overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

[PERSON] заявив позов про стягнення з КП «Київпастранс» 9288,30 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, 700 грн. на відшкодування витрат на проведення оцінки заподіяної шкоди, та судові витрати у справі. Позов мотивовано обставинами та наслідками дорожньо-транспортної пригоди, що сталась з вини водія відповідача, в наслідок якої пошкоджено транспортний засіб позивача. Позивач подав заяву, за якою просив розглянути справу без його участі, на вимогах позову наполягав, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач свого представника в суд не направив, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив. Заперечень до позову не надходило. Оскільки, у справі достатньо даних про права взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе постановити заочне рішення на підставі наявних доказів. Судом встановлено таке. 13.01.2017 року о 17 год. 10 хв. по вул. Героїв Космосу в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю тролейбуса МАЗ, д.н.з. [NUMBER], що належить КП «Київпастранс», та автомобіля [NUMBER], належного та під керуванням [PERSON], внаслідок чого транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 07.02.2017 року у справі №759/1265/17 винним у вказаній ДТП визнано водія тролейбуса МАЗ, д.н.з. [NUMBER], [PERSON] За звітом оцінювача ТОВ «Український центр післяаварійного захисту «Експерт-Сервіс» від 27.01.2017 року № 5, вартість матеріального збитку заподіяного власнику автомобіля [NUMBER] становить 9288,30 грн. За послуги з проведення оцінки матеріального збитку позивач оплатив оцінювачу 700,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 24 від 27.01.2017 року. Згідно із ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Частиною 2 ст.1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, які підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За таких фактів та відповідних їм правовідносин, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача вартість матеріального збитку визначеного оцінювачем, а саме 9288,30 грн. Оскільки, витрати на оцінку завданої шкоди, безпосередньо пов'язані з фактом завдання шкоди, то суд вважає, що такі витрати в сумі 700 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за тих же підстав, що і заподіяна шкода. Отже позов підлягає задоволенню повністю. Судові витрати, за вказаного рішення, відповідно до ст.88 ЦПК України, суд покладає на відповідача. На підставі наведених в рішенні норм закону,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

[PERSON] заявив позов про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Укртранс» заборгованість із заробітної плати в сумі 33439,70 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з роботи в сумі 114500,00 грн. Провадження за позовом відкрите відповідно до ухвали судді від 16.04.2019 року, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, відзив на позовну заяву відповідач не надав. Судом встановлено таке. За трудовою книжкою, [PERSON] працював водієм автоколони ПрАТ «АК «Укртранс» з 24.06.1996 року, наказом по підприємству від 24.06.1996 №57-ок. [PERSON] з 01.06.2017р. було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін. На день звільнення, як це вбачається з розрахункових листів, підприємство заборгувало [PERSON] 33439,70 грн. [PERSON] в квітні 2019 року заявив позов про стягнення з ПрАТ «АК «Укртранс» вказаної заборгованості, а також 114500,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи за період з 01.06.2017р. по 01.04.2017р. Наявність цього спору вказує на те, що заборгованість не погашена. Тому, суд приходить до висновку, що ПАТ «АК «УКРТРАНС» при звільненні [PERSON] порушено вимоги ст.ст. 47,116 КЗпП, згідно з якими при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, а тому позов в цій частині вимог підлягає задоволенню частково в сумі 33439,70 грн.. Разом з тим, статтею 117 КЗпП України встановлено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Підпунктом 2 п.8 Постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» N 100 від 08.02.1995, встановлено, що у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на кількість робочих днів у розрахунковому періоді. Середньоденна заробітна плата [PERSON] , відповідно до розрахунків суду становить 250 грн., кількість календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком становить 458 дні. Отже, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 114500,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку. Таким чином, позов підлягає задоволенню в повному обсязі, в сумі 147939,70 грн. (114500,00 + 33439,70). За такого рішення, з урахуванням того, що позивача звільнено від сплати судового збору, витрати у справі суд покладає на відповідача, відповідно і на підставі ст.141 ЦПК України. На підставі наведених в рішенні норм закону,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

[PERSON] заявив позов стягнути з [PERSON] за період з 1.09.2015 р. по 31.01.2016 р. 953.01 грн. з урахуванням індексу інфляції за прострочення грошового зобов»язання в розмірі 20717.80 грн., 277.00 грн. три проценти річних за період з 1.09.2015 р. по 10.02.2016 р. у зв»язку з порушенням зобов»язання та 551.20 грн. сплаченого судового збору. В судовому розгляді позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги та дав пояснення по їх суті. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, належним чином 27.02.2016 р. повідомлений про справу, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки, заяви про причини неявки та заперечення проти позову не подав. Вислухавши позивача, дослідивши надані суду докази суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Рішенням Сарненського районного суду від 17.07.2015 р. з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 5627.09 грн. за прострочення грошового зобов»язання в розмірі 15211.26 грн. За даними відділу ДВС станом на 4.02.2016 р. за [PERSON] на користь [PERSON] є заборгованість в розмірі 20717.80 грн. Суд вважає, що, оскільки рішення суду не виконано, стягненню підлягає 953.01 грн. з урахуванням індексу інфляції 104.6% за період з 1.09.2015 р. по 31.01.2016 р. та 69.54 грн. \\ 20717.80 грн. х 104.6% = 21670.81- 20717.80 грн.= 953.01 грн.\\ та три відсотки річних з 1.09.2015 р. по 10.02.2016 р. в розмірі 277.10 грн. \\ 20717.80 грн. х 3%=621.53: 365 днів=1.70 грн. за денах 163 прострочення зобов»язання=277.10 грн.\\, оскільки, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, кошти, стягнуті за рішенням суду, як за несплату основного боргу, є також боргом і він підлягає індексації і на нього нараховуються три проценти річних. Отже, стягненню підлягає сума всього 1230.11 грн. На підставі ст.ст.509, 598,599, 625 ЦК України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

[PERSON] заявив цивільний позов до [PERSON], Клесівської селищної ради про визнання за ним права власності на жилий будинок з господарськими будівлями в смт. Клесів по вул.. Горького, 28 в порядку набувальної давності, оскільки він проживає в цьому житлі, яке належить його брату, відповідачу у справі, з 1990 року, користується цим житлом, проводить ремонт з дозволу брата, [PERSON] Позивач позовні вимоги підтримав в судовому розгляді та дав пояснення по їх суті. Відповідач [PERSON] позов в судовому засіданні визнав, згідний, щоб його брат набув право власності на це житло в порядку набувальної давності, оскільки він дозволив йому проживати в цьому будинку, виїхавши із сім»єю в іншу місцевість, йому це житло не потрібно. Представник Клесівської селищної ради в письмовій заяві не заперечив проти задоволення позову. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке зареєстроване відповідно до закону, власником житла в смт. Клесів по вул. Горького, 28 є відповідач [PERSON] Судом встановлено і це підтвердили сторони, що з 1990 р. в цьому житлі проживає постійно позивач, який надав квитанції про утримання житла та сплату комунальних послуг, проведення відповідних комунікацій. Оскільки позивач постійно проживає у вказаному жилому будинку більше десяти років, відповідач не заперечує проти набуття ним права власності на це житло, є підстави для задоволення позовних вимог. На підставі ст. 344 ЦК України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

[PERSON] заявив цивільний позов до [PERSON] про визнання жилого будинку в [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та поділ цього житла, як майна подружжя з виділенням йому 12 його частини, оскільки жилий будинок був подарований відповідачці її дідом в 1998 р., однак за час спільного проживання ним був зроблений капітальний ремонт, вартість житла збільшилась та істотно збільшилось саме майно, що може бути підставою визнання жилого будинку спільною сумісною власністю подружжя. Позовні вимоги позивач підтримав в судовому засіданні. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, оскільки вважає жилий будинок тільки своєю власністю, подарованою їй дідом та житло не збільшилось до того, щоб вважати його спільною сумісною власністю подружжя, були змінені вікна, клеєні шпалери. Дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 1.07.1990 р. по 26.05.2011 р. Відповідно до договору дарування від 6.01.1999 р. жилий будинок в [ADDRESS] був подарований [PERSON] [PERSON], відповідачці у справі, яка мала прізвище чоловіка. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу на підставі договору дарування. Відповідно до ст. 62 СК України, якщо майно одного з подружжя за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат, воно може бути визнане об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказуючи про правомірність позовних вимог позивач посилається на те, що він лише за свої кошти провів в будинку газ, провів капітальний ремонт, каналізацію. При цьому надав суду робочий проект газифікації жилого будинку та документи про встановлення газового обладнання в червні 2011 р., тобто після розірвання між сторонами шлюбу, а відповідачка в цей час в житлі не проживала. Доказів того, що за час шлюбу істотно збільшилось майно, яке належить відповідачці, позивач суду не надав, тому, суд робить висновок, що жилий будинок є особистою приватною власністю [PERSON], оскільки набутий нею під час шлюбу на підставі договору дарування. На підставі ст.ст. 57, 59, 62 Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed
Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

[PERSON] заявив цивільний позов до [PERSON] про визначення йому розміру земельної частки в 0.0465 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та про виділення в натурі цієї частки землі із спільної сумісної власності на земельну ділянку її та відповідачки розміром 0.0930 га відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 3.11.2006 р., яка знаходяться в [ADDRESS]; вважає, що розміри земельних часток між ними, як співвласниками, є рівними. Позовні вимоги позивача в судовому розгляді підтримав його представник [PERSON] Відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала, не заперечила, що розміри їхніх часток в земельній ділянці дійсно є рівними, не заперечила проти виділу частки позивача, однак вважає, що позивач неналежно використовує земельну ділянку під власні потреби, встановивши на ній ларьок і це може бути предметом спору між ними. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Позивач надав суду доказ права спільної сумісної власності його та відповідачки на земельну ділянку розміром 0.0930 га в [ADDRESS] яким є Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 3.11.2006 р. Відповідно до ст. 89 Земельного кодексу України співвласники мають право вимагати виділення їм частки у спільній сумісній власності на землю за умови визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом, або не встановлено судом. Відповідач надав витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, з якого вбачається, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24.12.2004 р. сторони з 13.05.2005 р. є власниками на праві спільної часткової власності кожен по 1\\2 частині на жилий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS], що підтвердила відповідачка. Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Таким чином, оскільки сторони мають кожен по половині житла, їх розміри земельних часток мають бути пропорційні їх часток на житло, що становить в земельній ділянці 0.0930 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель для кожного з них по 0.0465 га. Таким чином виділу позивачу підлягає земельна ділянка розміром 0.0465 га. Що стосується встановлення позивачем ларька на земельній ділянці, це є іншими правовідносинами між сторонами. На підставі ст. 89, 120 ЗК України,

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

[PERSON] заявив цивільний позов до [PERSON] про стягнення 15035 грн. компенсації за будівельні матеріали та обладнання, які використані при будівництві жилого будинку в с. Корост по вул. Набережна, 37, оскільки він, як спадкоємець померлої 29.07.2009 р. матері, [PERSON], яка за життя приймала участь у будівництві цього житла, має право на компенсацію за будівельні матеріали та обладнання, оскільки це житло подароване 2.10.2010 р. відповідачці їхнім батьком, [PERSON] Позивач [PERSON] в судовий розгляд не з»явився, його інтереси представляв адвокат [PERSON], який в усній формі заявив про слухання справи у його відсутність, ухвалення рішення відповідно до поданих доказів та покинув судове засідання. Відповідачка [PERSON] в судовий розгляд не з»явилась, належним чином 25.10.2014 р. повідомлена про справу. Дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 2.10.2010 р. [PERSON] подарував [PERSON] жилий будинок з надвірними будівлями в с. Корост по вул.. Набережна, 37, що стало підставою державної реєстрації прав на нерухоме майно [PERSON], що підтверджується відповідним витягом від 8.11.2010 р. Рішенням Сарненського районного суду від 5.03.2014 р. в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про часткове скасування рішення Коростської сільської ради про оформлення права власності на жилий будинок, часткове скасування свідоцтва про право власності на жилий будинок, визнання частково недійсним договору дарування жилого будинку, визнання права власності на частину жилого будинку в порядку спадкування за законом, визнання права власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування за законом відмовлено; ухвалою апеляційного суду Рівненської обл.. від 8.07.2014 р. рішення суду залишено без змін. Таким чином, рішення судів встановили, що жилий будинок в с. Корост по вул. Набережна, 37 правомірно був подарований [PERSON] [PERSON], так як [PERSON] був його власником, [PERSON] не перебував у шлюбу з матір»ю позивача [PERSON], а був у шлюбі з іншою особою, жилий будинок не був спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], [PERSON] не є батьком [PERSON], а [PERSON] не є спадкоємцем [PERSON] на жилий будинок. При таких обставинах суд робить висновок, що оскільки мати позивача [PERSON] не набула права на жилий будинок, позивач в свою чергу також немає права в порядку спадкування після смерті матері на компенсацію за будівельні матеріали і обладнання. На підставі ст.ст. 376, 1218 ЦК України,

Outcome: dismissed
Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

[PERSON] заявив цивільний позов до [PERSON] про стягнення 50 000 грн. завдатку від вартості продажу ТОВ фірми «Анко», який отримав від нього відповідач 26.08.2013 р., оскільки вони домовились між собою про продаж відповідачем йому фірми за ціною 160 000 грн., про отримання коштів відповідач написав власноручно 26.08.2013 р. розписку, поставив підпис та печатку фірми «Анко» та зобов»язався підготувати документи, однак [PERSON] в подальшому відмовився продавати йому «Анко» та повернути завдаток; він направляв йому письмову претензію, однак відповіді не отримав і кошти досі не повернуті. Позивач в судовий розгляд не з»явився, його позов підтримала в суді представник [PERSON], яка дала пояснення по суті позову. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, оскільки ніяких домовленостей з позивачем щодо продажу фірми «Анко» не було і 50 000 грн. завдатку позивач йому не передавав; розписка є підробленою, так як він її не писав, підпису не ставив, а печатку позивач міг викрасти. Вислухавши сторони, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Позивачем надана претензія від 2.01.2014 р., з якою він звернувся до [PERSON] про укладення договору купівлі-продажу ТОВ Фірми «Анко», оскільки ним передано завдаток за це в 50 000 грн. 26.08.2013 р.; претензія отримана [PERSON] 3.01.2014 р., про що свідчить рекомендоване повідомлення про її вручення поштовим відділенням. Позивачем надана також розписка, датована 26.08.2013 р., з якої вбачається, що [PERSON] одержав від [PERSON] 50 тисяч грн.. як завдаток від вартості продажу фірми «Анко», розписка містить підпис та печатку фірми «Анко». Оскільки відповідач заперечив написання ним розписки, за клопотанням представника позивача суд призначив судові почеркознавчі експертизи і згідно висновку повторної експертизи підпис в розписці від 26.08.2013 р. про одержання [PERSON] від [PERSON] 50 \\ п»ятдесяти \\ тисяч грн. завдатку від вартості продажу фірми «Анко», ймовірно виконаний [PERSON] Суд приходить до висновку, що між сторонами була усна домовленість про продаж [PERSON] [PERSON] ТОВ фірми «Анко» і виконання зобов»язання було забезпечено завдатком в розмірі 50 000 грн., який позивач сплатив відповідачу відповідно до розписки від 26.08.2013 р., яка є належним і допустимим доказом відповідно до ст. 547 ЦК України, так як правочин щодо забезпечення виконання зобов»язання вчиняється у письмовій формі і суд вважає, що саме відповідач писав цю розписку, саме його підпис стоїть в ній, оскільки суд бере до уваги, як належний і допустимий доказ цьому, висновок повторної почеркознавчої експертизи; доказом того, що розписка написана відповідачем є і наявність у ній печатки фірми «Анко»; твердження відповідача, що позивач міг її викрасти, є надуманими. Оскільки порушення зобов»язання сталося з вини кредитора, тобто, відповідача, він зобов»язаний повернути позивачу 50 000 грн. отриманого завдатку. Стягненню також підлягає 500 грн. сплаченого позивачем судового збору. На підставі ст.ст. 546, 547, 570, 571 ЦК України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-20 00:00:00

[PERSON] заявив цивільний позов до [PERSON] про стягнення інфляційних витрат в розмірі 4654.51 грн. та три проценти річних в розмірі 442.50 грн., всього 5097.02 грн. у зв»язку з невиконанням зобов»язання по сплаті 24982.81 грн. збитків, заподіяних пошкодженням майна, 3074.67 грн. судових витрат та 15000 грн. моральної шкоди за рішенням Колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської обл. від 9.10.2014 р., оскільки станом на 5.02.2015 р. борг становив 43057.48 грн.; просила стягнути кошти за період з 9.10.2014 р., з дня ухвалення рішення по 10.02.2015 р. В судовому розгляді позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути 7190.60 грн. інфляційних витрат та 520.38 грн. три проценти річних від простроченої суми за період з 9.10.2014 р., дня ухвалення рішення по 4.03.2015 р., оскільки лише 5.03.2015 р. кошти йому були сплачені. В судовому розгляді позивач підтримав позовні вимоги, дав пояснення по їх суті, вважав, що відповідачка прострочила зобов»язання та має сплатити інфляційні витрати та три проценти річних. Відповідачка [PERSON] в судовий розгляд не з»явилась, її інтереси представляв адвокат [PERSON], який вважав, що позов не підлягає задоволенню, оскільки [PERSON] повністю розрахувалась з позивачем, а також суми обраховані не правильно. Вислухавши пояснення позивача, його представника [PERSON], представника відповідачки [PERSON], дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Рішенням Колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської обл. від 9.10.2014 р. з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 24982.81 грн. матеріальної шкоди, 15000 грн. моральної шкоди та 3074.67 грн. понесених судових витрат, всього 43057.48 грн. Згідно платіжного доручення № 706 від 5.03.2015 р. вказані кошти були перераховані [PERSON] на особовий рахунок [PERSON] Відповідно до ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов»язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Рішення апеляційного суду від 9.10.2014 р. набрало законної сили з моменту його проголошення відповідно до ст. 319 ЦПК України. Отже, початком порушення зобов»язання [PERSON] є саме ця дата, а оскільки кошти сплачені 5.03.2015 р., 4.03.20145 р. є кінцевою датою порушення зобов»язання. Тому стягненню підлягають інфляційні витрати та три проценти річних від простроченої суми за період з 9.10.2014 р. по 4.03.2015 р. З врахуванням індексу інфляції за цей період в 116.7 % та простроченої суми в 43057.48 грн. інфляційні витрати становлять 7190.60 грн.; прострочення сплати коштів становить 147 днів, отже, три відсотки річних від суми 43057.48 грн. становить 520.38 грн. Усі вказані кошти підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача. Доказів, які б спростували наведене, відповідачка не надала. На підставі ст.ст. 610, 625 ЦК України,

Outcome: approved