Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 16.09.2001 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу у них народилось двоє дітей дочка [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO]. За час перебування у шлюбі ними було придбано квартиру [ADDRESS]. Також, вказує, що за час шлюбу ними було придбано гараж № 642 в гаражному кооперативі «Ветеран-2», що знаходиться за адресою: вул. Конякіна, 2а, м. Луцьк, Волинська область. Позивач вважає, що вищевказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, а згоди щодо поділу спільного майно між ними не досягнуто, тому просить суд визнати, що йому належить у спільному сумісному майні подружжя ? частина квартири [ADDRESS], та ? частина гаража № 642 в гаражному кооперативі «Ветеран-2», що знаходиться за адресою: вул. Конякіна, 2а, м. Луцьк, Волинська область. 13.06.2017 року [PERSON] звернулась в суд з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання майна, набутого за час шлюбу, особистою власністю. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 16.09.2001 року по 22.09.2016 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від даного шлюбу мають двох дітей дочку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. Вказує, що квартира [ADDRESS], хоча і набута за час шлюбу, однак не є спільною сумісною власністю подружжя. Після одруження [PERSON] переїхав проживати від своїх батьків у квартиру за місцем її реєстрації, що знаходиться за адресою: пр. Соборності, 27/33, м. Луцьк, Волинська область. Дана квартира належить на праві спільної сумісної власності їй, її матері [PERSON] та сестрі [PERSON] Зазначає, що в 2005 році сестра [PERSON] звернулась до неї з пропозицією про сплату їй коштів за частку у квартирі за вищевказаною адресою, при умові, що вона придбає собі на ці кошти житло та не буде претендувати на частку в даній квартирі. 11.10.2015 року між [PERSON], [PERSON] та нею було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. При укладенні даного договору була присутня її сестра [PERSON], яка передавала продавцям кошти за придбання квартири. Дані кошти, останньою були зняті в цей же день 11.10.2005 року з її рахунку, відкритому на її імя у Волинській ОД «[PERSON] [PERSON]». В свою чергу, [PERSON] підтвердила, що не матиме будь-яких претензій щодо своєї частки в квартирі за адресою: пр. Соборності, 27/33, м. Луцьк, Волинська область. Також, вказує, що кошти на придбання спірної квартири [PERSON] не надавав. Просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] в її користь понесені судові витрати по справі. Ухвалою суду від 19.06.2017 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна набутого за час шлюбу, особистою приватною власністю. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала. Просила суд первісний позов задовольнити, зустрічний позов не визнала та просила суд відмовити в його задоволенні за безпідставністю вимог. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні первісний позов визнали частково. Не заперечували, щодо поділу гаража № 642 в гаражному кооперативі «Ветеран-2», що знаходиться за адресою: вул. Конякіна, 2а, м. Луцьк, Волинська область, в задоволенні первісного позову в частині визначення, що [PERSON] належить ? частини квартири [ADDRESS] просила суд відмовити, з тих підстав, що дана квартира являється особистою приватною власністю [PERSON] Заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, свідків, оцінивши зібрані та дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що первісний позов підлягає до часткового задоволення, а зустрічний підлягає до задоволення повністю, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що сторони з 16.09.2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.09.2016 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 5, 67). Від даного шлюбу у сторін народилось двоє дітей дочка [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO]. За час шлюбу сторонами було придбано на підставі договору купівлі-продажу від 30.03.2012 року гараж № 642, що знаходиться за адресою: вул. Конякіна, 24а, м. Луцьк, Волинська область (а.с. 25). Крім того, 11.10.2005 року між [PERSON] та [PERSON], який діяв від свого імені та імені [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким останній продав, а [PERSON] придбала за ціною 18600,00 грн. квартиру № 30 в житловому будинку № 34 по вул. Кравчука в м. Луцьку Волинської області. Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] за р/н 3873. Право власності на квартиру за [PERSON] зареєстровано в КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації». Дані обставини стверджуються копіями вказаного договору та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 67-68). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Визначаючи обсяг майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, обов'язково слід встановлювати правовий режим його належності подружжю загалом або дружині/чоловікові окремо в контексті положень ст. ст. 57, 58 СК України. Згідно з п. п. 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто (п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України). Відповідно до пункту 3 частини першої\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму\~статті 60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму\~статті 60 СК України\~застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 5 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17, яка в силу положень\~статті 360-7 ЦПК України\~має враховуватися судом під час прийняття рішення. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позивач [PERSON], звертаючись в суд з позовом про поділ квартири [ADDRESS], просив поділити її, як спільне майно подружжя. Як вбачається з свідоцтва про право власності на житло, Трус (дошлюбне прізвище [PERSON]) В.В., її матері [PERSON] та сестрі [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с. 68). Також з пояснень [PERSON] та допитаних в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] [PERSON] судом встановлено, що між [PERSON] та її сестрою [PERSON] було досягнуто домовленості щодо сплати останньою коштів [PERSON] за належну їй частку у квартирі [ADDRESS], при умові, що вона придбає собі на ці кошти житло та не буде претендувати на свою частку в даній квартирі. В день укладення 11.10.2005 року між [PERSON] та [PERSON], який діяв від свого імені та від імені [PERSON] договору купівлі-продажу спірної квартири, [PERSON] були зняті кошти в розмірі 25873,19 євро, які знаходились на рахунку, відкритому на її імя у Волинській ОД «[PERSON] [PERSON]», що підтверджується випискою по вкладу від 19.12.2016 року (а.с. 75). Присутність [PERSON] при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири та передачу саме останньою продавцю коштів за дану квартири підтвердила допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка являється дочкою [PERSON] та була присутня під час укладення даного договору. На підтвердження отримання від [PERSON] коштів в сумі 32000,0 доларів США, як компенсацію за свою частку квартири [ADDRESS] 11.10.2005 року [PERSON] було надано розписку, в присутності [PERSON] та [PERSON] Крім того, [PERSON] підтвердила даною розпискою, що жодних претензій щодо квартири [ADDRESS] не матиме (а.с. 101). Так як джерелом набуття спірної квартири були кошти отримані [PERSON], як компенсацію вартості належної їй частки в квартирі [ADDRESS], суд дійшов висновку, що спірна квартира є особистою приватною власністю останньої. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] працював офіційно з 2000 року по 2003 рік у СП «Волинь Ойл», з вересня по жовтень 2000 року в ПП «ТД Альянс», в грудні 2003 року в ТзОВ «Гаяне», у СПД [PERSON] в період з 01.01.2005 року по 20.09.2007 року, у СПД [PERSON] працює починаючи з червня 2009 року та отримував мінімальну заробітну плату, що підтверджується випискою з Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області від 04.10.2017 року (а.с. 137-139). Тому, з врахуванням вартості спірної квартири, доходу [PERSON], неподання ним інших доказів, що підтверджують отримання ним додаткового доходу, як доказу матеріальної можливості придбання даної квартири, суд приходить до висновку про відсутність доказів придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя. При цьому, доводи позивача за первісним позовом, що в договорі купівлі-продажу не вказано, що купівля спірної квартири здійснювалась за особисті кошти [PERSON] не доводить того факту, що спірну квартиру придбано за спільні кошти подружжя. Таким чином, з врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що первісний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя слід задовольнити частково, визнати, що [PERSON] належить у спільному сумісному майні подружжя: ? частина гаража № 642 в гаражному кооперативі «Ветеран-2», що знаходиться за адресою: вул. Конякіна, 24а, м. Луцьк, Волинська область. В задоволенні решти вимог [PERSON] слід відмовити за безпідставністю. Крім того, зурахуванням встановленого судом джерела походження коштів, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна, набутого за час шлюбу, особистою власністю слід задовольнити та визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS]. Частиною першою\~статті 88 ЦПК України\~визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом просив суд судові витрати залишити за позивачем [PERSON], тому суд залишає понесені позивачем судові витрати за нею. Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні [PERSON] з зустрічним позовом до суду, сума сплаченого судового збору згідно квитанцій № 24017224 від 19.06.2017 року становить суму - 930 грн. (а.с. 63). Оскільки, позовні вимоги [PERSON] задоволено повністю, то з [PERSON] слід стягнути в користь [PERSON] понесені нею витрати за зустрічним позовом по сплаті судового збору в розмірі 930,00 грн. Згідно ч.1\~ст.84 ЦПК України\~витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. За правилами ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат пов'язаних з розглядом судової справи, зокрема належать витрати на правову допомогу. З квитанції до прибуткового касового ордера (а.с. 64) вбачається, що [PERSON] згідно умов укладено з адвокатом [PERSON] договору про надання правової допомоги (а.с. 37, 38) сплачено 900,00 грн. Вирішуючи питання про стягнення витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 900,00 грн., суд враховує, чи була надана позивачу правова допомога в необхідному для такої оплати обсязі (час знаходження в судових засіданнях, час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та час ознайомлення з матеріалами справи в суді), чи не перевищує ця плата граничні розміри компенсації таких витрат. Тому, з [PERSON] в користь [PERSON] слід стягнути понесені витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 900,00 грн.

Outcome: partial