Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-07 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за борговою розпискою. Вказує, що 12.09.2009 року відповідач під розписку позичила у нього гроші у розмірі 1500 дол.США, терміном на 2 місяці, дія розписки була продовжена до 01.11.2012 року. По даній розписці гроші не повернуто. 20.01.2014 року відповідачу було пред'явлено усну вимогу щодо повернення заборгованості, на що відповідач пообіцяла повернути борг, однак по даний час кошти не повернуто. Просить стягнути з [PERSON] на свою користь борг 15295 грн., витрати від інфляції 14,68 грн., проценти за користування коштами в розмірі 639,88 грн., пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань 2079,70 грн., а також судові витрати в розмірі 243,60 грн. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала із врахуванням їх збільшення та просила стягнути із відповідача в користь позивача 23318,55 грн. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги заперечив, додатково суду пояснив, що відповідач в позику кошти не отримувала, а кошти в розмірі 1500 дол. США отримала [PERSON] Заслухавши пояснення сторін, покази свідка [PERSON], дослідивши та оцінивши подані суду докази, суд прийшов до наступних висновків. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] позичила у позивача кошти в сумі 1500 дол.США та зобов'язалася повернути вказану суму до 01.11.2012 року. Даний факт стверджується розпискою, яку власноруч підписала відповідач [PERSON], (а.с.8). Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Оскільки розписка підписана особисто відповідачем [PERSON], суд приходить до висновку, що в даному випадку дотримана письмова форма договору позики. Водночас, судом не приймаються до уваги покази свідка [PERSON] та пояснення представника відповідача про те, що відповідач [PERSON] не отримувала вищевказані кошти, а кошти були отримані [PERSON], оскільки у відповідності до ст. 1051 ЦК України спростування факту отримання коштів від позикодавця чи отримання їх у меншій кількості, ніж встановлено договором не можуть ґрунтуватися на свідченнях свідків, окрім випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтями 526, 527, 530 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином, у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 14 постанови від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Таким чином, на момент постановлення рішення суду заборгованість відповідача за зобов'язанням становить 1500 дол. США*12,8222 (офіційний курс НБУ станом на 14.00 05.09.2014 року) = 19233,30 грн. Згідно із ч. 2ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, тому положення ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, визначеного договором у гривні. А тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позову в частині стягнення із відповідача інфляційних втрат слід відмовити. Оскільки розмір відсотків не встановлено договором, із відповідача підлягають до стягнення проценти за користування коштами за період із 01.11.2012 року до 08.09.2014 року, що відповідно з розрахунку 19233,30 грн. (сума боргу)*3% (процентна ставка)/ 100%/ 365 днів* 676 (кількість днів користування коштами), що становить 1068,63 грн. Відповідно до ч.1 ст. 549, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки - грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення ним зобов'язання. Згідно ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Водночас, у відповідності до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Так, облікова ставка НБУ станом на 13.08.2013 року становила 6,50%, на 15.04.2014 року становила 9,50 %, на 17.07.2014 року становила 12,50%. Таким чином, за період із 08.09.2013 року по 14.04.2014 року пеня із розрахунку 19233,30 грн. (сума боргу)*13 % (подвійна процентна ставка)/100%/365*219 (кількість днів), становить 1500,20 грн. За період із 15.04.2014 року по 16.07.2014 року із розрахунку 19233,30 грн. (сума боргу)*19 % (подвійна процентна ставка)/100%/365*93 (кількість днів) становить 931,10 грн. За період із 17.07.2014 року по 08.09.2014 року пеня із розрахунку 19233,30 грн. (сума боргу)*25 % (подвійна процентна ставка)/100%/365*54 (кількість днів) становить 711,37 грн. А всього пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань становить 3142,67 грн. Таким чином, із відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути заборгованість за зобов'язаннями в розмірі 19233,30 грн., проценти за користування коштами в розмірі 1068,63 грн. та пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань в розмірі 3142,67 грн., а всього боргу в розмірі 23444,60 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України із відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial