Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до Слов`янського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Краматорського міського нотаріального округу Берзінь-Усова Ірина Анатоліївна, про визнання заповіту недійсним, на обґрунтування якої зазначив, що він є онуком [PERSON] , яка проживала в належній їй на праві власності квартири за адресою: [ADDRESS] . Батько позивача [PERSON] помер [INFO] , бабуся [PERSON] померла [INFO] . Після її смерті залишилась спадщина, до складу якої увійшла вказана квартира. У визначений законом строк позивач звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, проте нотаріус відмовила, пояснивши, що за життя його бабуся склала заповіт на відповідача по справі. Зазначає, що за життя він та його дружина постійно спілкувались з [PERSON] , привозили їй ліки та продукти харчування. В 2014 році позивач возив бабусю до лікаря-психіатра до Слов`янської обласної психіатричної лікарні, оскільки після подій 2014 року бабуся погано себе почувала, заговорювалась, не впізнавала близьких, їй було запропоновано пройти лікування в умовах стаціонару, але вона відмовилась. Крім того, його бабуся мала онкологічне захворювання. 17.06.2016 року позивач з дружиною приїжджали до бабусі в гості, а 19.06.2016 року їй дзвонили, але вона не відповіла. Після цього вони поїхали до неї, але їм ніхто не відчинив двері, від сусідів дізнались, що бабуся померла. Вважає, що на момент складання заповіту [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати. В зв`язку з викладеним просив визнати недійсним заповіт №НАР 201007 від 22.09.2015 року, складений [PERSON] на ім`я [PERSON] , та стягнути з відповідача на свою користь судовий збір в розмірі 640,00 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 грн. Відповідачем наданий відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому зазначила, що не погоджується з вимогами позивача з огляду на наступне. З лютого 2014 року [PERSON] почала допомагати подрузі своєї матері, [PERSON] . До моменту смерті останньої відповідач щодня з нею спілкувалась, допомагала, в останні місяці її життя здійснювала догляд на нею: купувала ліки та продукти харчування, готувала їй їжу, купала її, прала її одяг, прибирала в квартирі. Після її смерті вона займалась організацією її поховання. Будь-які родичі [PERSON] не допомагали їй за життя, не спілкувались з нею. В травні 2016 року, після того, як підтвердився діагноз онкологічного захворювання у [PERSON] , відповідач відшукала її родичів, повідомила [PERSON] , але він не став допомагати, а після смерті бабусі не став допомагати з похованням. 22.09.2015 року [PERSON] склала заповіт на ім`я відповідача, який був посвідчений нотаріусом. При цьому вона усвідомлювала свої дії та могла ними керувати, жодних відхилень від нормальної поведінки в бабусі не було аж до її смерті. В задоволенні позову просила відмовити. Позивач, [PERSON] , та його представник, [PERSON] , в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги, наполягали на задоволенні позову в повному обсязі. 05.10.2020 року [PERSON] в судове засідання не з`явився. Представник позивача, [PERSON] , надала заяву від 01.09.2020 року про розгляд справи без її участі. Відповідно до ч.5 ст.130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Таким чином, враховуючи обізнаність представника позивача про дату судового засідання, позивач також належним чином повідомлений про дату та час судового засідання по справі. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі за участю свого представника. Представник відповідача, [PERSON] , в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Третя особа, приватний нотаріус Краматорського міського нотаріального округу Берзінь-Усова І.А., в судовому засіданні зазначила, що під час укладання особою договору, вона звертає увагу на її поведінку, якщо вона викликає в неї сумніви, вона не має права вчиняти нотаріальні дії. Заповіт [PERSON] посвідчувався в денний час доби, жодних сумнівів щодо дієздатності [PERSON] в неї не виникло, те, що заповіт складений не на родича, а на іншу особу, є виключним правом заповідача. Свідок [PERSON] повідомила, що позивач її зять, з яким вона має дружні стосунки, з відповідачем не знайома, бачила лише в суді. Розповіла, що у 2014 році під час війни та до війни приїжджала до бабусі, вони балакали та вона казала, що [PERSON] , донька позивача, виросте й буде жити з нею у квартирі, і квартира буде її. Потім приїжджали у 2015 році, вона начебто розмовляла, але щось плутала, на другий раз дочку не впізнала. Вже після війни її чоловік підвозив її дочку разом з зятем до бабусі раз на тиждень, також вони самі приїжджали на автобусі. Бабуся мешкала у м. Миколаївка в трикімнатній квартирі, адресу вона не пам`ятає. Бабусю возили до лікарні донька та зять на машині її чоловіка. По квартирі бабуся ходила сама, казала, що має прийти її чоловік, який помер. \~ \~ \~ \~Свідок [PERSON] , яка є дружиною позивача, повідомила, що працює молодшою палатною медсестрою в ЦМЛ ім. Леніна, відповідача вона не знає. Була бабуся [PERSON] , яку вони їздили відвідувати, з 2014 року їздили до неї двічі на тиждень. Хвороба бабусі проявлялася у провалах в пам`яті, вона заговорювалася, не впізнавала оточуючих. Позивача вона називала ім`ям свого сина [PERSON] , її не впізнавала, свою правнуку називала «дівчина», тому вони вирішили звернутися до психіатра, бабуся спочатку не погоджувалась, але потім погодилась. Казала, що прийде дід, який вже помер, та його треба погодувати. В 2014 році вона разом з чоловіком та вітчимом возили її до психдиспансеру, до лікаря заходив чоловік, у лікаря вона перебувала приблизно годину. Лікар призначив якісь ліки, від стаціонару бабуся відмовилась. Ліки купували за свої гроші. З зими 2014 року по 17.06.2016 року їздили до бабусі двічі на тиждень, останній раз були 17.06.2016 року, по прибирали, цього разу бабуся їх впізнала. Про смерть дізнались 20.06.2016 року, ввечері поїхали до бабусі, оскільки не відповідала на телефон, сусіди сказали, що вона померла. Коли чоловік телефонував на телефон бабусі, відповів чоловічий голос і сказав, що помилилися. Бабусю ховали не вони. Бабуся колись розповідала про відповідача, казала що до неї ходить [PERSON] , донька померлої подруги, ходить просто як подруга. Поховала бабусю [PERSON] , де, не повідомила. Через кілька днів після смерті бабусі, вони об`їздили всі кладовища у Миколаївці, її могили не знайшли. Про заповіт дізнались у нотаріуса. До квартири бабусі після її смерті не заходили, оскільки ключі були у відповідача. [PERSON] до смерті бабусі не бачила, у лікарні вона бабусю не відвідувала. \~ \~ \~ \~Свідок [PERSON] повідомив, що позивач є його зятем, відповідача він не знає, у 2014 році возив бабусю [PERSON] , разом з зятем та дочкою до психдиспансеру. Його дружина їздила до бабусі рази 3-4, підвозив зятя та доньку провідувати бабусю, з бабусею не спілкувався. \~ \~ \~ \~Свідок [PERSON] повідомила, що відповідач є її рідною сестрою, з позивачем не знайома. [PERSON] зробила заповіт на [PERSON] . Раніше їх мати доглядала за бабусею, але [INFO] мати померла й просила доглядати за бабусею. Відповідач почала з лютого 2014 року доглядати за бабусею до її смерті, в квартирі бабусі бувала щодня, готувала, прибирала, готувала їжу, купала її. У період з лютого 2014 року по 19.06.2016 року нікого з родичів у бабусі не бачила. Продукти та ліки для бабусі купувала за свої гроші. Коли бабуся потрапила у лікарню, вона її доглядала. Також сама організувала похорони, родичі не допомагали. Бабуся була у здоровому глузді, читала книжки, спілкувалась з сусідами, не помічала, щоб вона заговорювалась, пам`ять в неї була добра. Сусіди ніколи не скаржились на неадекватну поведінку бабусі, ніколи не чула, щоб родичі возили її до псих. лікарні. Про заповіт дізналась від сестри. Як бабуся добиралась до нотаріуса, їй невідомо. На 2014 рік у [PERSON] було троє дітей, молодшій було шість років, але вона щодня навідувала бабусю. Під час війни в квартирі вибило скло у вікнах, [PERSON] вставляла вікна. Бліканова доглядала за бабусею безкоштовно. Бабуся мала мобільний телефон, при ній [PERSON] не телефонувала. Бабуся приймала ліки, але вона не знає які. В квартирі ніхто не мешкає, [PERSON] у РФ. Куди бабуся витрачала пенсію їй невідомо, хто отримував допомогу на поховання, вона не знає. Неодноразово допомагали бабусі з ремонтом у квартирі. Їй відомо, що бабуся мала онуків. Знає що [PERSON] і його дружина за місяць до смерті бабусі зустрічались з [PERSON] , але для чого їй невідомо. Про смерть бабусі [PERSON] повідомила своїй сестрі. Бліканова прибирає могилу [PERSON] та її сина. Чи було повідомлено [PERSON] про смерть бабусі, їй невідомо. \~ \~ \~ \~Свідок [PERSON] повідомила, що її мати була сусідкою померлої, вони мешкали в одному будинку, з позивачем вона не знайома. [PERSON] жила на п`ятому поверсі, а мати [PERSON] на четвертому, вони товаришували. Коли помер чоловік [PERSON] , це було приблизно за п`ять років до початку бойових дій в 2014 році на сході України, мати [PERSON] допомагала [PERSON] . Взимку 2013-2014 року мати відповідача померла, перед смертю просила [PERSON] допомагати [PERSON] . Остання називала [PERSON] дочкою, розповідала, що та пере її речі. Під час війни допомагала бабусі ховатися в бомбосховищі, допомагала вставляти вікна, після того як їх вибило бомбою. Оля ходила до ЖЕКу, щоб відремонтували кришу, допомагала клеїти шпалери, гляділа за нею, купала. [PERSON] казала, що в неї ще є онуки, але до неї вони не їздили. Оля разом із своєю сестрою часто щось готували і пригощали бабусю. Влітку бабусю часто бачила на вулиці, вона сиділа та читала газети, могла розповісти, що читає. Влітку 2016 року [PERSON] потрапила до лікарні, та через два тижні померла. Бабусю ховала [PERSON] , родичів на похоронах не було. За життя бабусі не помічала, щоб вона заговорювалась або щось забувала, про те, що вживала якісь ліки, вона не казала. Зараз в квартирі [PERSON] ніхто не мешкає. [PERSON] казала, що квартира достанеться тому, хто доглядає. \~ \~ \~ \~Свідок [PERSON] повідомила, що має гарні стосунки з відповідачем, з позивачем не знайома. Була знайома з [PERSON] , спілкувалась з нею майже щодня. Спочатку за [PERSON] доглядала мати [PERSON] , потім сама [PERSON] , вона готувала, доглядала, прала. Родичів вона не бачила, [PERSON] казала, що доглядає [PERSON] , родичі не приїжджають. Чи попадала [PERSON] до лікарні, їй невідомо, не помічала, щоб вона заговорювалась або когось не впізнавала, чи водили її до лікаря-психіатра, їй невідомо. Оля щодня приходила до [PERSON] , купувала їй продукти. [PERSON] про заповіт нічого не казала. \~ \~ \~ \~Свідок [PERSON] повідомила, що позивач її син, з відповідачем знайома, це її сусідка. Від сина дізналась, що [PERSON] склала заповіт на відповідача. [PERSON] є її свекрухою, з її сином вона розлучилась 36 років тому, коли були одружені, то мешкали разом у квартирі [PERSON] , після розлучення вона з дітьми переїхала до с. Райгородка, з [PERSON] спілкувалась, приїздила до неї на всі свята до смерті її другого сина, який помер років 7-8 назад, після його смерті їздила до [PERSON] 2 рази на тиждень, допомагала по господарству, останній раз була 26.06.2014 року. У червні 2014 року виїхала до іншої області, тому до [PERSON] продовжували двічі на тиждень їздити син та невістка, возили їй продукти. Син хотів її забрати до себе у Слов`янськ, але вона відмовилась. До 2014 року вона сама готувала, сама пересувалась, інколи заговорювалась, називала її [PERSON] , це її померла сестра, померлого сина за його життя плутала з померлим чоловіком. Почала заговорюватися 7-8 років тому, часто боліла голова, лягати в лікарню відмовлялась. Зі слів сина, він був у неї два дні назад, а потім вона померла, він їй подзвонив, відповів якийсь чоловік, який сказав, що вона тут не мешкає. Потім поїхав до неї, де від сусідів дізнався, що її поховали. Вона дзвонила [PERSON] за тиждень до її смерті, та казала, що все гаразд, скаржилась, що болить голова. Син сказав, що поховала [PERSON] відповідач. За життя [PERSON] казала, що квартира лишиться її онучці, дочці позивача. Про те, чи перебувала [PERSON] на обліку у лікаря-психіатра, їй невідомо, син казав, що лікар їй виписав ліки для поліпшення пам`яті та зняття галюцинацій. Свідок [PERSON] повідомив, що працює лікарем-психіатром, зі сторонами не знайомий. 10.12.2014 року оглядав [PERSON] у диспансерному відділенні, в неї були ознаки психічного захворювання у вигляді органічного маревного розладу, інтелектуальне зниження через судинні зміни у головному мозку. Зі слів, це почалось у 2009 році, в неї поступово знижувалась пам`ять, інтелект, поступово почала забувати рідних. На час огляду в неї розвинувся органічний маревний розлад, їй здавалось, що її труять, ховала речі, критики до свого стану в неї не було. Від стаціонару вона відмовилась, було призначено лікування: вітаміни, нейролептики, «Ерідон», ці препарати прибирають галюцинації, заспокійливий препарат «Генозепам» та рекомендовано полівітаміни та ноотропи, препарати, що покращують функцію головного мозку. Після курсу лікування могли залишитись ознаки хвороби, на якийсь період вона могла бути адекватною, якщо ліки не вживала, хвороба могла повернутися. На час огляду вона не могла усвідомлювати обстановку. Для встановлення такого діагнозу йому не було потрібно звертатися до комісії, він має право звернутися до комісії, якщо в нього виникають сумніви. Військові дії могли погіршити стан хворої, картку на хвору завести без її присутності не міг, медичні картки обов`язково реєструються у журналі, діагноз встановлюється після особистого огляду хворого. Таким хворим як [PERSON] стаціонар призначається обов`язково лише у випадку їх агресивної поведінки, але [PERSON] була спокійна, тому стаціонар не був обов`язків. Така хвора не могла себе обслуговувати самостійно в повному обсязі, лише частково. Більше до лікарні [PERSON] не зверталась. До огляду лікарем хворий записується у журнал реєстрації. Під час огляду [PERSON] її супроводжував онук [PERSON] . Суд, вислухавши пояснення учасників справи, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши покази свідків та письмові докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є бабусею позивача, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст.ст.126, 133, 135 СК України (а.с.17,19). 22.09.2015 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого на випадок її смерті заповіла усе належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, а також усе те, на що матиме право за законом [PERSON] . Заповіт посвідчений державним нотаріусом Миколаївської державної нотаріальної контори [PERSON] (а.с.14). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 02.12.2016 року, [PERSON] померла [INFO] в м. Миколаївка Донецької області (а.с.7). Згідно з повідомленням приватного нотаріуса Слов`янського міського нотаріального округу Орлової Л.О. від 20.02.2018 року, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , до приватного нотаріуса Слов`янського міського нотаріального округу Орлової Л.О. 24.11.2016 року з заявою про прийняття спадщини звернулась [PERSON] , 05.12.2016 року з заявою про прийняття спадщини звернувся [PERSON] (а.с.63). Постановою приватного нотаріуса Слов`янського міського нотаріального округу Орлової Л.О. від 20.01.2017 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно після померлої [INFO] [PERSON] , у зв`язку з тим, що [PERSON] не входить в коло спадкоємців за заповітом (а.с.16). Відповідно до повідомлення завідуючого диспансерного відділення КЛПУ «Обласна психіатрична лікарня м. Слов`янська» Некипелова Ю.І. від 29.12.2016 року, [PERSON] перебувала на обліку в диспансерному відділенні ОПЛ м. Слов`янська з 10.12.2014 року з діагнозом: Органічний маревний розлад (а.с.15), що також підтверджується медичною карткою амбулаторного хворого №753/2014, оригінал якої був досліджений в судовому засіданні. Від стаціонарного лікування категорично відмовилась. 15.12.2015 року [PERSON] знята з обліку. Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ст.ст. 1233, 1235 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. У частині першій статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України). Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи №158 від 27.02.2020 року питання щодо можливості [PERSON] , померлої [INFO] , за своїм психічним станом розуміти, усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними на момент складання заповіту 22.09.2015 року, за представленими даними вирішити не представляється можливим. Також, в матеріалах справи наявний висновок судово-психіатричного експерта №77 від 03.11.2017 року, відповідно до якого відповісти на запитання чи страждала [PERSON] , 1935 р.н., хронічним психічним захворюванням на момент вчинення угоди (складання заповіту) 22.09.2015 року, та чи могла усвідомлювати свої дії, розуміти значення своїх дій та керувати ними не представляється можливим. Будь-яких інших клопотань про призначення повторних, додаткових, комплексних експертиз сторонами по справі не заявлялось. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14. Такі правові висновки є незмінними. У постановах Верховного Суду від 05 лютого 2018 року у справі № 404/4956/15-ц (провадження № 61-1294св18), від 25 липня 2018 року у справі № 416/13806/14 (провадження № 61-33508св18), колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду також виходила з того, що підставою для визнання правочину недійсним згідно зі статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11 листопада 2019 року № 496/4851/14-ц. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Факт того, що позивачем після відвідування бабусею лікаря-психіатра у 2014 році не запропоновано бабусі мешкати разом з ним та його родиною, свідчить про те, що [PERSON] , на думку позивача, могла мешкати одна, усвідомлювати свої дії те керувати ними, її поведінка не становила загрози для неї самої та оточуючих. Належних та допустимих доказів зворотнього позивачем не надано. Суд також бере до уваги, що огляд [PERSON] лікарем-психіатром був одноразовий, у грудні 2014 року, тобто, майже за рік до складання заповіту. За цей час стан [PERSON] міг як покращитися, так і погіршитися. Огляду [PERSON] на час складання заповіту лікарем-психіатром не проводилось, що могло підтвердити або спростувати стан «абсолютної неспроможності» заповідача розуміти свої дії та керувати ними. Позивачем не спростовано покази свідка [PERSON] , мати якої була сусідкою померлої і часто бачила [PERSON] . Також свідок [PERSON] повідомила суду, що позивача онука померлої, не було на похованні, останній взагалі не приймав участь у похованні бабусі. Вказане спростовує доводи позивача про належне піклування позивача про бабусю. Доказів того, що [PERSON] на час укладення оспорюваного заповіту мала абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивач суду не надав, що є його процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі, в зв`язку з чим його судові витрати відшкодуванню не підлягають. Відповідач не вимагав компенсації понесених по справі судових витрат. Накладена ухвалою про забезпечення позову від 06.02.2018 року з метою забезпечення позову, заборона приватному нотаріусу Слов`янського міського нотаріального округу Орловій Л.О. видавати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , підлягає скасуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed