Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначає, що він є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30 травня 2019 року. У його квартирі, прописаний але не проживає [PERSON] , який є сином колишнього власника спірної квартири [PERSON] . Реєстрація відповідача у квартирі, створює йому перешкоди вільно володіти та користуватися нею. Крім того, у зв`язку з реєстрацією відповідача у його квартирі виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але плата за них нараховується. Просить суд позбавити [PERSON] права користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] та стягнути з відповідача на його користь судовий збір. У судове засідання позивач [PERSON] надав заяву, в якій прохав суд розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти постановлення судом заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на сторінці Першотравенського міського суду Дніпропетровської області Офіційного веб-порталу «Судова влада України». Згідно ст.280 ЦПК у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 30 травня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Першотравенського міського нотаріального округу Баден А.Є., зареєстрованого в реєстрі за №632, укладеним між [PERSON] , який діяв від свого імені та за довіреністю, посвідченою 04 березня 2019 року, реєстраційний номер №159, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу, Терещенко Н.С., від імені [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30 травня 2019 року за №168606355, виданого приватним нотаріусом Першотравенського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, Баден А.Є., відповідно до якого, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер:632, виданого 30 травня 2019 року, приватним нотаріусом Першотравенського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, Баден А.Є. Згідно довідки №03.4-15/9441 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, у спірній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до акту ПП «Комунальщик-2» №407 від 13 червня 2019 року, дійсно у квартирі [ADDRESS] , зареєстрований але не проживає [PERSON] , [INFO] , з 2009 року по теперішній час. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст.ст. 4, 19 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Враховуючи вищевикладене, та те, що відповідач по справі [PERSON] є сином колишнього власника спірної квартири [PERSON] , зареєстрований у спірній квартирі, але не проживає в ній, родинних відносин з позивачем, як власником квартири, не має, тому суд вважає, що [PERSON] слід позбавити права користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] , та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved