Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що наказом від 17.03.2014 року №41-к він був призначений на посаду начальника служби морської безпеки Бердянської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі БФДП «АМПУ»). Наказом в.о. голови ДП «АМПУ» [PERSON] від 26.09.2016 року №375-к він був звільнений із займаної посади у звязку з виявленою невідповідністю займаній посаді відповідно до п.2 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що його звільнення із займаної посади не має законного підґрунтя і є наслідком неприязливих стосунків, що склалися між ним та безпосереднім керівництвом ДП «АМПУ». Так, підставою його звільнення зазначено, його невідповідність кваліфікаційним вимогам займаній посаді начальника служби морської безпеки БФ ДП «АМПУ», а саме нібито при прийомі на роботу він подав завідомо фальсифіковані дані про рівень своєї освіти та підроблений диплом ЭВ №728577 від 10.09.1998 року, виданий Всесоюзним заочним фінансово-економічним інститутом про закінчення повного курсу зі спеціальності «Економіка та управління виробництвом» з присвоєнням кваліфікації «Економіст». Вказані висновки зроблено керівництвом ДП «АМПУ» на підставі листа-відповіді від 14.07.2016 року №4443 Федеральної державної служби навчальної бюджетної установи вищої освіти «Фінансовий університет при Уряді Російської Федерації» про те, що диплом ЭВ №728577 від 10.09.1998 року не рахується, а під реєстраційним номером в книзі реєстрації дипломів рахується інший диплом, що виданий іншій особі. Щодо його відповідності кваліфікаційним вимогам посаді начальника служби морської безпеки вказує, що у березні 2015 року Заступником Міністра [PERSON] підтверджено його відповідність кваліфікаційним вимогам, закріпленим у Типовому положенні про службу морської безпеки порту, яке затверджене наказом Міністерства інфраструктури України від 25.08.2011 року №339, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 26.10.2011 року за №1233/19971. Вказує, що при його звільненні керівництвом Головного апарату ДП «АМПУ» було порушено норми КЗпП України, а саме його було звільнено 26.09.2016 року в період перебування його на лікарняному (з 26.09.2016 року по 08.10.2016 року), що підтверджується листком непрацездатності серії АГШ №889281. Крім того, його звільнення відбулося без погодження з органом первинної профспілкової організації на підприємстві (ППО БМТП), що є порушенням ч.1 ст. 43 КЗпП. Такими незаконними діями відповідача йому була задана й значна моральна шкода, оскільки це спричинило порушення його нормальних життєвих звязків та породило невпевненість у майбутньому. Внаслідок його незаконного звільнення він був змушений позичати кошти у знайомих з метою забезпечення сімї, докладати значних зусиль для організації свого життя, зменшити коло спілкування. Просив визнати незаконним та скасувати наказ ДП «АМПУ» від 26.09.2016 року №375-к про його звільнення з посади начальника служби морської безпеки БФ ДП «АМПУ» (адміністрації Бердянського морського порту) у звязку з виявленою невідповідністю займаній посаді відповідно до п.2 ст. 40 КЗпП України; поновити його на посаді начальника служби морської безпеки БФ ДП «АМПУ» (адміністрації Бердянського морського порту); стягнути з ДП «АМПУ» на його користь заборгованість із заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 79918,08 грн. та 10000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] просили позовні вимоги задовольнити з підстав, викладених в позові. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] просив в задоволенні позову відмовити. Пояснив, що на думку відповідача друга вища освіта [PERSON] не відповідає кваліфікаційним вимогам, закріпленим у Типовому положенні про службу морської безпеки порту. Окрім того, [PERSON] 26.09.2016 року самостійно та без попередження керівництва залишив своє робоче місце, про що був складений відповідний акт, а о 17 годині в цей же день звернувся до приймального відділення лікарні. Третя особа - [PERSON] подав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив в задоволенні позову відмовити. Свідок [PERSON] пояснив, що він з 13.06.2013 року був начальником БФ ДП «АМПУ». В 2014 році за погодженням з керівництвом ДП «АМПУ» він прийняв на роботу [PERSON] на посаду начальника служби морської безпеки БФ ДП «АМПУ». В подальшому в результаті перевірки була підтверджена відповідність [PERSON] займаній посаді. Однак на адресу БФ ДП «АМПУ» надійшов лист в.о. голови ДП «АМПУ» з вимогою звільнення [PERSON] З 26.09.2016 року він знаходився у відпустці, проте, зі слів свого заступника [PERSON] знає, що наказ про звільнення [PERSON] надійшов до БФ ДП «АМПУ» після обіду 26.09.2016 року, а подання на ППО БМТП про надання згоди на звільнення [PERSON] 28.09.2016 року. Свідок [PERSON] пояснив, що 26.09.2016 року він виконував обовязки начальника БФ ДП «АМПУ». Наказ про звільнення [PERSON] надійшов до відділу кадрів з вищестоящої організації ДП «АМПУ». В цей день [PERSON] відпросився у нього до лікаря, а під кінець робочого дня повідомив про те, що у нього відкритий лікарняний. Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом позивач працював начальником служби морської безпеки БФ ДП «АМПУ» і був звільнений за п.2 ст. 40 КЗпП України наказом №375-к від 26.09.2016 року. Підставою звільнення стала виявлена невідповідність займаній посаді. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України, безпосередньо в районних, міських судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожний при вирішенні питання про його цивільні права і обов'язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями при звільненні з роботи з боку працедавців - власників та керівників господарських товариств, підприємств, установ, організацій. Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Стаття 233 КЗпП України, яка передбачає строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, містить зазначення про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк\~\~ з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.\~\~ Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом 20.10.2016 року тобто у встановлений законодавством строк. Відповідно до пункту 2 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоровя, які перешкоджають продовженню данної роботи. За приписами ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності. Згідно ч.1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.2 ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 21 Постанови № 9 від 06.11.1992 року, при розгляді справ про звільнення за п.2 ст. 40 КЗпП суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. З цих підстав, зокрема, може бути розірваний трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації або підрозділу у зв'язку з нездатністю забезпечити залежну дисципліну праці у відповідній структурі. Не можна визнати законним звільнення з цих підстав лише з мотивів відсутності спеціальної освіти (диплома), якщо відповідно до чинного законодавства наявність її не є обов'язковою умовою виконання роботи, обумовленої трудовим договором. Проте у випадках, коли згідно з законодавством виконання певної роботи допускається після надання в установленому порядку спеціального права (водії автомобільного та електротранспорту тощо), позбавлення цього права може бути підставою для звільнення працівника з мотивів невідповідності займаній посаді або виконуваній роботі з додержанням правил ч.2 ст.40 КЗпП. Висновки атестаційної комісії щодо кваліфікації працівника підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами по справі. Крім того, згідно пункту 15 Постанови № 9 від 06.11.1992 року, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43-1 КЗпП. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідачем у справі не надано суду ніяких об'єктивних доказів, які б свідчили про те, що при звільненні позивача були дотримані вимоги КЗпП України. Надані сторонами та досліджені в судовому засіданні докази свідчать про протилежне. Так, судом було встановлено, що відповідність позивача [PERSON] кваліфікаційним вимогам, закріпленим у Типовому положенні про службу морської безпеки порту, зокрема наявності вищої освіти, підтверджується дипломом спеціаліста серії ХЕ №36816111, виданим Державним вищим навчальним закладом «Херсонський державний аграрний університет» 12.06.2009 року. Проходження [PERSON] підвищення кваліфікації підтверджується відповідними сертифікатами. Також сторонами не заперечується той факт, що [PERSON] не притягався до дисциплінарної відповідальності за неналежне виконання своїх посадових обовязків через недостатню кваліфікацію, атестація [PERSON] не проводилася. Звільнення [PERSON] під час його тимчасової непрацездатності підтверджується лікарняним листком серії АГШ №889281. Крім того, відповідно до витягу з протоколу №38 від 21.02.2017 року Первинна профспілкова організація Бердянського морського торговельного порту відмовила в наданні згоди на звільнення [PERSON] за п.2 ч. 40 КЗпП України. З огляду на наведені вище приписи закону та встановлені судом обставини суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог в частині визнання незаконним та скасування наказу ДП «АМПУ» від 26.09.2016 року №375-к про звільнення [PERSON] з посади начальника служби морської безпеки БФ ДП «АМПУ» (адміністрації Бердянського морського порту) у звязку з виявленою невідповідністю займаній посаді відповідно до п.2 ст. 40 КЗпП України та поновлення [PERSON] на посаді начальника служби морської безпеки БФ ДП «АМПУ» та стягнення з ДП «АМПУ» на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 79918,08 грн.. За змістом ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно зі ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається із цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Оскільки трудовим законодавством не врегульовані відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини. Відшкодування моральної шкоди та її визначення встановлено ст. 23 ЦК України. Позивач, заявляючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, посилався на порушення його нормальних життєвих звязків та докладання значних зусиль для організації свого життя. Однак, доказів на підтвердження вказаних вище обставин, позивачем суду не надано, у зв'язку з чим в задоволенні позову в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: partial