Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-25 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей Ужгородської міської ради, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 24.05.2014 року він уклав шлюб з [PERSON] , який зареєстровано виконкомом Ірлявської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 03. Від шлюбу у них є неповнолітні діти: син [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження [NUMBER] , та донька [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження [NUMBER] . Діти на даний момент проживають з ним. Зазначає, що у нього спільне шлюбне життя з відповідачкою не склалося, так як протягом останнього часу між ними виникали сварки та конфлікти, через що вони перестали розуміти один одного, втратили почуття любові та кохання. У них різні погляди на шлюб та сім`ю. Спроби налагодити відносини позитивних результатів не дали, так як вони різні люди і не можуть співіснувати як подружжя. На даний час шлюб між ними фактично припинив існування, так як тривалий час не проживають подружжям. Спільного господарства та побуту не ведуть, матеріально одне одного не підтримують. За час перебування в шлюбі вони часто розходилися. Вважає, що за даних обставин реєстрація шлюбу носить суто формальний характер, оскільки жодних обов`язків як подружжя вони не несуть. З вищенаведених підстав їх подальше спільне життя і збереження шлюбу стало неможливим, оскільки це суперечить його інтересам. Рішення про розірвання шлюбу прийнято давно, а тому строк для примирення просить не надавати. Шлюб вони розривають уперше. Також зауважує, що відповідачка залишила дітей з ним. За весь цей час відповідачка [PERSON] не бере належної участі в утриманні та забезпеченні їх дітей, відмовляється добровільно сплачувати аліменти, а також брати будь-яку участь у їх вихованні. Він зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , в будинку, що знаходиться на балансі Ужгородської дистанції колії РФ «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» та до складу його сім`ї, що проживають разом з ним входять: син [PERSON] , [INFO] ; дочка [PERSON] , [INFO] . На даний момент він працює у виробничому підрозділі Ужгородської дистанції колії ПАТ «Укрзалізниця», отримує стабільний достатній дохід та має достатні можливості забезпечити дітям повноцінні умови для фізичного та духовного розвитку і виховання, що підтверджується довідкою від 16.01.2018 року за № 4, виданою ВП Ужгородська дистанція колій ПАТ «Укрзалізниця». Згідно з характеристикою з місця роботи, виданої на бригадира колії Ужгородської дистанції колії [PERSON] , 1978 р.н., він за час роботи показав себе старанним працівником, до службових обов`язків відноситься добросовісно, поставлені перед ним завдання, щоденні норми та вказівки керівництва виконує сумлінно, своєчасно та якісно. Відповідальний, врівноважений, доброзичливий, користується повагою серед колег. Постійно піклується про долю своїх дітей, неодноразово доглядав хвору дитину, про що свідчать листки непрацездатності по догляду за дитиною. Вказує, висновком від 11.09.2018 року за № 411/34-26 служби у справах дітей Ужгородської міської ради встановлено, що доцільним визначення місця проживання дітей сина [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , разом з батьком за адресою його місця проживання. Між ним та відповідачем не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання їх дітей, вона фактично самоусунулася від виконання своїх обов`язків як матері. Звертає увагу на те, що відповідач не має іншої родини та інших неповнолітніх чи малолітніх дітей, не має на утриманні інших осіб, зокрема батьків чи осіб, які потребують обов`язкового утримання з його боку. При таких умовах, вважає, що розмір аліментів на утримання неповнолітніх дітей необхідно визначити в твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн. на кожну дитину, так як йому відомо, що відповідач не має постійного місця роботи та доходу. На підставі викладеного позивач просить суд: розірвати шлюб між [PERSON] , 1978 року народження, та [PERSON] , 1981 року народження, який зареєстровано 24.05.2014 року виконкомом Ірлявської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] , актовий запис № 03; визначити місце проживання малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження [NUMBER] , та доньки [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження [NUMBER] , разом з батьком [PERSON] , 1978 року народження, за його місцем проживання за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] , 1981 року народження, на користь [PERSON] 1978 року народження, аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі по 1500 грн. на кожну дитину, починаючи з моменту звернення до суду та до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою судді від 01.02.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 15.03.2019 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за даною позовною заявою до судового розгляду по суті. Позивач у дане судове засідання не з`явився, при цьому подав до суду заяву від 26.06.2019 року, згідно з якою просить розглянути справу без його участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити. Відповідач у дане судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву від 26.06.2019 року, відповідно до якої просить розглянути справу без її участі, зазначивши, що позовні вимоги їй відомо, позов визнає у повному обсязі. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, хоч про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомлено. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України сторони користуються\~рівними процесуальними\~правами. Крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 24.05.2014 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , укладено шлюб, який зареєстровано в Ірлявській сільській раді Ужгородського району Закарпатської області за актовим записом № 03, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Ірлявської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області 24.05.2018 року. Сторони мають двох спільних дітей сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 06.03.2012 року, та доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 16.04.2014 року. Позивач зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , в будинку, що знаходиться на балансі Ужгородської дистанції колії регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», склад його сім`ї, що проживає разом з ним: син [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] , що стверджується довідкою від 27.03.2017 року за № 32/к, виданою ВСП «Ужгородська дистанція колії» регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] працює на посаді бригадира колії ВСП «Ужгородська дистанція колії» регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» з 05.05.2014 року, за місцем роботи характеризується виключно з позитивної сторони. Згідно зі ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов`язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24, ст. 25 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як встановлено судом, подружнє життя між сторонами не склалося. Про це свідчать ті обставини, що вони сімейних стосунків не підтримують та разом не проживають, позивач наполягає на розірванні шлюбу з відповідачем, яка позов визнала. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони остаточно втратили почуття поваги, любові і довіри один до одного, їхня сім`я розпалася остаточно. Умови для примирення позивача та відповідача відсутні, а цей шлюб є формальним і подальше його збереження може суперечити інтересам сторін, а відтак, на підставі ст. 105 СК України шлюб слід розірвати. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Принцип «найкращих інтересів дитини» є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (ст. 160 СК України). Відповідно до ч. ч. 1, ч. 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно з положеннями ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07.12.2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015 року). Із змісту ч. 4 ст. 19 СК України випливає, що при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування надає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 11.09.2018 року за № 411/34-26 органом опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому встановлено, що доцільним буде визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з їх батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою його місця проживання. На переконання суду, проживання спільних дітей сторін з батьком відповідатиме принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи. Беручи до уваги викладене, а також визнання відповідачем позовних вимог в частині визначення місця проживання спільних дітей з позивачем, з урахуванням віку дітей і висновку органу опіки та піклування, в інтересах дітей, суд вважає за необхідне визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] за його місцем проживання за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, суд зауважує, що мати дітей не обмежена у своєму праві на спілкування з донькою та сином, турботу відносно останніх та участь у вихованні дітей, і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дітей щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. За змістом ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XІІ) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Положенням ч. 1 ст. 182 СК України передбачені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. За правилами ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі регламентовано ст. 184 СК України. Спільні діти сторін проживають разом з батьком та потребують матеріального забезпечення. Сторонами не оспорюється, що відповідач на час розгляду справи офіційно не працює та постійного (сталого) доходу не має. При визначенні розміру аліментів суд враховує майновий стан позивача, який веде догляд за донькою та сином, вік дітей, матеріальне становище платника аліментів (відповідача), яка є особою працездатного віку, відсутність у матеріалах справи даних про наявність у неї аліментних зобов`язань та інших утриманців, а також вимоги норми ч. 2 ст. 182 СК України, згідно з якою розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж п`ятдесят відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Враховуючи викладене та визнання відповідачем позову в частині вимог про стягнення аліментів, а також беручи до уваги рівність обов`язку батьків щодо утримання дітей, суд приходить до висновку, що в силу вимог\~ст. 180 СК України з відповідача слід стягнути на користь позивача аліменти на їх спільних дітей сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн. на кожну дитину щомісячно і до досягнення ними повноліття. Беручи до уваги, що згідно зі\~ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2019 року установлено прожитковий мінімум 2027\~грн.,\~з 1\~липня \~2118\~грн.,\~з 1\~грудня \~2218\~грн., така сума аліментів, на думку суду, повинна забезпечити дітей хоча б найнеобхіднішим. Розмір аліментів, визначений судом, відповідатиме принципам розумності та справедливості. При цьому, суд зазначає, що сторони не позбавлені права в подальшому, відповідно до положень ст. 192 СК України, ставити питання про зміну розміру аліментів. При цьому, оскільки позов пред`явлений 14.01.2019 року, то в силу вимог ч. 1 ст. 191 СК України аліменти слід стягувати із цієї дати, а на підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. Позовних вимог щодо порядку виховання дітей та поділу спільного майна сторін у межах даного позову не заявлено. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачений ним судовий збір у розмірі 768,40 грн. за вимогу про розірвання шлюбу. Відповідно до положень ч. ч. 6, 7 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору в частині вимог про стягнення аліментів, то такий слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: approved