Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 24.07.2004 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] У шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO] Вказує, що сімейне життя у них не склалось, у них різні характери та погляди на сімейне життя, дружина не поважає його як чоловіка, вони проживають окремо, на протязі чотирьох років не спілкуються, зв'язків не підтримують, дружина виїхала за межі державного кордону України. Перебувати у подальших шлюбних відносинах не бажає, примирення між ними не можливе, сім'я фактично розпалась, шлюб існує формально, а тому просив шлюб розірвати та місцем проживання дитини визначити його місце проживання. Судовий збір просив віднести на його рахунок. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак до суду подав письмову заяву, в якій вказав, що позов підтримує, просив його задовольнити та розгляд справи провести без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, однак до суду направила письмову заяву, в якій вказала, що позов визнає повністю, не заперечує проти його задоволення та просила розгляд справи провести без її участі. Також просила після розірвання шлюбу залишити їй шлюбне прізвище [PERSON] Представник органу опіки та піклування Тлумацької РДА в судове засідання не з'явився, однак до суду подав письмову заяву, в якій вказав, що підтримує письмовий висновок органу опіки та піклування Тлумацької РДА Івано-Франківської області про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, та просив розгляд справи провести без його участі. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав: Згідно з положеннями п. 3 ч. 2 ст. 18, ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Судом встановлено, що сторони 24.07.2004 року зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Тлумацького районного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 38, що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с. 3). У шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 4). Подружнє життя у сторін не склалося, у них різні характери та погляди на сімейне життя, вони проживають окремо, на протязі чотирьох років не спілкуються, зв'язків не підтримують, окільки дружина останніх чотири роки перебуває за межами державного кордону України, перебувати у подальших шлюбних відносинах не бажають, примирення між ними не можливе, сім'я фактично розпалась, шлюб існує формально, подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, а тому шлюб слід розірвати. В силу вимог ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи те, що відповідач просила залишити їй шлюбне прізвище, суд вважає, що після розірвання шлюбу відповідачу слід залишити шлюбне прізвище «[PERSON]». Відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, згідно висновку № 585/01-18/02 від 12.10.2018 року Тлумацької РДА Івано-Франківської області, встановлено, що матір дитини перебуває за межами державного кордону України, малолітній [PERSON] протягом останніх чотирьох років матері не бачив, дуже рідко спілкується з нею у телефонному режимі, а тому, виходячи з інтересів дитини, яка проживає з батьком та враховуючи те, що [PERSON] фактично самостійно виховує сина, піклується його моральним, фізичним та духовним розвитком, а також беручи до уваги те, що батько може забезпечити гармонійний розвиток дитини у безпечному та спокійному середовищі, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості, орган опіки та піклування Тлумацької РДА Івано-Франківської області вважає доцільним визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], з батьком [PERSON] (позивач). Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги висновок органу опіки та піклування, а також те, що відповідач повністю визнала позовні вимоги, суд вважає, що місцем проживання малолітнього [PERSON], [INFO], слід визначити місце проживання його батька - [PERSON] (позивачка). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки таке становище має місце по даній справі, суд вважає встановленими обставини, викладені позивачем в позовній заяві на обгрунтування своїх вимог. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За встановлених судом обставин, позов слід задовольнити. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При такому вирішенні позову, враховуючи те, що позивач просив судовий збір віднести на його рахунок та те, що відповідач визнала позов до початку розгляду справи по суті, суд вважає, що позивачу слід повернути 50 відсотків судового збору з державного бюджету, сплаченого при поданні позову, а саме 704,80 грн. (квитанція № ПН473091 від 14.09.2018 року), а решту понесених судових витрат по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн. слід покласти на його рахунок. На підставі ст.ст. 19, 110, 112, 113, 160 СК України,

Outcome: approved