Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернулася до суду з позовом до Державного реєстратора Київської філії Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Макарова Олега Вячеславовича (надалі по тексту - відповідач 1, державний реєстратор, Макаров О.В.) та Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (надалі по тексту - відповідач 2), у якому просить визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 44177165 від 21.11.2018 18:13:11 та запис про право власності номер 29040558, за яким у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано за АТ «АЛЬФА-БАНК» право власності на квартиру адреса: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 23 лютого 2007 року між позивачем та відповідачем 2 укладено договір кредиту № 39.29-50/615к. З метою забезпечення виконання позивачем зобов`язань за договором кредиту 23 лютого 2007 року між позивачем та відповідачем 2 укладено іпотечний договір № 39.29-50/355і зі змінами та доповненнями, за умовами якого позивачем передано в іпотеку відповідачу 2 нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру № 121, загальною площею 112,90 кв.м, житловою площею 51,80 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 21 листопада 2018 року державним реєстратором Київської філії Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Макаровим Олегом Вячеславовичем було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 44177165 від 21.11.2018р. 18:13:11 та зареєстровано право власності на нерухоме майно: квартиру за адресою: [ADDRESS] , за відповідачем 2. Позивач вважає незаконними, протиправними та такими, що підлягають скасуванню рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 44177165 від 21.11.2018р. 18:13:11, запис про право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно здійснений на підставі вказаного рішення № 29040558 по реєстрації права власності на нерухоме майно: квартиру за адресою: [ADDRESS] за відповідачем 2, оскільки відповідачем 2 не дотримано законодавчо встановлених вимог при вчиненні дій щодо звернення стягнення на майно, що є предметом іпотеки, в свою чергу відповідач 1 протиправно, всупереч вимогам чинного законодавства, вчинив реєстраційні дії за відсутності необхідних для цього підстав та документів. Так, позивач не отримувала від відповідача 2 письмову вимогу про усунення порушення зобов`язання за кредитним договором та в переліку документів на підставі яких за відповідачем 2 зареєстровано право власності на спірну квартиру відсутній такий документ. Також відповідачем 2 не надано державному реєстратору оцінки вартості предмету іпотеки, державним реєстратором при прийнятті оскаржуваного рішення та здійсненні державної реєстрації права власності не враховано, що на спірну квартиру поширюються вимоги ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до якого встановлено заборону примусового стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом іпотеки, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Ухвалою суду від 10 лютого 2020 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судовими справами між суддями від 09 вересня 2020 року дану цивільну справу передано судді Каліушку Ф.А. Ухвалою суду від 15 вересня 2020 року дану справу прийнято до свого провадження та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання. Ухвалою суду від 17.03.2021 року замінено відповідача 2 - Акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК» на його правонаступника Акціонерне товариство «АЛЬФА-БАНК». 06 жовтня 2021 року позивачем подано заяву про зміну предмету позову, якою доповнено позовні вимоги та додатково позивач просив суд повернути сторони в попередній стан, припинити право приватної власності АТ«АЛЬФА-БАНК» на квартиру адреса: [ADDRESS] , визнати за Позивачем право власності на квартиру адреса: [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав з підстав зазначених в останньому, просив задовольнити. Відповідач 1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання у встановленому законом порядку, був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не подавав, будь-яких клопотань від нього не надходило. Представник відповідача 2 в судовому засіданні заперечила проти заявлених позовних вимог, просила відмовити у їх задоволенні, надавши пояснення по суті заявлених позовних вимог. Суд, заслухавши представників позивача та відповідача 2, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України). Згідно із стст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 23 лютого 2007 року між Позивачем та АКБ «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є відповідач 2, укладено договір кредиту № 39.29-50/615к, за умовами якого, а саме п. 1.1 та п. 1.2, останній надав позивачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 70 200,00 доларів США зі сплатою 12,25 процентів річних із вказаним у Договорі кредиту графіком погашення. Кредит надавався з ціллю фінансування будівництва (інвестування) квартири [ADDRESS] , загальною площею 117,85 кв.м. З метою забезпечення виконання позивачем зобов`язань за Договором кредиту, 23 лютого 2007 року між позивачем та відповідачем 2 укладено іпотечний договір № 39.29-50/355і (надалі за текстом - «Іпотечний договір»), за умовами якого Позивачем передано в іпотеку майнові права на незакінчену будівництвом квартиру № 9 загальною проектною площею 117,85 кв.м., що розташована на 4 поверсі в житловому будинку, будівництво якого здійснюється за будівельною адресою: [ADDRESS] . В зв`язку з закінченням будівництва квартири та оформленням позивачем права власності на нерухоме майно (предмет іпотеки), 10 жовтня 2008 року шляхом укладання Договору № 1 про внесення змін до Іпотечного договору сторони внесли зміни до Іпотечного договору шляхом викладення п. 1.1 Іпотечного договору у новій редакції: «1.1. Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання зобов`язань за Договором кредиту № 39.29-50/615к від 23 лютого 2007 року, укладеним між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, надалі за текстом - «Основне зобов`язання», нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру № 121 (сто двадцять один), загальною площею 112,90 (сто дванадцять цілих і дев`ять десятих) квадратного метра, житловою площею 51,80 (п`ятдесят один цілий і вісім десятих) квадратного метра, що знаходиться за адресою: місто [ADDRESS] , надалі за текстом - «Предмет іпотеки», яка належить Іпотекодавцю, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданого 10 грудня 2007 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення № 2184-С/КІ від 10 грудня 2007 року, право власності на яку зареєстровано Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 13 грудня 2007 року за реєстровим номером 45338, записано в реєстрову книгу № 536-40». Рішенням Дарницького районну суду м. Києва від 20 червня 2018 року у справі №755/13399/16, було стягнуто з позивача на користь АКБ «УКРСОЦБАНК» суму заборгованості за кредитним договором № 39.29-50/615к від 23.02.2007 року у розмірі 108 355 долари США 78 центів, що за курсом НБУ станом на 12.08.2016 року становило 2 689 202,24 грн. Як вбачається з Інформаційної довідки 166904582 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - 21 листопада 2018 року відповідачем 1 було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 44177165 від 21.11.2018р. 18:13:11 та зареєстровано право власності на нерухоме майно: квартиру за адресою: [ADDRESS] , за АТ «УКРСОЦБАНК» (запис про право власності № 29040558 на підставі: рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: 1400040638000, виданий 28.07.2018, видавник: Укрпошта; повідомлення, серія та номер: 583, виданий 01.03.2018, видавник: АТ «Укрсоцбанк»; довіреність, серія та номер: 2286, виданий 22.10.2018, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу - Саваріна О.С.; договір кредиту, серія та номер: 39.29-50/615к, виданий 23.02.2007, видавник: АТ «Укрсоцбанк»; договір №1 про внесення змін до іпотечного договору №39 29-50/615і, серія та номер: 5849, виданий 10.10.2007, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу - Іванова С.М.; договір про внесення змін до іпотечного договору №39 29/35, серія та номер: 5852, виданий 10.10.2008, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу - Іванова С.М.; іпотечний договір №39 29-50/355і, серія та номер: 876, виданий 23.02.2007, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу - Іванова С.М.) Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV), в редакції, що діяла на момент реєстрації права власності на нерухоме майно: квартиру за адресою: [ADDRESS] за відповідачем 2, іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. (ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»). Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно частин 1 та 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. Згідно частин 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV, в редакції, що діяла на момент реєстрації права власності на предмет іпотеки за відповідачем 2) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини третьої статті 10 цього Закону визначено, що державний реєстратор, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. За змістом статті 18 Закону № 1952-IV перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень., а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127 в редакції, що діяла на момент реєстрації права власності на предмет іпотеки за відповідачем 2), для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Відповідно до пункту 61 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотеко держателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; Отже, на державного реєстратора, під час вчинення такої реєстраційної дії, законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 61 Порядку № 1127, необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. У даному випадку умовами іпотечного договору від 23 лютого 2007 зі змінами та доповненнями, зокрема пунктом 4.1 договору іпотеки передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з підпунктом 4.5.3 пункту 4.5 статті 4 передбачено, що іпотекодержатель звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до пункту 2.4.7. договору іпотеки іпотекодержатель має право у разі виникнення права звернення стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до приписів чинного законодавства України, зокрема Закону України «Про іпотеку». За правилами статті 35 Закону № 898-IV у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. З наведеного слідує, що згідно з умовами Іпотечного Договору та Закону № 898-IV однією з підстав задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення зобов`язання. Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про право власності № 29040558 щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки здійснено в тому числі на підставі рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: 1400040638000, виданий 28.07.2018, видавник: Укрпошта. Ухвалою суду від 23 червня 2021 р. вирішено питання про витребування доказів у справі та долучено до матеріалів справи надані Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) належним чином завірені копії матеріалів реєстраційної справи № 1700368780000, на підставі яких державним реєстратором Київської філії Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Макаровим Олегом Вячеславовичем було зареєстровано право власності на предмет іпотеки за відповідачем 2. Так, в матеріалах вищевказаної реєстраційної справи міститься копія рекомендованого повідомлення номер 1400040638000 про вручення поштового відправлення, проте таке повідомлення датовано 25.07.2018 р., а не 28.07.2018, як зазначено в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та підпис Позивача на ньому відсутній. Як відсутній і опис вкладення, внаслідок чого неможливо достеменно встановити, який саме документ надсилався вказаним листом. Отже, вказане поштове повідомлення є неналежним доказом виконання відповідачем 2 вимог Закону України «Про іпотеку». В свою чергу позивач вказує, що не отримувала від відповідача 2 письмової вимоги про усунення порушень. Таким чином, під час розгляду справи відповідачем 2 не надано належного доказу щодо отримання іпотекодавцем письмових вимог від іпотекодержателя про усунення порушень та звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності. Через відсутність такого доказу не є підтвердженим факт отримання іпотекодавцем вимоги про усунення порушень та унеможливило встановлення реєстратором завершення 30-денного строку, з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, що однозначно свідчить про недотримання відповідачем 2 процедури позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, визначеної п. 61 Порядку 1127 та вимог Закону України «Про іпотеку». Дана позиція суду узгоджується в висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.04.2019 у справі №638/20000/16-ц відповідно до якої для реєстрації права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, до державного реєстратора має звернутись належна особа-іпотекодержатель, та надати документи, які підтверджують: - направлення та вручення іпотекодавцю вимоги про усунення порушень; - сплив 30-денного терміну з моменту отримання іпотекодавцем вимоги про усунення порушень. Отже, державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за відповідачем 2 проведена всупереч норм чинного законодавства, а останній не може вважатися таким, що набув право власності на нерухоме майно за правочином (договором іпотеки), так як вимогами законодавства пов`язано перехід за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки із моментом отримання іпотекодавцем повідомлення про усунення порушень, що узгоджується з висновками викладеними в Постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року по справі № 201/6233/17-ц (провадження № 61-3517св19). Окрім того, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 166904582 від 16.05.2019, в розділі «Підстава виникнення права власності» у АТ «Укрсоцбанк» не зазначено документ, який би підтверджував проведення оцінки предмета іпотеки. В матеріалах реєстраційної справи № 1700368780000, копії якої були надані Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) також відсутній документ про оцінку предмета іпотеки. Надана суду відповідачем 2 копія звіту про оцінку майна є неналежним доказом у даній справі та не береться судом до уваги, оскільки не стосується спірної квартири, а здійснена щодо квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка не є ані предметом іпотеки, ані предметом спору по даній справі. В тексті повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням № 583 від 01.03.2018 року, копія якого була надана до суду відповідачем 2, також відсутнє посилання на оцінку предмета іпотеки. Таким чином відповідачем 2 не надано належних доказів наявності відповідної оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності та у матеріалах справи відсутні відомості про направлення позивачу та отримання ним інформації про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна (позиція Великої Палати Верховного Суду викладена у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19). Згідно ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. При цьому, як встановлено судом, висновок (звіт) про оцінку вартості предмета іпотеки на момент реєстрації права власності на нього за банком, останнім державному реєстратору не надавався, а тому суд доходить висновку про недотримання банком положень ч. 3 ст. 37 Закону Україну «Про іпотеку» під час реалізації процедури позасудового стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, у наведених вище правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону № 1952-IV, статтях 57, 61 Порядку № 1127, та статтях 33, 35, 36, 37 Закону № 898-IV норми порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Так, у матеріалах справи відсутні відомості про отримання іпотекодавцем позивачем письмової вимоги від іпотекодержателя про усунення порушень та звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності, інформації про вартість предмета іпотеки, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. Отож, державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за відповідачем 2 проведена всупереч нормам чинного законодавства, є установленим факт порушення порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності. Наведене свідчить про обґрунтованість вимог позивача щодо скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію за іпотекодержателем права власності на іпотечне майно. Крім того, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», пп. 1 п. 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Згідно з п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Пунктом 4 Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку»). Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасову заборону на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира (предмет іпотеки) підпадає під дію цього закону, оскільки Позичальником (позивачем), яка є громадянкою України, було отримано споживчий кредит в іноземній валюті, іпотечне майно використовується як місце постійного проживання позивача, загальна площа квартири становить 112,90 кв.м, іншого нерухомого житлового майна позивач у власності не має. Вказане підтверджується - паспортом позивача з зазначеною в ньому реєстрацією місця проживання та її громадянством, свідоцтвом про право власності на предмет іпотеки, договором кредиту № 39.29-50/615к від 23 лютого 2007 р., іпотечним договором № 39.29-50/355і від 23 лютого 2007 р., договором № 1 від 10 жовтня 2008 року про внесення змін до іпотечного договору № 39.29-50/615і від 23 лютого 2007 року, інформаційною довідкою № 261733980 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта Доказів на спростування вказаних обставин відповідачами суду не надано. Згоди на відчуження предмету іпотеки (спірної квартири), як того вимагає Закон «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», позивачем не надавалося. А отже предмет іпотеки не може бути примусово стягнутий на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за відповідачем 2 як забезпечення виконання позивачем умов договору кредиту. Таким чином, у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на спірну квартиру за Відповідачем 2. За таких обставин, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 44177165 від 21.11.2018р. 18:13:11 на нерухоме майно: квартиру за адресою: [ADDRESS] за АТ «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», було прийняте державним реєстратором Київської філії Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Макаровим Олегом Вячеславовичем всупереч Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та підлягає скасуванню. Такі висновки узгоджуються із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у Постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження №14-45цс20). Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону № 1304-VII міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а. З огляду на наведене, суд знаходить доведеним факт порушення належного позивача права власності на предмет іпотеки (спірну квартиру) та вважає обґрунтованими позовні вимоги позивача про застосування таких способів захисту порушеного права як скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та припинення права власності Відповідача 2 на предмет іпотеки. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» від 05 грудня 2019 року, що набрав чинності 16 січня 2020 року, внесено зміни до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 3 ст. 26 цього закону відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). За таких обставин, з урахуванням змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд приходить до висновку, що позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки та припинення права власності відповідача 2 на предмет іпотеки є вірним способом захисту та підлягають задоволенню. Водночас, щодо заявлених вимог про скасування запису про право власності, повернення сторін у попередній стан шляхом визнання права власності на спірну квартиру за позивачем, а також заявлених вимог до відповідача 1, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити з його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. З огляду на приписи ч. 3 ст. 26 Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» суд відмовляє у задоволенні позовних вимог до АТ «Альфа-Банк» в частині скасування запису про право власності, оскільки такий спосіб не забезпечить відновлення порушеного права позивача. Також суд відмовляє в частині заявлених вимог про повернення сторін у попередній стан шляхом визнання за позивачем права власності на спірну квартиру у зв`язку з тим, що скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру та припинення права відповідача 2 на неї призведе до поновлення права власності позивача на належне їй нерухоме майно. Окрім того, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) зроблено висновок, що «зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у позивачки є саме з ТзОВ «Кей-Колект» з приводу порушення ним права власності позивачки на квартиру внаслідок дій ТзОВ «Кей-Колект» щодо реєстрації за ним такого права. Фізична особа, яка досягла повноліття, у цивільному процесі може бути стороною саме як така особа, а не як нотаріус, державний реєстратор тощо. Отже позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)». У зв`язку з наведеним також не підлягають задоволенню вимоги до Державного реєстратора Київської філії Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Макарова Олега Вячеславовича, оскільки позов в цій частині заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлено до стягнення з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 15 000,00 грн. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону). Разом із тим, згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 15 ЦПК України). Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу. 3) розподіл судових витрат (стаття 141 ЦПК України). Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частин 1, 2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Разом із тим, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 141 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 137 цього Кодексу). Водночас, за змістом частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 137 ЦПК України). Суд зазначає, що у розумінні положень частини 5 статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 2 статті 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 3 наведеної норми ЦПК України визначено критерії,

Outcome: partial