Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія «САТ» у відшкодування матеріальних збитків коштів у розмірі 32 260 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 50 000 грн. (а.с. 1-13). Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30.04.2020 року позовна заява [PERSON] передана за підсудністю до Дніпровського районного суду м. Києва (а.с. 18). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30.06.2020 року позовна заява була залишена без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків позову (а.с. 25, 26). 14.07.2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] з додатками на виконання вимог ухвали суду (а.с. 28-41). Позовні вимоги позивач [PERSON] мотивує тим, що 06.08.2019 р. приблизно о 16 год. 45 хв. він на законних підставах керуючи автомобілем «Фольксваген», д.н.з. [NUMBER] , який на праві власності належить [PERSON] , рухався по вул. Бориспільська у м. Києві. Біля перехрестя вулиці Бориспільська та вулиці Ялтинська, що в м. Києві, сталася дорожньо-транспортна пригода з вини водія [PERSON] , який керував транспортним засобом МАН, д.н.з. [NUMBER] , що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія «САТ». Позивач зазначає, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобілю, яким він керував, були спричинені механічні пошкодження, також йому було завдано тілесні ушкодження, з політравмою було доставлено до Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, де встановлено тілесні ушкодження середньої тяжкості. Позивач вказує, що на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТОВ «Транспортна компанія «САТ», працюючи водієм у відповідача. Факт вини [PERSON] у скоєнні ДТП встановлено постановою Дарницького районного суду м. Києва від 11.10.2019 р. у справі № 753/18152/19. Позивач стверджує, що на неодноразові його намагання вирішити питання з відповідачем мирним шляхом ні до чого не призвели. Після закриття кримінального провадження стосовно [PERSON] відповідач відмовився від будь-якої компенсації збитків, завданих особою з якою перебуває у трудових відносинах, в той час як він змушений був відшкодувати власнику автомобіля шкоду у повному обсязі. Позивач зазначає, що згідно з рахунком-фактурою № СЧ-0000001 від 13.03.2020 р. загальна вартість відновлювальних робіт складає 32 260 грн. Вказану суму він передав законному представнику [PERSON] , згідно довіреності, - [PERSON] , що підтверджується розпискою від 14.03.2020 р. про передачу грошових коштів. Зазначену суму 32 260 грн. позивач просить стягнути в порядку регресу з відповідача. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20.07.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали, копії позовної заяви з додатками подати відзив на позов, третім особам встановлено п`ятиденний строк з дня отримання копії ухвали з додатками подати суду пояснення щодо позову (а.с. 42-44). У відповідності ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. Частини 2, 3 вказаної статті регламентують, що у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує ціну позову, значення справи для сторін. При цьому згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Таким чином, суд з урахуванням предмету спору, ціни позову, наданих сторонами доказів, відзиву, вважає за доцільне у даній справі проведення спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі доказами. 01.09.2020 р. до суду від ТОВ «Транспортна компанія «САТ» надійшов відзив на позовну заяву з проханням відмовити повністю у задоволенні позову та зменшити розмір понесених позивачем судових витрат шляхом перерахунку вартості наданих адвокатських послуг. У відзиві зазначено, що ухвала суду про відкриття провадження у справі отримана ТОВ «ТК «САТ» 17.08.2020 р., відповідач не визнає позовні вимоги. Відповідальність ТОВ «ТК «САТ» за заподіяння шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю транспортного засобу МАН, н.з. [NUMBER] , є застрахованою а ПрАТ «АСК «ІНГО Україна», відповідно до Полісів № АО/0471743 від 12.04.2019 р., № АР/4014715 від 02.04.2020 р. обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Разом з тим, з моменту ДТП по даний час позивач та його представники не звертались до страховика відповідача за виплатою страхового відшкодування, хоча у своїй відповіді від 13.04.2020 року на вимогу-пропозицію про мирне врегулювання спору у позасудовому порядку ТОВ «ТК «САТ» повідомив позивача про необхідність звернення до страхової компанії за відшкодуванням. До того ж позовні вимоги є суперечливими і незрозумілими. Ще до моменту направлення своєї вимоги-пропозиції про мирне врегулювання спору позивач неодноразово звертався до відповідача з усною вимогою сплатити йому 2 000 дол. США, не маючи ще жодного підтвердження вартості нанесених автомобілю збитків.Позивач вказує, що ним було компенсовано вартість пошкоджень автомобіля, що підтверджується розпискою від 14.03.2020 року та рахунком-фактурою № СЧ-0000001 від 13.03.2020 року, при цьому сама ДТП відбулася ще 06.08.2019 р., а постанова по справі винесена 11.10.2019 р. Нанесені автомобілю пошкодження не виключали його подальшого використання (були сумісні з подальшою експлуатацією автомобіля) позивачем, іншими особами. Позивач не повідомив відповідача та не запросив бути присутнім при проведенні розрахунку вартості пошкоджень, не запитав ні оцінку експерта, ні додатковий розрахунок від інших СТО, що вказував би на середню вартість наданих послуг, що виключає об`єктивність і правомірність проведеного розрахунку та зазначеної у ньому суми. Підтвердження оплати цього рахунку позивач не надає, як і не додає чіткого переліку пошкоджень, нанесених автомобілю при ДТП, чітко відмежованого від тих пошкоджень, які позивач, інші особи могли нанести транспортному засобу протягом 8-ми місячного його експлуатування, а також акту виконання робіт по ремонту авто ФОП [PERSON] . Рахунок-фактура не містить жодних даних особи замовника [PERSON] , що виключає можливість ідентифікування особи замовника за вказаним рахунком, а рік випуску авто, вказаний в довіреності на [PERSON] (1988) та в рахунку-фактурі (1998) не співпадає. Жодна передача коштів від позивача [PERSON] за розпискою не доводить факту проведення ремонту за виставленим рахунком. Вартість наданих позивачу адвокатських послуг є неспівмірна (а.с. 50-53). Ухвалою суду від 16.10.2020 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Акціонерне товариство «Страхова компанія «ІНГО» (а.с. 103, 104). Ухвалою суду від 20.10.2020 року залишено без розгляду поданий представником третьої особи [PERSON] [PERSON] відзив на позов (а.с. 107, 108). Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 06.08.2019 р. о 17 год. 10 хв. на перехресті вулиць Привокзальної та Ялтинської в м. Києві [PERSON] , керуючи транспортним засобом «МАН», д.н.з. [NUMBER] , не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Фольксваген», д.н.з. [NUMBER] , що призвело до пошкодження транспортних засобів. Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 11.10.2019 року по справі № 753/18152/19 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 37). Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, судом встановлено вину [PERSON] у заподіянні майнової шкоди власнику транспортного засобу «Фольксваген», д.н.з. [NUMBER] , що був пошкоджений в дорожньо-транспортній пригоді 06 серпня 2019 року. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною першою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України). Згідно положень частини 1 ст. 1172 ЦК України,юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Зі змісту відзиву убачається, що відповідачем не заперечується факт перебування [PERSON] у трудових відносинах з ТОВ «Транспортна компанія «САТ» та виконання на час події дорожньо-транспортної пригоди третьою особою [PERSON] своїх трудових обов`язків. На підтвердження позовних вимог позивачем надано копії: довіреності від 10.01.2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чухрій О.С., зареєстрованої у реєстрі за № 15, відповідно якої [PERSON] уповноважила [PERSON] здійснювати необхідні юридичні дії та вчиняти правочини, що стосуються експлуатування та розпорядження автомобілем марки «Фольксваген», модель «Гольф», 1988 року випуску, р.н. [NUMBER] , у тому числі з правом отримання належних грошей (а.с. 40); рахунку-фактури ФОП [PERSON] № СЧ-0000001 від 13.03.2020 р. у якій зазначено замовника [PERSON] та вартість відновлювальних робіт автомобіля «Фольксваген», д.н.з. [NUMBER] , у розмірі 32 260 грн. (а.с. 38); розписки від 14.03.2020 року наданої [PERSON] про отримання від [PERSON] коштів 32 260 грн., як компенсацію за проведення ремонтних робіт автомобіля «Фольксваген», д.н.з. [NUMBER] (а.с. 39). Відповідно позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача в порядку регресу суму коштів 32 260 грн., сплачених у відшкодування вартості за відновлення вказаного транспортного засобу. Пунктом 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що відповідно до статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв`язку із цим при пред`явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПКУкраїни 2004 року, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. Станом на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди - на 06.08.2019 р., автомобіль «МАН»,н.з. [NUMBER] , був забезпечений полісом № АО/0471743 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 12.04.2019 року, укладеним між ТОВ «Транспортна компанія «САТ» та ПрАТ «АСК «Інго Україна», строк дії якого з 25.04.2019 р. до 24.04.2020 року (а.с. 73). Цим полісом обумовлена виплата страхової суми за шкоду заподіяну майну у розмірі 100 000 грн., розмір франшизи 0 грн. Позивач звертався до відповідача з вимогою-пропозицією про мирне врегулювання спору у позасудовому порядку від 07.04.2020 року про відшкодування понесених ним витрат у сумі 32 260 грн. та моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. (а.с. 36). У відповідь на вказану вимогу-пропозицію [PERSON] . Товариством з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія «САТ» булоповідомлено про те, що між ТОВ «ТК «САТ» та ПрАТ «АСК «ІНГО України» укладено поліс АО/0471743 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 12.04.2019 року щодо автомобіля МАН, н.з. [NUMBER] , у зв`язку з чим запропоновано з питань відшкодування шкоди звертатися до ПрАТ «АСК «ІНГО України» (копія відповіді від 13.04.2020 року - а.с. 56). Як убачається з копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, вищезазначений лист з відповіддю відповідача позивачем був отриманий 30.04.2020 р. (а.с. 57). Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (пункт 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року № 4), якою передбачено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме - шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 13.03.2019 року у справі № 727/1881/16-ц, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. За таких обставин, у разі якщо позивач (особа, якій завдана шкода) не звертався до страховика відповідача (завдавав шкоди) та не отримував його відмову у виплаті страхового відшкодування, а пред`явив відразу вимогу до особи відповідальної за шкоду, то відсутні передбачені законом підстави для задоволення його позовних вимог. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), яка відступила від висновку, висловленого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс18. Судом встановлено, що позивач та власник пошкодженого автомобіля (її представник) із вимогою про відшкодування шкоди до страховика відповідача АТ «Страхова компанія «ІНГО» не звертались та як наслідок не отримували відмови останнього у здійсненні такого відшкодування, що могло б бути підставою для звернення із такою вимогою безпосередньо до відповідача, як завдавача шкоди, а тому заявлені позовні вимоги являються передчасними. Статтею 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно положень ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», узв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місцядорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. З наявних у справі доказів суд позбавлений можливості з`ясувати розмір суми, яка не покривається страховою виплатою та підлягає стягненню з відповідача, виходячи з положень вищенаведеного закону, так як позивачем не надано висновок фахівця щодо вартості матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Фольксваген», д.н.з. [NUMBER] , в результаті його пошкодження в дорожньо-транспортній пригоді, що відбулась 06.08.2019 року, а з наявного рахунку-фактури про вартість відновлювальних робіт, на якому грунтуються позовні вимоги, не можливо встановити розмір коштів, що не підлягають до виплати у межах страхового відшкодування, також матеріали справи не містять доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між подією дорожньо-транспортної пригоди та переліком запчастин і ремонтних робіт вказаних у рахунку-фактурі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). За правилами ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно приписів частини 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. З урахуванням викладеного позовні вимоги задоволенню не підлягають. Судовий збір позивачем в дохід держави не сплачувався у зв`язку з наявністю пільг відповідно положень п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». З приводу вимоги про стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 50 000 грн. слід зазначити наступне. Згідно ст. ст. 137, 141 ЦПК України витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За нормою частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати на правничу допомогу покладаються на позивача. Відповідачем та третіми особами у справі у встановленому процесуальним законом порядку не заявлялись вимоги про відшкодування судових витрат і матеріали справи не містять доказів щодо понесення вказаними учасниками справи таких витрат, визначених ст. 133 ЦПК України.

Outcome: dismissed