Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд 22.04.2014 р. із вимогою про визнання права власності на нерухоме майно, що належить ТОВ «Житомирбудделюкс» в порядку задоволення вимог іпотекодержателя. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 21.10.2013 р. між ним та ТОВ «Житомирбудделюкс» був укладений договір іпотеки, умови якого на думку [PERSON] іпотекодавцем порушено. Судові витрати просив покласти на відповідача. 23.06.2014 р. ТОВ «Житомирбудделюкс» подало зустрічний позов до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на предмет іпотеки - автостоянку за адресою: [ADDRESS], що прийнятий судом до спільного розгляду з первісним. В обґрунтування позову товариство зазначило, що [PERSON], не зважаючи на незмінність правового статусу предмету іпотеки вживаються дії, які заперечують правам власника автостоянки. 13.05.2014 р. [PERSON] звернувся в суд із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28.12.12 р., укладеного між [PERSON] та ТОВ «Житомирбудделюкс», згідно з умовами якого [PERSON] передав, а ТОВ «Житомирбудделюкс» прийняло у власність автостоянку за адресою: [ADDRESS]. Також [PERSON] просив застосувати наслідки недійсності договору. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що нерухоме майно належало йому на підставі рішення Житомирського районного суду від 04.12.12 р. у справі № 2-2256/12, що було скасовано рішенням апеляційного суду Житомирської області від 11.03.2014 р. з мотивів недоведення відповідності державним будівельним нормам здійсненого ним будівництва. Також зазначав, що предмет купівлі-продажу не є нерухомим майном, оскільки не відповідає визначенню ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та ч. 1 ст. 181 Цивільного кодексу України. Ухвалою суду від 24.06.2014 р. справу № 296/3479/14-ц за позовом [PERSON] до ТОВ «Житомирбудделюкс» про визнання права власності в порядку задоволення вимог іпотекодержателя, зустрічним позовом ТОВ «Житомирбудделюкс» до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно та справу № 296/4167/14-ц за позовом [PERSON] до ТОВ «Житомирбудделюкс» про визнання недійсним договору купівлі-продажу об'єднано в одне провадження. Сторони в судове засідання з розгляду справи по суті не з'явились. Про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника ТОВ «Житомирбудделюкс» надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Власний позов підтримав. Від представника [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та його довірителя. Суд розглянув справу на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд задовольняє позов ТОВ «Житомирбудделюкс» та відмовляє в задоволенні позовів [PERSON] та [PERSON] виходячи з наступного. Судом встановлено, що між [PERSON] та ТОВ «Житомирбудделюкс» 28.12.2012 р. укладено договір купівлі-продажу, згідно з п. 1.1 якого [PERSON] передав (продав), а товариство з обмеженою відповідальністю «Житомирбудделюкс» прийняло у власність (купило) автостоянку за адресою: [ADDRESS]. В подальшому - 21.10.2013 р. між ТОВ «Житомирбудделюкс» та [PERSON] укладено договір позики, на забезпечення якого між тими ж сторонами 21.10.13 р. укладено договір іпотеки. Згідно з п. 2.1 договору іпотеки предметом іпотеки є будівля автостоянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та складається з будинку охорони (літера «А» згідно з планом) залізобетонного площею 18, 10 кв. м., воріт металевих площею 10, 8 кв. м., огорожі на основі залізо-бетонних плит, площею 379,6 кв. м., асфальтного дворового покриття площею 1598 кв. м. та маслозбірника бетонного об'ємом 4 м. куб. Позичальник, який одночасно є іпотекодавцем, зобов'язався повернути отримані за договором позики кошти до 22.11.2013 р. В подальшому - 21.11.2013 р., між ТОВ «Житомирбудделюкс» та [PERSON] укладено додаткову угоду, якою сторони внесли зміни в договір позики від 21.10.2013 р., погодивши строк повернення позики 22.11.2015 р. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договір, а на підставі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання, на підставі ст. 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Таким чином, укладенням додаткової угоди до договору позики, у відповідності до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України сторонами досягнуто домовленості щодо встановлення цивільних прав та обов'язків в зміненому обсязі, а саме - в частині відтермінування повернення коштів. За таких обставин суд приходить до висновку в необхідності відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Житомир будделюкс» про визнання права власності в порядку задоволення вимог іпотекодержателя. Враховуючи висновок судової будівельно-технічної експертизи № 570/08.14 від 25.07.2014 р., де об'єктом дослідження є будівля автостоянки, суд дійшов до висновку про те, що автостоянка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та складається з будинку охорони (літера «А» згідно з планом) залізобетонного площею 48 кв. м., воріт металевих площею 10, 8 кв. м., огорожі на основі залізо-бетонних плит, площею 379,6 кв. м., асфальтного дворового покриття площею 1598 кв. м. та маслозбірника бетонного об'ємом 4 м. куб, є нерухомим майновим комплексом, загалом відповідає вимогам державних будівельних норм, не відноситься до категорії самочинного будівництва та є готовою до експлуатації. За договором купівлі-продажу, у відповідності до ст. 655 ЦК України цивільного кодексу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Спірний договір купівлі-продажу від 28.12.12 р., у відповідності до ст. 657 ЦК України посвідчено нотаріально. Згідно п. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття прямо не встановлена судом. У відповідності до п. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, враховуючи висновок судової будівельно-технічної експертизи № 570/08.14 від 25.07.2014 р., предмет договору купівлі-продажу - нерухоме майно, створене особою, яка мала на це відповідні правові підстави та є готовим до експлуатації (закінченим будівництвом), а відтак, суд вважає власником предмету продажу до моменту здійснення продажу [PERSON] Рішенням Житомирського районного суду від 04.01.2013 р. у справі № 2-2256/12 було визнано право власності за фізичною особою-підприємцем [PERSON] на будівлю автостоянки, яка розташована в м. Житомирі по вул. Шевченка, 18-а, на земельній ділянці комерційного призначення, кадастровий номер: 1810136600:05:009:0011 та складається з будинку охорони (літера «А» згідно з планом) залізобетонного площею 48 кв. м., воріт металевих площею 10,8 кв. м., огорожі на основі залізо-бетонних плит, площею 379,6 кв. м., асфальтного дворового покриття площею 1598 кв. м. та маслозбірника бетонного об'ємом 4 м. куб. В подальшому - 11.03.2014 р. рішення Житомирського районного суду скасовано рішенням апеляційного суду Житомирської області. В даному випадку суд зважає на приписи ст. 215 Цивільного кодексу України та п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9, відповідно до яких підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. З матеріалів справи вбачається, що на момент укладення договору купівлі-продажу право власності [PERSON] було зареєстровано у встановленому порядку, а сторони дійшли згоди щодо усіх умов укладеного договору, з огляду на що підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28.12.12 р. в зв'язку із скасуванням рішення Житомирського районного суду також немає. На підставі ст. 658 Цивільного кодексу України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Сторонами не надано доказів, які б свідчили про перебування предмету купівлі-продажу на момент укладання спірного договору у власності іншій, ніж власність [PERSON] Таким чином, доводи щодо недійсності договору купівлі-продажу від 28.12.2012 р. з огляду на скасування рішення Житомирського районного суду, відсутність в рішення юридичної сили на момент укладення договору з огляду на виправлення описки в даті винесення судового рішення, не введення предмету договору в експлуатацію, самочинність його будівництва, невідповідність предмету договору ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та ч. 1 ст. 181 Цивільного кодексу України, трактування предмету продажу як рухомого майна, тощо, є спростованими. За таких обставин суд вважає договір купівлі-продажу від 28.12.2012 р. чинним та дійсним, в зв'язку з чим відмовляє у визнанні його недійсним. Відповідно до п. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з п.1 ст.317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На підставі п.1 ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що, оскільки 21.11.2013 р. між товариством з обмеженою відповідальністю «Житомирбудделюкс» та [PERSON] укладено додаткову угоду, яким сторони внесли зміни в договір позики від 21.10.2013 р., погодивши строк повернення позики 22.11.2015 р., іпотекодержатель за договором іпотеки не набув права власності на предмет іпотеки, з огляду на що дії іпотекодержателя, спрямовані на розпорядження предметом іпотеки та заперечення права власності іпотекодавця є такими, що вимагають захисту прав іпотекодавця шляхом визнання за ним права власності. Відповідно до статті 88 ЦПК України, суд стягує з відповідачів, в рівних частках, на користь позивача понесені судові витрати на оплату судового збору у розмірі 1 600,40 грн., по 800,20 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: partial