Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначається, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстровані зведені брат і сестра позивача [PERSON] та [PERSON] , які з 2007 року та 2005 року відповідно за місцем своєї реєстрації не проживають. Добровільно знятися з реєстрації відповідачі не бажають. У той же час, факт реєстрації відповідачів перешкоджає позивачу у реалізації його права власності на вказаний будинок, зокрема користуванні нерухомим майном та отриманні субсидії на сплату житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим позивач просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним жилим приміщенням. У судове засідання позивач не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій також зазначив, що позовні вимоги підтримує та не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили, будь-яких заяв чи клопотань від них не надходило, відзиву на позов не подали. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із неявкою в судове засідання відповідачів, які належним чином повідомлялися про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки ними не повідомлялися, відзиву на позову вони не подали, а позивач не заперечував проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів, про що судом була постановлена відповідна ухвала. Також у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що згідно з договорами дарування від 23 грудня 2004 року та 21 лютого 2017 року позивач [PERSON] набув права власності на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів № 541762 від 23.12.2004 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8753111 від 26.10.2005 (а.с. 6, 7, 11, 12). Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 1601 від 03.10.2019, виданої виконавчим комітетом Красноріченської селищної ради Кремінського району Луганської області, позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою також зареєстровані зведені брат та сестра позивача [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). З акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, завіреного підписами депутата і секретаря Красноріченської селищної ради Кремінського району Луганської області вбачається, що з 2007 року і по теперішній час відповідач [PERSON] з 2007 року, а відповідач [PERSON] з 2005 року фактично не проживають за місцем своєї реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). Як зазначається у ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв`язку з цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , в якому залишаються зареєстрованими його зведені брат і сестра відповідачі [PERSON] та [PERSON] , що перешкоджає позивачу у реалізації його права власності не цей будинок. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Так,\~у п.\~40\~рішення Європейського\~суду з\~прав людини\~у справі\~«Кривіцька і\~Кривіцький проти\~України» від\~02.12.2010\~(заява\~№ 8863/06),\~яке набуло\~статусу остаточного\~02.03.2011\~наголошується,\~що згідно\~з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (п. 36 рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» від 18.11.2004). Враховуючи зазначені обставини, а також той факт, що відповідачі без поважних причин не проживають за адресою своєї реєстрації понад рік, що підтверджується дослідженим у судовому засіданні актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, суд дійшов висновку, що відповідачі втратили право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації у будинку позивача, а тому позов підлягає повному задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved