Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд до Великодобронської сільської ради про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями в порядку спадкування за заповітом. Подання позову мотивує тим, що 16 січня 2003 року померла прабабка позивача [PERSON], яка постійно проживала в [INFO] (колишня Леніна), в приватному будинку під номером 63. Житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами належав на праві приватної власності померлій, однак правовстановлюючі документи втрачені. Позивач на день смерті разом із померлою [PERSON] та сімєю проживали за вказаною адресою та вели спільне господарство. Покійна прабабка залишила заповіт, засвідчений Великодобронською сільською радою 29.01.1996 року за № 5. Вказує, що він в 2010 році оформив на себе право власності на земельну ділянку Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯК № 643906, однак право власності на будинок із-за відсутності правовстановлюючих документів оформити неможливо. Так як на день смерті він проживав разом з спадкодавцем, він вважається таким, який у встановленому законом порядку та строки прийняв спадщину після померлої, але позаяк на будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами інших правовстановлюючих документів немає в нотаріальному порядку оформити спадщину на будівлі немає можливості. Це підтверджується постановою нотаріуса у відмові від вчинення нотаріальної дії. Зазначає, що інших спадкоємців по заповіту чи закону, які б мали право на частку у спадщині немає. На підставі вищенаведеного просить суд визнати за ним - [PERSON], [INFO], право власності на житловий будинок з належними до нього підсобними приміщеннями та спорудами в с. В. Добронь, Ужгородського району, по вул. Малодобронська, 63 в цілому (відповідно до технічної документації) від 24.03.2016 року. У судове засідання позивач не зявився, однак представник позивача [PERSON] подав до суду заяву від 01.12.2017 року про розгляд справи без їхньої участі. Відповідач представник Великодобронської сільської ради у судове засідання не зявився, однак, сільський голова Великодобронської сільської ради [PERSON] подав до суду заяву за вих. № 16 від 31.01.2017 року про розгляд справи без участі представника сільської ради. Зазначає в заяві, що сільська рада не заперечує проти задоволення позову [PERSON] Відповідно до частини 4 статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Зясувавши обставини, на які сторони посилаються, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. За приписами ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. ст. 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права і обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Як встановлено у судовому засіданні, згідно зі свідоцтвом про смерть серії 1-ФМ № 127072, виданим 17.01.2003 року виконкомом [PERSON] сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, 16.01.2003 року померла [PERSON] Судом встановлено, що у звязку зі смертю [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй нерухоме майно, що, як вбачається з технічного паспорту на обєкт нерухомого майна складається з будинковолодіння № 63 за адресою вул. Малодобронська, с. В. Добронь, Ужгородського району, Закарпатської області. З виписки з погосподарської книги № 2929 від 25.08.2016 року вбачається, що за [PERSON], [INFO] у погосподарському обліку дійсно закріплений особовий рахунок № 786, сторінка 35, книга № 9 та домоволодіння закінчено будівництвом у 1928 році за адресою: вул. Малодобронська, 63, с. В. Добронь, Ужгородського району, Закарпатської області. Загальна площа приміщень 53,1 кв.м., житлова площа 37,3 кв.м., кількість житлових кімнат -2. Покійна [PERSON] залишила заповіт, засвідчений Великодобронською сільською радою 29.01.1996 року за № 5, зі змісту якого вбачається, що [PERSON] все своє майно заповідала своєму правнуку - позивачу [PERSON], [INFO] Як вбачається зі зведеного акту вартості будинків, господарських будівель та споруд інвентаризаційна вартість житлового будинку та господарських споруд становить 76441 грн. Судом встановлено, що позивач [PERSON] в 2010 році оформив за собою право власності на земельну ділянку за адресою вул. Малодобронська, буд. 63, с. В. Добронь, Ужгородського району, Закарпатської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 643906 від 26 лютого 2010 року. Так як на день смерті позивач проживав разом з спадкодавцем, він вважається таким, який у встановленому законом порядку та строки прийняв спадщину після померлої, але позаяк на будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами інших правовстановлюючих документів немає в нотаріальному порядку оформити спадщину на будівлі у нього немає можливості. З плану будинку та схематичного плану земельної ділянки по вул. Малодоброньській, № 63, с. В. Добронь, вбачається, що будинок з належними до нього підсобними приміщеннями та спорудами № 63 вул. Малодоброньська, с. В. Добронь знаходиться на земельній ділянці за адресою вул. Малодобронська, буд. 63, с. В. Добронь. За положеннями ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право власності є непорушним. На підставі ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене, невизнане або оспорюване право. Згідно з п. 4.15 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони та арешту цього майна. Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-1V, однією із підстав державної реєстрації прав на нерухоме майно є рішення судів, що набрали законної сили, оскільки визнання права власності на нерухоме майно є прерогативою суду. Пленум Верховного Суду України в абз. 3 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Пунктом 1.2 вищенаведеної постанови відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР. Згідно зі ст. ст. 524, 534 ЦК УРСР (1963 року), який діяв на момент виникнення даних правовідносин, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини за ст. 525 ЦК УРСР визнається день смерті спадкодавця. Враховуючи те, що прабаба позивача померли до 2004 року відповідно, до даних правовідносин застосовується Цивільний кодекс УРСР 1963 року. За правилами ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкодавцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно з нормами ст. ст. 560, 561 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину, яке видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини або раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Згідно з ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. В розумінні ст. 392 ЦК України, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За загальним правилом, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (ч. 1 ст. 1296 ЦК України). Якщо у складі спадщини є нерухоме майно, спадкоємець, який прийняв спадщину, зобовязаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно та зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (ч.1 ст. 1297 ЦК України). Враховуючи, що заперечень проти позову не надійшло, відповідач позов визнав, спірне майно належало на праві власності спадкодавцю, позивач спадщину прийняв, таким чином визнання права власності на житловий будинок за позивачем в порядку спадкування відповідає положенням чинного законодавства України, не порушує інтересів третіх осіб, а заявлені вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved