Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначив, що рішенням державного виконавчого комітету від 07.09.1967 р. № 437 [PERSON] та його сім»ї: дружині [PERSON], синам [PERSON] та [PERSON] був виданий ордер № 142 на житлове приміщення в будинку ЖБК в м.Запоріжжя по вул..Бочарова № 18 у вигляді двокімнатної квартири № 142. 29.06.1991 р. [PERSON] зазначена квартира [ADDRESS] була подарована [PERSON] Договір дарування був посвідчений П»ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-1597. 12.12.1996 р. [PERSON] подарував назад вищевказану квартиру [PERSON] Даний договір був посвідчений державним нотаріусом П»ятої Запорізької державної нотаріальної контори за реєстровим номером 5-1139. Про існування договору дарування від 29.06.1991 р. та від 12.12.1996 р. він дізнався тільки в 2013 р. Його батько [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з матір»ю позивача - [PERSON] з 14.08.1965 р. Пай за квартиру [ADDRESS] виплачувався батьками [PERSON] та [PERSON] спільно у період шлюбу, а тому на підставі ст.ст.22-24, 28, 29 КпШС України, згадана квартира була спільною сумісною власністю подружжя [PERSON]. Оскільки квартира [ADDRESS] була спільною сумісною власністю обох його батьків, [PERSON] не мав права самостійно подарувати всю квартиру [PERSON], оскільки це є порушенням ст.ст.22, 23 КпШС України, та ст.48 ЦК України (в ред..1963 р.), в силу якої недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, у тому числі ущемлює особисті майнові права неповнолітніх дітей. Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення (ст.59 ЦК УРСР в ред.. 1963 р.). Отже, [PERSON] не набув право власності на квартиру [ADDRESS] та не міг її дарувати [PERSON] за договором від 12.12.1996 р. [PERSON] помер 18.09.2012 р., а [PERSON] померла 28.02.2010 р. На цей час право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 09.12.2013 р. зареєстровано за [PERSON] Посилаючись на ст.22, 23 КпШС України, ст.48 ЦК УРСР в ред..1963 р., за позовом [PERSON] просить суд визнати договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] від 29.06.1991 р., посвідчений П»ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 3-1597, недійсним; визнати договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] від 12.12.1996 р., посвідчений П»ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 5-1139, недійсним; встановити факт належності квартири [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON], який був належним чином повідомлений про розгляд даної справи, в судове засідання не з»явився, заперечень проти позову не надав. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення позивача та його представника, [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 14.08.1965 р. (а.с.4). Виконавчим комітетом Запорізької міської Ради [PERSON] та його сім»ї: дружині [PERSON], дітям [PERSON] та [PERSON] був виданий ордер № 142 від 07.09.1967 р. на вселення в житлове приміщення в будинку ЖБК по вул..Бочарова в м.Запоріжжя по вул..Бочарова № 18 у вигляді двокімнатної квартири № 142 (а.с.5). 29.06.1991 р. [PERSON] подарував квартиру [ADDRESS] [PERSON] Договір дарування був посвідчений нотаріально державним нотаріусом П»ятої Запорізької державної нотаріальної контори, та зареєстрований в реєстрі за номером 3-1597 (а.с.42). В п.1 вказаного договору зазначено, що квартира належить [PERSON] на підставі довідки, виданої ЖБК заводу «Запоріжсталь» та «Дніпроспецсталь» № 9 м.Запоріжжя 26.06.1991 р. № 28. 12.12.1996 р. [PERSON] подарував [PERSON] вищевказану квартиру (а.с.6). Даний договір був посвідчений державним нотаріусом П»ятої Запорізької державної нотаріальної контори за р.№ 5-1139. 28.02.2010 р. померла [PERSON] (а.с.7). 18.09.2012 р. помер [PERSON] (а.с.8). Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 09.12.2013 р., яке набрало законної сили, визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], який помер 18.09.2012 р. (а.с.9-10). [PERSON] зареєструвала своє право власності на вказану квартиру в реєстраційних органах (а.с.46). За ст. 10 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За ст.23 КпШС, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Позивач, звернувшись до суду з даним позовом, зазначив, що договір дарування від 29.06.1991 р. був укладений з порушенням ст.ст.22, 23 КпШС, оскільки дружина дарувальника - [PERSON] не давала свої згоди на дарування квартири, а тому в силу ст.48 ЦК України, договір дарування є недійсним. Такі твердження позивача ґрунтуються на припущеннях. З архівної довідки від 06.11.2014 р. (а.с.41) судом встановлено, що згідно діючої номенклатури справ державних нотаріальних контор за 1991 р. ст..209 строк зберігання документів на підставі яких посвідчувались договори відчудження 10 років. Документи на підставі яких посвідчувались договори відчудження за 1991 р. знищені. На зберігання до нотаріального архіву передані тільки справи сформовані з примірників договорів та правовстановлюючих документів. З наведеного, суд дійшов висновку, що належних та допустимих доказів порушення вимог ст..ст.22, 23 КпШС при укладенні договору дарування від 29.06.1991 р., позивач не надав. За життя [PERSON] укладені договори дарування та право власності [PERSON], як і [PERSON], не оспорювала. Тому позовні вимоги про визнання вказаного договору дарування недійсним з підстав, зазначених позивачем, задоволенню не підлягають. Оскільки судом не встановлено підстав для визнання договору дарування від 29.06.1991 р. недійсним, то як похідна вимога, не підлягає задоволенню позов і в частині визнання недійсним договору дарування від 12.12.1996 р. Вирішуючи позовні вимоги в частині встановлення факту належності квартири [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, суд виходив з наступного. Враховуючи ту обставину, що відповідно до підрозділу 1 розділу 2 ЦК України, померлий не є суб»єктом цивільних відносин, а тому за ним не може бути визнано будь-яке цивільне право, суд вважає, що встановлення факту, про встановлення якого заявив позивач, не повинно зазначатись в резолютивній частині рішення. Таким чином, позовні вимоги, заявлені [PERSON] не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed