Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до місцевого суду із позовом до [PERSON] про припинення права останнього на 3/8 частки в квартирі за адресою в [ADDRESS]. В обґрунтування власної позиції позивач посилається на те, що він є співвласником зазначеного домоволодіння та йому належить 5/8 часток, а власником решти незначної частки у зазначеній квартирі є відповідач, котрий там не проживає тривалий час і жодної участі у витратах по утриманню будинковолодіння не приймає; домовленостей щодо використання спірної квартири сторони не досягли, поділити її неможливо, однаково як визначити порядок користування, бо з сім'єю позивача там проживає із своєю сім'єю його дочка. Оскільки частка [PERSON] у спільному майні є незначною і не може бути виділеною в натурі, спільне володіння і користування майном є неможливим, тому позивач [PERSON] просить суд прийняти рішення про припинення права на частку відповідача у спільному майні, що не завдасть шкоди його інтересам. Підчас судового розгляду позивач [PERSON] і його представник-адвокат [PERSON], представник [PERSON] позов підтримали у повному обсязі та посилалися на обставини, викладені у зверненні до суду, - просили постановити рішення про припинення права [PERSON] на 3/8 частки у спільному майні з [PERSON], котрий володіє 5/8 частками квартири [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру та в порядку спадкування після смерті матері [PERSON], котра померла [INFO] року, оскільки в тому числі позивачем попередньо внесено вартість цієї частки на депозитний рахунок суду; відтак, [PERSON] просив суд присудити виплатити відповідачу 111640(сто одинадцять тисяч шістсот сорок)грн. як грошову компенсацію за належну йому частку в спільному майні. Відповідач [PERSON] позов визнав частково по суті власних усних пояснень, хоча в письмовому зверненні до суду визнав первинний позов [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою. У судовому засіданні відповідач пояснив, що погоджується на виділення у спірній квартирі йому лише однієї кімнати, позначеної на плані квартири « 1-1» площею 22,1кв.м. вже без допоміжних приміщень (коридору, ванної, туалету); заперечив частково суму коштів, що підлягала присудженню йому як компенсацію за припинених 3/8 частини в квартирі, оскільки вважав оцінку майна заниженою; також висловив міркування про можливість претендувати на частину будівлі суміжної дитячої установи або про отримання від Самбірської міської ради квартири взамін за присуджену судом єдину кімнату в спірній квартирі. З'ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення сторін, суд прийшов до висновку, що позов про припинення права на частку у спільному майні необхідно задовольнити в межах уточненої позовної вимоги [PERSON] від 13.11.2013 року виходячи з наступних підстав: У судовому засіданні встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності на квартиру [PERSON] у процесі приватизації набув у власність 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS]; а також 1/8 частину отримав у результаті спадкування після смерті матері. Однаково [PERSON] у порядку спадкування на підставі рішення місцевого Самбірського міськрайонного суду Львівської області №452/1309/13-ц від 29.05.2013 року став власником 3/8 частки вказаного домоволодіння (а. с. 7, 10). Судом із пояснень відповідача було з'ясовано, що він лише претендує на присудження однієї кімнати без вигод із розрахунку належних йому 3/8 часток у квартирі в [ADDRESS]. На ухвалу суду ПП «Юридичною-експертною компанією «Юрекс» 30.01.2014 року складено висновок №1/14е судової будівельно-технічної експертизи, згідно якого встановлено дійсну вартість вцілому квартири [ADDRESS], що становить 297704,06грн.; дійсна (ринкова) вартість 3/8 частки - 111639,02грн. Із пояснень сторін у судовому засіданні та представлених ними доказів не встановлено можливості виділити 3/8 частини із квартири [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] під час провадження у цивільній справі після проведеної експертизи звертався із клопотанням про занижену визначену експертом вартість своєї частки спірної квартири, однак, наводив власні нічим не обґрунтовані математичні підрахунки; не мотивував у зв'язку з чим не довіряє проведеній експертизі, у котрій експерт може понести кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок; провів дослідження на підставі вивчених матеріалів цивільної справи, візуального огляду об'єкта, його інструментальних обмірів, фотографуванням з фото фіксацією, зіставленням результатів візуально-інструментального обстеження та наданої документації, визначенням дійсної вартості цілої квартири. Відповідач [PERSON] не довів суду жодним чином, що немає підстав вірити проведеному 24.01.14р. дослідженню в присутності позивача у цивільній справі за належного про це повідомлення відповідача, яке було викладене у висновку від 30.01.2014р., - де в кінцевому результаті визначено вартість вцілому квартири та неможливість виділення ідеальних 3/8 частки. Окрім цього суд відзначає про складні сімейні відносини між усіма членами родини як позивача так і відповідача безпосередньо [PERSON], котрий невідомо яку мету переслідує. Оскільки судом достовірно встановлено із наявних у цивільній справі та чинних документів, що позивач [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру та рішення місцевого суду №452/1309/13-ц від 29.05.2013 року є власником 5/8 часток домоволодіння [ADDRESS], а відповідач [PERSON] на підставі цього ж рішення суду №452/1309/13-ц від 29.05.2013 року є власником 3/8 частки зазначеного домоволодіння; а також того, що між сторонами дійсно виник спір з приводу користування спільним майном, де частка останнього є порівняно незначною і не може бути виділеною в натурі, квартира є неподільною, спільне володіння і користування сторонами майном є неможливим, суд приходить до висновку про задоволення позову, що разом з тим не задасть істотної шкоди інтересам [PERSON] та членам його сім'ї. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників. Тому [PERSON] звернувся до місцевого суду із таким позовом виходячи у тому числі з наступного, що в судовому засіданні знайшло своє підтвердження: Належна [PERSON] 3/8 частка є порівняно незначною. Дане суд оцінив виходячи з обставин даної цивільної справи і виниклих спірних правовідносин між співвласниками, де інший володіє 5/8 частинами квартири, на що міг би претендувати [PERSON] Виходячи з представлених сторонами матеріалів, дослідження експерта, [PERSON] може належати 16,65кв.м. із загальної житлової площі 44,4кв.м. Оскільки законом регламентовано про незначний розмір самої частки, а не майна, яке на цю частку припадає зокрема у даних спірних правовідносинах, тому саме з ідеального виразу частки суд зробив висновок про її незначний характер. Розділити з облаштуванням окремої ізольованої квартири, що б відповідала вимогам будівельних норм та правил, з влаштуванням виходу на загальний коридор з припиненням спільної часткової власності виявилось неможливим. Детально досліджено дане у судовому засіданні та встановлено, що частка 3/8 ідеальної долі становить 16,65кв.м., що є значно менше ніж передбачено вимогами ДБН щодо мінімальної площі квартири, а тому виділити дану частку в квартирі [ADDRESS] не надається можливим. Відтак, судом установлено, що річ є неподільною (ст. 183 ЦК України). Також у судовому засіданні встановлено, що спільне володіння та користування майном обґрунтовується недоброзичливими стосунками між співвласниками, що перешкоджають один одному у повному здійсненні прав володіння та користування. Зокрема, як пояснив суду позивач [PERSON] у судовому засіданні та не заперечив відповідач [PERSON], останній лише в 2009 році навідувався до спірної квартири, однак провокував щоденні конфлікти, сварки між родиною. Із того часу по сьогоднішній день [PERSON] проживає окремо у власній квартирі [ADDRESS] з внуком [PERSON] ([PERSON]). Про неприязні стосунки сторін суду підтвердила представник позивача [PERSON], - дружина позивача, котра прожила у шлюбі з позивачем понад 26 років, а відповідач [PERSON] постійно щось переслідує не знаючи чого. Тому спільне володіння і користування майном по [ADDRESS] є неможливим. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України припинення права на частку [PERSON] не завдасть істотної шкоди його інтересам як співвласника та членам його сім'ї. Зокрема, як установлено у судовому засіданні відповідач більше п'яти років фактично не проживав у спірній квартирі, не приймав участі в її утриманні, не ніс з цього приводу жодних витрат. Особисто володіє 1/2 часткою у квартирі [ADDRESS]. Іншим співвласником, зокрема 1/2 - є його внук [PERSON], котрого ще неповнолітнього 27.05.2002 року цією часткою обдарував відповідач у справі. Отже, припиняючи в судовому порядку право [PERSON] на частку у спільному майні (житлі), судом взято до уваги, що відповідач не буде позбавленим у результаті такого вирішення справи житла. У свою чергу [PERSON] не довів суду, що таким чином можуть бути істотно порушені його інтереси, чи позбавлення його частки у праві спільної часткової власності призведе до істотних матеріальних втрат, чи інше. Згідно ч. 2 ст. 365 ЦК України позивачем [PERSON] 05.03.2014р. внесено вартість частки на депозитний рахунок суду в розмірі 111640грн., що у судовому засіданні він просив суд цю суму компенсувати [PERSON] за припинену частку у спільному з ним майні. Ураховуючи наведені вище мотиви та підстави у зв'язку з чим [PERSON] звернувся за вирішенням спору до суду, враховується і те, що позивач звернувся виходячи із захисту власного права власності. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ст. 47 регламентує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до Цивільного закону України сторони є суб'єктами права приватної власності, де в тому числі регламентовано право використовувати належне майно; власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків; захист права власності здійснюється судом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому суд констатує, що спірні правовідносини поширені на час дії вказаних вище норм Конституції України, ЦК України 2003 року, а разом з тим - Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону від 17.07.97р. №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції...1950р., Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вслід цьому, гарантуючи захист права власності, закон надає [PERSON] як основному власнику право вимагати усунення порушення його права, хоча це порушення і не є поєднане з позбавленням володіння у спосіб, передбачений ст. ст. 16, 386 ЦК України на об'єкт права власності квартиру, яка розташована в [ADDRESS] (ст. 383 ЦК), відповідно житло [PERSON] знаходиться у [ADDRESS] (ст. 379 ЦК). А право власника квартири визначені ст. ст. 382, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, та інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідач [PERSON] є забезпеченим окремим житлом. У справі «Андрій Руденко проти України» від 21.03.2011 року Європейський суд з прав людини у подібній справі, пов'язаній із застосуванням ст. 365 ЦК України констатував, що відповідно до вимог ст. 1 Першого протоколу можливе втручання у право на мирне володіння майном, якщо воно законне. Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», тобто за всіх умов, передбачених ст. 365 ЦК України. Аналізуючи наведене, матеріали цивільної справи в сукупності з поясненнями сторін у судовому засіданні, котрим неодноразово пропонувалось добровільно у позасудовому порядку вирішити спір, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] та припинити право [PERSON] на 3/8 частки в спільному майні, а саме у домоволодінні [ADDRESS], - оскільки таке вирішення спору є справедливим і законним, - відповідає повністю вимогам статті 365 ЦК України. Главою 5 Цивільного-процесуального Закону регламентовано поняття доказів, їх належність та допустимість; обов'язок доказування і подання доказів. Тому, при задоволенні позову суд виходить із засад змагальності щодо подання таких, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, диспозитивності цивільного судочинства; з аналізу представлених і наявних у цивільній справі документів. Під час провадження в справі та під час судового розгляду позивач [PERSON] наполягав на позитивному вирішенні спору; відповідач [PERSON] позову завуальовано не визнавав, але разом з тим до суду не подав клопотань про доказування чи про звільнення від доказування, що йому може належати більша частка у майні, що йому може бути присуджена завищена сума коштів не порушуючи прав та інтересів позивача чи членів його сім'ї; а окрім цього проявив недобросовісну процесуальну поведінку та жодним чином у правовому полі не відреагував на цивільний спір, порушений позивачем [PERSON] Оскільки суд прийшов до такого висновку, то підлягає стягненню із [PERSON] у користь [PERSON] понесені судові витрати; та судові витрати з розгляду даної цивільної справи у дохід держави за мінусом понесених позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved