Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини [PERSON], [INFO], з батьком. Позовні вимоги мотивував тим, що з 2005 року позивач перебував у шлюбі з відповідачкою, та після розірвання шлюбу дитину залишено проживати з матір'ю. З 2008 року син проживає з батьком, який повністю займається вихованням, утриманням дитини, лікуванням, відвідує дитину в школі. Позивач просить визначити подальше проживання сина з батьком. Ухвалою суду від 25.04.2014 року до участі у справі залучено орган опіки та піклування в м.Івано-Франківську для надання висновку щодо визначення місця проживання дитини. Позовні вимоги позивач підтримав, просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявилася подавши заяву про визнання позову та розгляд справи без її участі (а.с.23). Представник органу опіки та піклування в м.Івано-Франківську, враховуючи узгодженість сторін в судовому засіданні щодо визначення подальшого місця проживання сина з батьком, не заперечував щодо цього. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 23.08.2005 року позивач перебував у шлюбі з відповідачкою, та після розірвання шлюбу (а.с.6, 12) дитину залишено проживати з матір'ю. Від шлюбу у подружжя народився син [PERSON], [INFO], що посвідчується Свідоцтвом про народження (а.с.5). Позивач підтвердив, що син проживає з 2008 року з батьком, де навчається в Микитинецькій ЗОШ, що підтверджується відповідними довідками (а.с.9-11). Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання батька дитини, то дані умови проживання є задовільними (а.с.10). Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України (далі ? СК України) питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність старшого сина до кожного з них, вік дитини, стан їх здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Позивач відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов'язків, має позитивні характеристики, належні матеріально-побутові умови для забезпечення потреб свого сина, а останній в свою чергу однаково добре ставиться до батька, висловлює бажання проживати з батьком. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Також суд звертає увагу на роз'яснення п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», відповідно до якого, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Згідно висновку органу опіки та піклування, який з'ясовував думку дитини, доцільно, щоб [PERSON] проживав з батьком (а.с.30-32). Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі ст. 160, 161 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved