Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Автозаводського районного суду м. Кременчука з дійсним позовом. Свої позовні вимоги мотивував тим, що 08.12.2015 року він уклав з ТОВ «лізингова компанія «Ваш авто» договір фінансового лізингу №002520, згідно якого предметом Лізингу по даному договір є автомобіль [PERSON]. Представник ТОВ «лізингова компанія «Ваш авто» перед укладенням договору в усній формі роз'яснила, що він повинен спочатку сплатити передплату за автомобіль в сумі 21500,00 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і за кілька днів відповідач передасть йому в користування предмет лізингу. Того ж дня, він сплатив на користь відповідача 21500,00 гривень, які вважав передплатою за транспортний засіб, хоча це виявився адміністративний платіж. Представник відповідача під час попередніх переговорів ввів його в оману щодо умов договору. Після вчинення договору, позивач зрозумів, що договір не можливо розірвати з його ініціативи, що є порушенням його прав, як споживача. Крім того, Договір фінансового лізингу містив 3 додатки, проте лише 2 з них були підписані сторонами. Враховуючи дані обставини позивач вважав, що відсутність підписаного сторонами додатку № 3 до договору є свідченням того, що сторонами не досягнуто домовленостей з усіх його істотних умов, а тому договір фінансового лізингу № 002520 не можна вважати укладеним, а тому грошові кошти в розмірі 21500,00 грн. були отримані відповідачем без достатньої правової підстави і тому мають бути повернуті. Також діями відповідача йому завдано моральну шкоду, розмір якої він оцінює в 5000 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що 08.12.2015 року між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» було укладено договір Фінансового лізингу №002520 з додатками № 1 та № 2, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу, а саме автомобіль [PERSON], і передати його позивачу на умовах цього договору. Згідно п.1.2. Договору фінансового лізингу, вартість предмета лізингу на момент укладення даного договору зазначається у даному договорі, розмір авансового платежу вказується у даному договорі та додатку №1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною. Відповідно до п.1.7. Договору фінансового лізингу, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу. 08.12.2015 року позивач сплатив на користь відповідача 21500,00 грн., що підтверджується копією квитанції №26(а.с.17). Позивач в своїй позовній заяві посилається на те, що відповідно до п.16.13. Договору фінансового лізингу, додатки до договору фінансового лізингу є невід'ємною його частиною, а оскільки сторонами не було підписано додаток №3 до договору, на думку позивача, дані обставини свідчать про те, що сторонами не досягнуто домовленостей з усіх його істотних умов, а договір фінансового лізингу № 002520 не можна вважати укладеним і сплачені кошти в розмірі 21500,00 грн. підлягають поверненню відповідачем в порядку ст. 1212 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України та ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Нормами статей 203, 627 ЦК України закріплено, що правочин є чинним, якщо його зміст не суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зі змісту укладеного договору фінансового лізингу від 28.08.2015 року, а саме п.п. 1.1, 2.1, 8.2, 10.1, 10.4,10.15, вбачається, що його умови містять предмет, строк лізингу, вартість предмету лізингу та розмір щомісячного лізингового платежу, умови, згідно яких сторони мають укласти додаткову угоду, у разі необхідності досягнення відповідної згоди. Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Аналізуючи матеріали справи, вбачається, що позивач підписавши спірний Договір погодився з його умовами. Суд не погоджується з доводами позивача про те, що не підписавши додаток № 3 до Договору фінансового лізингу, даний договір не є укладеним, виходячи з наступного. Згідно п.10.3 Договору, у випадках залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, та до передачі предмета лізингу лізингоодержувачу сторони зобовязані підписати Додаток №3 до даного договору. Таким чином, з вищевикладеного вбачається, що передбачений Додаток № 3, сторони погодили укласти на стадії купівлі/передачі предмету лізингу лізингоодержувачу А тому, суд приходить до висновку, що не підписання сторонами Додатку №3 до договору фінансового лізингу від 28.08.2015 року у день його укладання не є підставою, для визнання договору неукладеним. Відповідно до ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Статтею 214 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. Так, у правовій позицій Верховного Суду України, викладеній в постанові від 02.10.2013 року у справі №6-88цс13 зазначено, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу. Проаналізувавши межі заявлених вимог та відповідність їх нормам матеріального права вбачається, що відносини, які склалися між позивачем та відповідачем носять договірний характер та сплата коштів відбулася на умовах укладеного договору, відповідний договір у порядку передбаченому законом не розірваний та не визнаний недійсним, а тому твердження позивача про безпідставне отримання відповідачем грошових коштів та необхідність витребування безпідставно набутого майна, а також застосування до спірних правовідносин вимоги ст.1212 ЦК України, суд вважає необґрунтованими. Стосовно вимог щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначає, що згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. З огляду на те, що судом відмовлено в задоволенні позовних вимог про витребування безпідставно набутого майна, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки вказані вимоги є похідними. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних [PERSON] про витребування безпідставно набутого майна та стягнення моральної шкоди.

Outcome: dismissed