Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно та встановлення факту, що має юридичне значення, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [INFO] року померла його нерідна бабуся, [PERSON], [INFO], про що свідчить Свідоцтво про смерть серії [NUMBER], згідно з яким, [PERSON] померла у віці 74 років, про що 23 червня 2017 року було складено відповідний актовий запис № 1700. Мешкала [PERSON] за місцем реєстрації в [ADDRESS], разом із позивачем з 17 березня 2010 року. Згідно із відомостями Спадкового реєстру, спадщина після смерті [PERSON], відкрилася за законом, заповіт відсутній. 27 червня 2017 року він у встановлений порядок та строки прийняв спадщину після померлої [PERSON] звернувшись із відповідною заявою до державного нотаріуса Першої Горлівської державної нотаріальної контори. Однак, 27 червня 2017 року у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [INFO] року, позивачу було відмовлено у зв'язку з відсутністю доказів родинних та інших відносин спадкоємця зі спадкодавцем. Натомість, було роз'яснено, що факт проживання однією сім'єю зі спадкодавцем може бути стверджено рішенням суду, яке набрало законної сили. Із Паспорта позивача та Домової книги видно, що останній значиться зареєстрованим за адресою: у [ADDRESS]. Згідно із Актом з місця мешкання, складеним у присутності свідків, за наслідками проведення огляду будинку [ADDRESS], було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживала за вказаною адресою з 17 березня 2010 року по день своєї смерті - [INFO] року. Під час спільного проживання, позивач та [PERSON] мали спільний бюджет, були пов'язані спільним побутом та мали взаємні права та обов'язки. Вони мали спільний бюджет, який складався з пенсії померлої та заробітної плати позивача. За спільні кошти вони купували їжу, ліки, оплачували житлово-комунальні послуги та лікування у медичних закладах. Зазначений факт у Акті підтвердили сусіди. Після смерті [PERSON], саме позивач займався похованням та сплачував послуги з поховання, що підтверджується також рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 23 червня 2017 року. Після померлої [PERSON] крім позивача та відповідача [PERSON], рідного дядьки, інших спадкоємців немає, інші спадкоємці, крім позивача, які б прийняли спадщину після смерті [PERSON] відсутні. Вказав, що оскільки він постійно мешкав разом [PERSON], яка померла [INFO] року, однією сім'єю не менше п'яти років до часу відкриття спадщини, тобто з 17 березня 2010 року до часу її смерті - [INFO] року, інших спадкоємців, які б прийняли б спадщину немає, позивач прийняв спадщину у порядку, визначеному чинним законодавством. Просить суд, встановити факт постійного проживання однією сім'єю [PERSON], [INFO], зареєстроване місце проживання: [ADDRESS], з [PERSON], [INFO], починаючи з 17 березня 2010 року по день її смерті - [INFO] року. Та визнати за [PERSON] право власності на недоотриману пенсію за період з 01 березня 2016 року по 31 січня 2017 року у розмірі 25104,00 грн., яка залишилась після смерті [PERSON], [INFO]. Позивач [PERSON] до судового засіданні не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. 21 липня 2017 року звернувся до суду з Заявою, в якій просить суд розглянути справу без його участі та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.26). Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі Довіреності від 21 червня 2017 року (а.с.17), до судового засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. 21 липня 2017 року звернулася до суду з Заявою, в якій просить суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги [PERSON] просить задовольнити в повному обсязі (а.с.28). Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце судового розгляду справи. 25 липня 2017 року надано до суду Заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] (а.с.36). Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно та встановлення факту, що має юридичне значення підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Згідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.2 ст. 256 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені будь-які факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих або майнових прав фізичних осіб. Відповідно до ст. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» «Відповідно до статей 255, 271 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення». Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з'ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. Відповідно до частини 2 статті 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. При цьому, сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, а також інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина 4). З урахуванням змісту Рішення Конституційного суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 (Справа № 1-8/99), обов'язковою умовою для визнання членами сім'ї, крім власне факту спільного проживання,є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON], яка померла [INFO] року постійно проживали однією сім'єю в будинку [ADDRESS]. Вказані обставини підтверджено в судовому засіданні Актом обстеження технічного стану від 28 червня 2017 року, складеного Начальником ділянки №8 міста Горлівки та свідками - сусідами позивача, з якого вбачається, що [PERSON] та [PERSON], яка померла [INFO] року постійно проживали однією сім'єю в будинку [ADDRESS], вели спільне господарство, вказані обставини підтверджені сусідами ( а.с.13). Із Домової книги для прописки громадян, які проживають у [ADDRESS], вбачається, що [PERSON], [INFO] зареєстрована у будинку з 01 жовтня 1996 року, а [PERSON], [INFO] зареєстрований у будинку з 17 березня 2010 року. ( а.с.10-12). Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області № 243/5595/17 від 23 червня 2017 року, Заяву [PERSON], заінтересована особа Бахмутський міський Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про встановлення факту смерті - задоволено. Встановлено факт, що: [PERSON], яка народилася [INFO] року в м. Горлівка Донецької області, громадянка України, що була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS], померла [INFO] року в м. Горлівка Донецької області, у віці 74 років, внаслідок гострої серцево-судинної недостатності, атеросклеротичний коронарокардіосклероз (а.с. 15). Згідно зі ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. За змістом ст.1264 ЦК України, у четвергу чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Як зазначено у п.211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої 03 березня 2004 р. наказом Міністерства юстиції України, доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті З СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо. Частиною 2 ст. 3 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Отже, законодавець чітко визначив три юридичні ознаки, які складають поняття сім'ї: 1) спільне проживання, 2) пов'язання спільним побутом, 3) наявність взаємних прав і обов'язків. Частиною 2 ст. 3 СК України визначено, що сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Таким чином, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позивач [PERSON] та [PERSON], яка померла [INFO] року проживали постійно однією з 17 березня місяця 2010 року по день смерті [PERSON], яка померла [INFO] року. Увесь час такого проживання вони були пов'язані спільним побутом та вели спільне господарство, мали взаємні права та обов'язки тощо. Будь - який переконливих доказів, які б належним чином спростовували вищевказаний висновок суду, представник заінтересованої особи до суду не надав і на їх наявність не посилається. Тому суд приходить до висновку, що заявлені вимоги [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю [PERSON], яка померла [INFO] року в період з 17 березня місяця 2010 року по день її смерті підлягають задоволенню. У зв'язку із зазначеним в силу вимог ст. 1264 ЦК України позивач має право на спадкування за законом у четверту чергу як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у різі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав є визнання права. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] року померла [PERSON] ( а.с. 9 -зворот). Спадкова справа в Україні після смерті [PERSON] заведена в Першій Горлівській державній нотаріальній конторі за заявою [PERSON] про прийняття спадщини, що підтверджується Постановою державного нотаріуса Першої Горлівської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальних дій ( а.с . 14). [PERSON] за життя недоотримала пенсію за період з 01 березня 2016 року по 31 січня 2017 року у розмірі 25104,00 грн., що підтверджено Довідкою № 13397/04/07-17 від 7 липня 2017 року (а.с.16). Спадщина вважається належною спадкоємцю з часу її прийняття. Статтею 1261 ЦК України визначається перша черга спадкоємців, так зокрема частиною першою вказаної статті визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Як вбачається з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, інформація щодо заповітів/спадкових договорів, складених [PERSON], [INFO], відсутня (а.с. 31-34). Згідно до ст.1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім'ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Згідно зі ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно п. 23 Постанови № 7 Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», при наявності умов для отримання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У випадку відмови нотаріуса у оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами : копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово - експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця». Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування». Згідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» п.1 «Слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі Свідоцтва про право на спадщину». Однак, Постановою державного нотаріуса Першої Горлівської державної нотаріальної контори від 27 червня 2017 року № 258/02-31 [PERSON] було відмовлено в видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] у зв'язку з відсутністю рішення суду про встановлення факту проживання однією сім'єю ( а.с. 14). Частина 1 ст. 55 Конституції України, яка передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод. Згідно ч. 1 ст. 64 Основного Закону, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Згідно до п.3.1 Листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» «Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України та п. 3.14 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 із наступними змінами та доповненнями незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, прийняття і відмова від прийняття спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Викладене також підтверджено і роз'ясненням, наданим у п. 1 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013, зі змісту якого вбачається, що відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та/або не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Відповідно до п. 3.3 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Як особа, яка прийняла спадщину після смерті [PERSON] позивач є її правонаступником. Однак його право не визнається, що є, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» правовою підставою звернення до суду, відповідно до вимог ст. 392 ЦК України. Умов для отримання свідоцтва про право на спадщину в нотаріальній конторі в позивача немає, тому, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» її вимога про визнання права на спадщину підлягає судовому розгляду та підлягає задоволенню. Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. На підставі викладеного,

Outcome: approved