Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до Василівського районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] про звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів на утримання дітей, який мотивовано наступним. Між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано 07 жовтня 2006 року у Запорізькому відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про що було зроблено актовий запис № 1275. За час перебування в шлюбі у них народилися діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Перебуваючи у шлюбі, дружина звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів. Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 29 вересня 2015 року зі [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти у розмірі 1/3 частини від всіх видів доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з часу звернення до суду, 18 серпня 2015 року, і до досягнення дітьми повноліття. Виконавче провадження № 49880636 про стягнення аліментів відкрите та перебуває на виконанні у Василівському РВ ДВС Південно-Східного МРУ Міністерства юстиції (м. Дніпро). Оскільки з січня 2021 року сторони припинили сімейні відносини, як чоловік та дружини, та почали жити окремо, а діти залишилися проживати разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] , рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 18 березня 2021 року шлюб між сторонами розірвано. Суд рішенні зазначив, що діти за домовленістю між сторонами залишаються проживати з батьком, [PERSON] . Позивач зазначає, що на підставі викладеного він має право на звільнення від подальшої сплати аліментів, оскільки з часу ухвалення рішення суду змінились фактичні обставини, зокрема, діти сторін стали постійно проживати з ним та перебувають на його повному утриманні. Крім того, наведені обставини є підставою для стягнення аліментів з відповідачки на користь позивача на утримання дітей, у розмірі 1/3 частини від всіх видів доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з часу звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття, оскільки відповідачка є матір`ю дітей, є працездатною вік та на даний час працює і має можливість сплачувати аліменти, на утриманні інших неповнолітніх дітей та непрацездатних осіб немає, участі в утриманні спільних дітей не приймає. З огляду на вказане, позивач просить суд звільнити його від сплати аліментів на користь [PERSON] , на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, стягнутих відповідно до рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 29 вересня 2015 року, а також стягнути зі [PERSON] на його користь аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з дня звернення до суду за даним позовом та до досягнення дітьми повноліття. В судове засідання позивач не з`явився, проте в позовній заяві просить суд розглянути справу за його відсутності. В судове засіданні відповідачка не з`явилася, надала суду заяву про визнання позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем (частина 3); ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу (частина 4). Відповідно до ст.206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві (частина 1); у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно вимог ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5). Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є рідним батьком, а відповідач [PERSON] є рідною матір`ю [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серія [NUMBER] та серія [NUMBER] (а.с.9, 10). Відповідно до рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 29 вересня 2015 року, справа № 695/2787/15-ц, зі [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання спільних дітей у розмірі 1/3 частини від всіх видів доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з часу звернення до суду, 18 серпня 2015 року і до досягнення дітьми повноліття. (а.с.17-19). Згідно рішення Василівського районного суду Запорізької області від 18 березня 2021 року справа № 311/558/21, шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.21-24). Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Частиною першою статті 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7,8 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Враховуючи що позивач [PERSON] виконує в повному обсязі свій батьківський обов`язок з утриманню дітей, які проживають разом з ним, а відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а тому вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню шляхом звільнення позивача від сплати аліментів та стягнення з відповідача аліментів на користь позивача.

Outcome: approved