. З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем та його представником не доведено наявність у позивача [PERSON] станом на день укладення договору купівлі дарування частини квартири - 14.04.2003р. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування частини квартири недійсним, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed