Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Позовні вимоги, враховуючи додаткові пояснення, мотивує тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 жовтня 2012 року його позовну заяву до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики задоволено повністю, а саме вирішено стягнути з відповідача з користь позивача суму боргу в розмірі 12817 грн., що еквівалентно 1100 євро, три відсотки річних в розмірі - 320,43 грн., відсотки за користування позикою в розмірі - 921,78 грн. Вказує, що відповідач добровільно дане рішення суду не виконав, у зв`язку з чим він змушений був звернутись до примусового стягнення суми боргу шляхом подання відповідної заяви до органів виконавчої служби. Зазначає, що лише 23.01.2020 року відповідач перерахував усю суму боргу в межах виконавчого провадження, а тому у нього за період з 02.10.2012 року по 23.01.2020 року (2670 днів) виникло право на стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних втрат та процентів за користування коштами. На підставі наведеного, просить суд стягнути з відповідача в свою користь кошти в загальному розмірі 35638,02 грн., з яких: 3% річних - 2811,34 грн., інфляційні втрати - 18682,06 грн., проценти за користування кредитом - 14144,62 грн. та судові витрати по справі. Ухвалою суду від 24 березня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача до судового засідання подала суду заяву про слухання справи у її відсутності, просить суд позов задовольнити. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи, в тому числі через розміщення судового оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відзиву та будь-яких заяв, клопотань про розгляд справи без його участі на адресу суду не надходило. Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності сторін по наявним матеріалам справи. За погодженням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтями 598, 599 ЦК України, передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 07 червня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики на суму в розмірі 1100 Євро, яку останній зобов`язувався повернути до 10 червня 2011 року (а.с. 35). Однак, відповідач своїх зобов`язань за договором не виконав. Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 жовтня 2012 року, що набрало законної сили, ухвалено стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] суму боргу в розмірі 12817 грн., що еквівалентно 1100 євро, три відсотки річних в розмірі - 320,43 грн., відсотки за користування позикою в розмірі - 921,78 грн. (а.с. 10). Вказане рішення було звернене до примусового виконання до Другого ВДВС м. Луцьк та відкрито виконавче провадження № 39591820. Як вбачається із квитанції №12 від 23 січня 2020 року відповідач перерахував усю суму боргу в межах виконавчого провадження в розмірі 15789,30 грн. (а.с. 11). Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки, [PERSON] прострочив виконання зобов`язання, рішення суду не було виконано за період з 02.10.2012 року до 23.01.2020 року (фактичне виконання в примусовому порядку), позивачем, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, були нараховані індекс інфляції за весь час прострочення, три відсотки річних від простроченої суми та проценти за користування коштами. Із розрахунків позивача вбачається, що за період з 02.10.2012 року до 23.01.2020 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 35638,02 грн., з яких: 2811,34 грн. - три відсотки річних, 18682,06 грн. - інфляційні втрати та 14144,62 грн. - проценти за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ (а.с. 6-9). Однак, суд не може погодитися в наведеними нарахуваннями інфляційних втрат та процентів за користування позикою, виходячи з наступного. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України № 6-771цс15 від 27 січня 2016 року. Щодо позовних вимог в частині стягнення процентів за користування позикою за період невиконання рішення суду, то відповідно до правової позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду № 310/11534/13-ц від 04 липня 2018 року, звернення з позовом про стягнення боргу незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Якщо за рішенням про стягнення коштів заборгованість за договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. За таких обставин суд вважає, що позивач неправомірно нарахував проценти за вищевказаним договором позики, оскільки, наявність судового рішення про задоволення вимог позичальника щодо всієї суми заборгованості, які фактично виконані відповідачем, не є підставою для нарахування таких процентів. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення, а саме з відповідача в користь позивача слід стягнути 3% річних в розмірі 2811,34 грн. (12817 грн. х 3% / 365 днів х 2670 днів) на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Вимоги про стягнення інфляційних втрат та процентів за користування коштами не підлягають до задоволення з вищенаведених підстав. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, при розподілі судових витрат судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] понесено витрати за правничу допомогу адвоката у розмірі 4700 грн., на підтвердження розміру якої представником позивача надано договір про надання правничої допомоги від 30.04.2020 року, ордер серії АС № 1005834 від 13.05.2020 року, акту №13/06 здачі-приймання робіт (наданих послуг), квитанція до прибуткового касового ордера №6 від 09.06.2020 року (а.с. 29, 36-38). У акті приймання-передачі виконаних робіт зазначено, які саме роботи виконав адвокат: позовна заява з розрахунками - 4000 грн., аванс за участь в судовому засіданні 10.06.2020 року - 700 грн. З огляду на викладене, враховуючи принцип співмірності витрат на правничу допомогу адвоката та часткове задоволення позову, суд приходить до висновку, що до стягнення підлягають витрати на правничу допомогу в розмірі 2000 грн.

Outcome: partial