Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про визнання недійсним правочину, оформленого у вигляді розписки [PERSON] від 11.12.2015 р. про зобов`язання погасити заборгованість 21 000 доларів США до 31.12.2015 р. В позові зазначив, що даним правочином вносяться зміни до укладеного 09.12.2014 р. між [PERSON] в якості позикодавця та [PERSON] в якості позичальника договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кушніренко О.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 3951. Підставою для визнання недійсним даного правочину позивач вказує, що в даній розписці зазначено валюту платежу - долари США та дана розписка не була нотаріально завірена. Дана цивільна справа перебула в провадженні судді [PERSON] 19.09.2017 р. вказана цивільна справа була прийнята до провадження суддею Ісаковим Д.О. у зв`язку з закінченням повноважень у судді Дубини Л.А. 19.09.2017 р. до справи надійшла позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, [PERSON] , дружини [PERSON] , до [PERSON] та [PERSON] , в якій вона просить залучити її до участі у справі як третю особу, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, а також висуває позовні вимоги про визнання нікчемним та недійсним правочину, оформленого у вигляді розписки [PERSON] від 11.12.2015 р. 19.09.2017 р. до справи надійшли пояснення [PERSON] щодо додаткових підстав визнання правочину недійсним, в яких він просить суд врахувати в якості підстав недійсності розписки від 11.12.2015 р. ту обставину, що для її підписання не надавала згоду його дружина - [PERSON] 22.01.2018 р. позивачем [PERSON] була подана до суду заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просив визнати правочин, оформлений у вигляді розписки від 11.12.2015 р. не тільки недійсним, але й нікчемним. Недійсність розписки від 11.12.2015 р. обгрунтовується тим, що за її змістом [PERSON] зобов`язується погасити заборгованість перед [PERSON] в сумі 21000 доларів США, тобто у іноземній валюті. На думку позивача, фіксування грошового зобов`язання, яке підлягає поверненню за розпискою від 11.12.2015 р., в іноземній валюті, порушує ст. 524 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Також, на думку позивача, розписка від 11.12.2015 р. в частині встановлення валюти зобов`язання - долару США - порушує ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якою передбачено, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог. Крім того, порушення законодавства в цій частині, на думку [PERSON] , полягає в тому, що відповідно до п/п «г» ч. 4 ст. 5 декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», для здійснення разових валютних операцій потрібна індивідуальна ліцензія на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. В той же час, ані позивач, ані відповідач, на момент складення розписки від 11.12.2015 р., такої валютної ліцензії не мали. Крім того, позивач посилається, що розписка від 11.12.2015 р. фактично вносить зміни до договору позики від 09.12.2014 р., який був укладений між відповідачем в якості позикодавця і позивачем в якості позичальника, посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кушніренко О.Г. і зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 3591. Це зафіксовано безпосередньо в тексті розписки. Позивач вказує, що [PERSON] звернувся до Запорізького районного суду Запорізької області з позовною заявою про стягнення грошової заборгованості з [PERSON] на підставі розписки від 11.12.2015 р. В цій позовній заяві [PERSON] фактично визнає той факт, розписка від 11.12.2015 р. вносить зміни до умов договору позики від 09.12.2014 р. Цивільна справа з цього приводу розглядається Запорізьким районним судом Запорізької області. Оскільки розписка від 11.12.2015 р. не є нотаріально посвідченим правочином, вона, на думку позивача, є недійсним правочином у зв`язку з нікчемністю. Це передбачено ч. 2 ст.. 215, ст. 220 ЦК України, в якій встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є недійсним у зв`язку з нікчемністю. Крім того, на думку позивача [PERSON] , розписка від 11.12.2015 р. є недійсним правочином у зв`язку з тим, що для повернення грошових коштів за нею використовувались би спільні сімейні кошти подружжя [PERSON] . В той же час, його дружина, [PERSON] , не надавала згоди на підписання спірної розписки від 11.12.2015 р., що є порушенням ч. ч. 1, 3 ст. 65 СК України. 22.01.2018 р. до суду надійшла заява [PERSON] , згідно з якою вона доповнила правові підстави своїх позовних вимог, які були викладені в первісній позовній заяві, поданій до суду 19.09.2017 р. На думку третьої особи [PERSON] , розписка від 11.12.2015 р. є недійсним правочином у зв`язку з тим, позивач підписав розписку без отримання попередньої згоди третьої особи як своєї дружини. Це вимагає ч. ч. 1, 3 ст. 65 СК України, згідно з якими, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. А згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Також третя особа зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. 22.01.2018 р. до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , в якому відповідач заперечував проти позову, у зв`язку з тим, що розписка від 11.12.2015 р. не є правочином, який вносить зміни до договору позики від 09.12.2014 р., а є фактично новим правочином за формою і змістом. У зв`язку з цим, вказана розписка, як новий правочин, не має укладатись обов`язково в нотаріальній формі, а достатньо лише простої письмової форми. З огляду на це, розписка від 11.12.2015 р. є дійсним правочином. Також [PERSON] послався на те, що законодавством України допускається укладання договору з валютою платежу в якості долару США, оскільки це не суперечить законодавству. При цьому, [PERSON] послався на ч. 2 ст. 533 ЦК України, відповідно до якої, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. 10.04.2018 року представником [PERSON] подано до суду відповідь на відзив. 09.10.2018 року представником [PERSON] подано до суду відповідь на відзив від 05.03.2018 . 22.10.2018 р. вказана цивільна справа була прийнята до провадження суддею Баруліною Т. Є. у зв`язку з закінченням повноважень у судді Ісакова Д.О. 25.07.2019 р. позовна заява [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання правочину нікчемним та недійсним була прийнята судом до провадження, та [PERSON] була визнана третьою особою, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору. Цією ж ухвалою від 25.07.2019 р. було закрите підготовче провадження по справі, а справа була призначена до судового розгляду по суті. 17.09.2019 р. до суду надійшло клопотання представника третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, про розгляд справи спочатку, зі стадії підготовчого провадження. 30.01.2020 р. в судовому засіданні клопотання представника третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору щодо розгляду справи спочатку, зі стадії підготовчого провадження, було задоволено, справу повернуто на стадію підготовчого засідання та наданий час для підготовки та надання відзиву на позовну заяву третьої особи. Ухвалою суду від 07.07.2020 р. підготовче провадження по справі було закрите і справа була призначена до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача адвокат Заболотній О.А. підтримав позов у повному обсязі та повністю визнав позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору. Представник третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, адвокат Лісняк Я.В. в судовому засіданні підтримав позов у повному обсязі та визнав позовні вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засіданні не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час судового засідання повідомлений належним чином. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Горшовенко А.В. 27.04.2020 року подав до суду заяву про те, що в нього закінчився строк повноважень, і він не буде приймати участі у судових засіданнях. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши надані докази та проаналізувавши їх у сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що 09.12.2014 р. між [PERSON] в якості позикодавця і [PERSON] , в якості позичальника був укладений договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кушніренко О.Г. і зареєстрований в реєстрі за № 3951. (а.с. 7) Пунктом 1 договору позики було встановлено, що [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв у власність грошові кошти в сумі 1164428 (один мільйон сто шістдесят чотири тисячі чотириста двадцять вісім) гривень 00 коп., що є еквівалентом 75000 (сімдесяти п`яти тисяч) доларів США 00 центів за курсом НБУ на день укладення договору позики. Пунктом 3 договору позики було встановлено, що грошові кошти у розмірі, зазначеному в п. 1 договору, [PERSON] отримав до підписання цього договору, про що видав [PERSON] власноручно написану розписку в момент передачі суми позики. Пунктом 4 договору позики було встановлено, що суму позики [PERSON] зобов`язується повернути [PERSON] готівкою в строк до 09 грудня 2015 р. Після повернення позики в повній сумі [PERSON] повинен повернути [PERSON] розписку та надати письмову заяву, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально, в якій буде зазначено про повернення грошових коштів [PERSON] в сумі 1164428 (один мільйон сто шістдесят чотири тисячі чотириста двадцять вісім) гривень 00 коп., що є еквівалентом 75000 (сімдесяти п`яти тисяч) доларів США 00 центів за курсом НБУ на день укладення договору позики, в строк до 09.12.2015 р. Пунктом 11 договору позики було встановлено, що позика грошей за цим договором вчинюється за письмовою згодою дружини [PERSON] - [PERSON] , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кушніренко О.Г. 09.12.2014 р. за р.№ 3590, що призначена для зберігання у справах нотаріуса. Відповідно до пункту 12 договору позики за згодою сторін зміни доповнення до цього договору вносяться шляхом укладання додаткового договору, посвідченого нотаріально. При відсутності домовленості питання вирішуються у судовому порядку. В такому ж порядку вирішуються питання, що стосується тлумачення договору чи визнання його недійсним. 29.12.2014 р. між [PERSON] в якості іпотекодавця і [PERSON] , представником [PERSON] в якості іпотекодержателя був укладений договір іпотеки, який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кушніренко О.Г. і зареєстрований в реєстрі за № 3974. (а.с. 9-11) Цей договір іпотеки був укладений з метою забезпечення виконання [PERSON] , як позивальником, зобов`язань перед [PERSON] , як позикодавцем, які витікають з договору позики від 09.12.2014 р. П/п 1.1.1 п. 1.1 вказаного договору іпотеки передбачено, що іпотекодавець ( [PERSON] ) зобов`язаний у термін до 09.12.2015 р. повернути іпотекодержателю ( [PERSON] ) суму у розмірі 1164428 (один мільйон сто шістдесят чотири тисячі чотириста двадцять вісім) гривень 00 коп., що є еквівалентом 75000,00 (сімдесяти п`яти тисяч) доларів США 00 центів за курсом НБУ на день укладення договору позики. Крім того, 29.12.2014 р. між [PERSON] в якості заставодавця і [PERSON] , представником [PERSON] в якості заставодержателя був укладений договір застави транспортних засобів, який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кушніренко О.Г. і зареєстрований в реєстрі за № 3976. (а.с. 12-13) Цей договір застави транспортних засобів був укладений з метою забезпечення виконання [PERSON] , як позивальником, зобов`язань перед відповідачем [PERSON] , як позикодавцем, які витікають з договору позики від 09.12.2014 р. П. 1.1 вказаного договору застави передбачено, що цей договір забезпечує виконання заставодавцем ( [PERSON] ) перед заставодержателем ( [PERSON] ), що випливають з договору позики, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого Кушніренко О. Г., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області 09.12.2014 р. за р.№ 3951 по поверненню суми позики у розмірі 1164428 (один мільйон сто шістдесят чотири тисячі чотириста двадцять вісім) гривень 00 коп. на строк з 09 грудня 2014 р. по 09 грудня 2015 р. 09.12.2014 р. [PERSON] була видана [PERSON] розписка про те, що [PERSON] отримав від [PERSON] суму позики в розмірі 1164428 (один мільйон сто шістдесят чотири тисячі чотириста двадцять вісім) гривень 00 коп., що є еквівалентом 75000 (сімдесяти п`яти тисяч) доларів США 00 центів відповідно до договору позики, посвідченого Кушніренко О.Г., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 09.12.2014 р. за р.№ 3591. Розписка виконана у формі бланку, заповненого від руки, текст виконаний [PERSON] (а.с. 8) З аналізу тексту розписки від 09.12.2014 р. чітко вбачається, що відбулась передача грошових коштів (позики) в сумі, передбаченій договором позики, від [PERSON] до [PERSON] і останній ці грошові кошти отримав. Розрахунки [PERSON] , як позичальника за договором позики, відбувались трьома платежами в наступному порядку і строки: 20.01.2015 р. [PERSON] повернув 537200 (п`ятсот тридцять сім тисяч двісті) гривень, що еквівалентно 34000 доларів США, як частковий розрахунок за договором позики, що підтверджується заявою [PERSON] , представника [PERSON] , підпис на якій 20.01.2015 р. нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кушніренко О.Г. і зареєстрований в реєстрі за № 185; (а.с. 15) 11.12.2015 р. позивач [PERSON] повернув 467200 (чотириста шістдесят сім тисяч двісті) грн. 00 коп., що еквівалентно 20000 доларів США, як частковий розрахунок за договором позики, що підтверджується заявою [PERSON] , представника відповідача [PERSON] , підпис на якій 11.12.2015 р. нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кушніренко О. Г. і зареєстрований в реєстрі за № 5588; (а.с. 16-17) 22.01.2016 р. позивач [PERSON] повернув 318500 (триста вісімнадцять тисяч п`ятсот) грн. 00 коп., що еквівалентно 13000 доларів США, як частковий розрахунок за договором позики, що підтверджується заявою [PERSON] , представника відповідача [PERSON] , підпис на якій 22.01.2016 р. нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кушніренко О.Г. і зареєстрований в реєстрі за № 209. (а.с. 18-19) Таким чином, позивач [PERSON] виплатив відповідачу [PERSON] позику в загальній сумі 1322900 (один мільйон триста двадцять дві тисячі дев`ятсот) гривень 00 коп., що еквівалентно 67000 доларів США, що засвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кушніренко О.Г. Сума позики передавалась у [PERSON] в національній валюті України - гривні, але в договорі був вказаний її еквівалент в доларах США станом на день укладення договору позики за курсом, встановленим Національним банком України, яку [PERSON] зобов`язаний був повернути в національній валюті України - в гривні, що еквівалентно 75000 доларів США за курсом НБУ на день укладання договору позики, в строк не пізніше 09 грудня 2015 р. Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. 11.12.2015 р. [PERSON] написав [PERSON] розписка про те, що [PERSON] зобов`язується погасити заборгованість у 21000 (двадцять одну тисячу) доларів США за договором позики від 09.12.2014 р., посвідченим приватним нотаріусом Кушніренко О.Г. № 3951 до 31.12.2015 р. (а.с. 20) Зазначена розписка, встановлюючи суму грошових коштів в іноземній валюті, які мають бути сплаченими - 21000 (двадцять одну тисячу) доларів США, не фіксує суми боргу в гривні України. Крім того, посилаючись в розписці на договір позики від 09.12.2014 р., посвідчений нотаріусом Кушніренко О.Г. № 3951 як на підставу виплати грошових коштів, на відміну від цього договору, не є нотаріально посвідченим правочином. Здійснивши системний аналіз тексту розписки від 11.12.2015 р. у її взаємодії з договором позики від 09.12.2014 р. (р.№ 3951) суд дійшов висновку про те, що розписка від 11.12.2015 р. фактично є правочином, який складено з метою внесення змін до умов договору позики від 09.12.2014 р., який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кушніренко О.Г. і зареєстрований в реєстрі за № 3951. [PERSON] звертаючись до Запорізького районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості на підставі розписки від 11.12.2015 р., вказує, що розписка від 11.12.2015 р. є правочином про зміну умов договору позики від 09.12.2014 р.. За вказаною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] Запорізьким районним судом Запорізької області розглядається цивільна справа № 317/999/17, провадження за якою було відкрито 26.04.2017 р. та на даний час зупинено. Засвідчені копії позовної заяви по вказаній цивільній справі представник позивача [PERSON] надав суду в якості доказів в судовому засіданні. (а.с. 135-140) Як встановлено судом, спірна розписка від 11.12.2015 р. фактично є правочином, який має на меті внесення змін до договору позики від 09.12.2014 р., укладеного між відповідачем [PERSON] в якості позикодавця і позивачем [PERSON] в якості позичальника, який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кушніренко О.Г. і зареєстрований в реєстрі за № 3951. Між тим, розписка від 11.12.2015 р., яка містить посилання на договір позики від 09.12.2014 р. як на підставу виплати грошових коштів, на відміну від цього договору, не є нотаріально посвідченим правочином. Відповідно до ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Частиною 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень ст. 236 ЦК України, моментом недійсності нікчемного правочину є момент його вчинення. Але якщо недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Відповідно до ст..209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Згідно до ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином, ст. 654 ЦК України встановлено, що до усіх правочинів, які змінюють нотаріально посвідчений договір позики між від 09.12.2014 р., висувається певна вимога - такі правочини, як і основне зобов`язання мають, бути нотаріально посвідчені. Статтею 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Отже, зміни в договір позики від 09.12.2014 р., який був нотаріально посвідчений, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кушніренко О.Г. і зареєстрований в реєстрі за № 3951, можуть вноситись тільки на підставі правочинів, які нотаріально посвідчені, що також зазначено у п. 12 договору позики, відповідно до якого за згодою сторін зміни доповнення до цього договору вносяться шляхом укладання додаткового договору, посвідченого нотаріально. Розписка від 11.12.2015 р., не є нотаріально посвідченим правочином, тобто вона є нікчемним правочином, і не може вносити будь-які зміни в договір позики від 09.12.2014 р., який був нотаріально посвідчений, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кушніренко О.Г. і зареєстрований в реєстрі за № 3951. Судом встановлено, що нікчемний правочин є недійсним у силу закону, такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду за результатами розгляду справи № 916/3156/17 від 02 червня 2019 року, в якій ВП ВС погодилася з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 7 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц, відповідно до яких якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Водночас, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Звертаючись до суду, позивачі за власним розсудом обирають спосіб захисту прав. З урахуванням вищевикладених обставин, позовні вимоги [PERSON] та третьої особи, яка заявила самостійні вимоги [PERSON] в частині визнання нікчемності укладеного правочину від 11.12.2015 р. про зобов`язання погасити заборгованість 21000 (двадцять одну тисячу) доларів США до 31 грудня 2015 р. не підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги позивача [PERSON] та третьої особи, яка заявила самостійні вимоги [PERSON] про визнання недійсною розписки від 11.12.2015 р. внаслідок її нікчемності як правочину, суд дійшов висновку, що в цій частині в позові слід відмовити, оскільки визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається. Статтею 192 ЦК України визначено, що законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Системний аналіз наведених норм Цивільного кодексу України дає підстави стверджувати, що обов`язковість використання виключно національної валюти України присутня безпосередньо при здійсненні грошових розрахунків. В той же час, законодавство України не забороняє встановлення у правочинах зобов`язання в іноземній валюті. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 р. по цивільній справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446-цс18). Отже, позовна вимога позивача [PERSON] та третьої особи, яка заявила самостійні вимоги [PERSON] в частині визнання недійсним розписки від 11.12.2015 р. з підстав того, що грошове зобов`язання в цій розписці зафіксоване в іноземній валюті без встановлення еквіваленту у національній валюті України, не підлягає задоволенню. Суд звертає увагу, що пунктом 4 договору позики було встановлено, що суму позики [PERSON] зобов`язується повернути [PERSON] готівкою в строк до 09 грудня 2015 р. Після повернення позики в повній сумі [PERSON] повинен повернути [PERSON] розписку та надати письмову заяву, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально, в якій буде зазначено про повернення грошових коштів [PERSON] в сумі 1164428 (один мільйон сто шістдесят чотири тисячі чотириста двадцять вісім) гривень 00 коп., що є еквівалентом 75000 (сімдесяти п`яти тисяч) доларів США 00 центів за курсом НБУ на день укладення договору позики, в строк до 09.12.2015 р. Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. З аналізу наведеної норми права виходить, що у разі укладення правочину одним з подружжя без отримання згоди іншого подружжя, право на позов про визнання такого правочину недійсним має той з подружжя, згода якого на укладення правочину не отримувалась, але її наявність була обов`язковою. Розписку від 11.12.2015 р. підписував позивач [PERSON] за відсутності обов`язкової згоди своєї дружини - [PERSON] . Таким чином, право на позов про визнання розписки від 11.12.2015 р. недійсним правочином виникає саме у дружини [PERSON] і відповідно, таке право на позов відсутнє у позивача [PERSON] . Щодо позовної вимоги позивача [PERSON] про визнання розписки від 11.12.2015 р. недійсною з підстав відсутності згоди його дружини [PERSON] на підписання цього правочину, суд дійшов висновку, що з цих підстав в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до ч.4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Наведене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), у яких Верховний Суд відійшов від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У силу статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Разом з тим, для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього не виникає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2020 року в справі № 522/16362/16-ц (провадження № 61-47310св18), від 27 листопада 2019 року в справі № 133/3928/14-ц (провадження № 61-33048св18), від 26 вересня 2018 року в справі № 713/285/2012 (провадження № 61-10345св18), від 18 листопада 2019 року в справі № 569/7631/15-ц (провадження № 61-1261св18), зроблено по застосуванню статті 65 СК України та вказано, що «для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин». Суд зазначає, що в ході розгляду цивільної справи суду не надано жодних доказів того, що відповідач [PERSON] передавав позивачу [PERSON] будь-які грошові кошти, які підлягають поверненню з боку останнього на користь [PERSON] на підставі спірної розписки від 11.12.2015 р. Заперечення відповідача [PERSON] проти позову в частині того, що розписка від 11.12.2015 р. не є правочином, який вносить зміни до договору позики від 09.12.2014 р., а є фактично новим правочином за формою і змістом, у зв`язку з чим не повинна укладатись обов`язково в нотаріальній формі, є безпідставним, оскільки текст спірної розписки від 11.12.2015 р. містить пряме посилання на те, що заборгованість має бути погашена за договором позики від 09.12.2014 р., посвідченим нотаріусом Кушніренко О.Г. № 3951. Відповідач не надав суду жодних належних доказів того, що між позивачем і відповідачем, або між позивачем чи будь-якою іншою особою був укладений ще один договір позики від 09.12.2014 р., посвідчений нотаріусом Кушніренко О.Г. № 3951. Отже, згода [PERSON] на укладення її чоловіком розписки від 11.12.2015 р. не є обов`язковою, оскільки, відповідно до умов вказаного правочину, позичальнику не передавалися грошові кошти, отже він не набув у власність грошові кошти, а зобов`язувався погасити заборгованість за договором позики від 09.12.2014 р., посвідченим приватним нотаріусом Кушніренко О.Г. № 3951 до 31.12.2015 р., тобто не розпорядився майном подружжя без згоди на це другого з подружжя, відтак відсутні правові підстави для задоволення позову та визнання недійсним договору позики з підстав відсутності згоди другого з подружжя на його укладення, оскільки в силу закону зазначений правочин є нікчемним. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, враховуючи, що в силу закону зазначений правочин є нікчемним, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання правочину недійсним необхідно відмовити.

Outcome: dismissed