Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 08 серпня 1986 року [PERSON] зареєстрував шлюб в Міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції з відповідачем [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис від 08.08.1986 року за №2546. [PERSON] про шлюб від 18.03.2014 року серія І-СГ №227219 (повторно). Позивач проживав разом з Відповідачем однією сім'єю до березня 1995 року. З цього часу [PERSON] проживає в Росії. Від цього шлюбу у них народився син - [PERSON], [INFO]. З часом почали виникати суперечки та непорозуміння з різних питань сімейного життя. Шлюбні відносини породжують права та обов'язки, зумовлені спільним проживанням, веденням спільного господарства, включаючи витрати спільних грошей. Разом з тим, спільне сумісне життя між нами не склалося, спільне господарство не ведеться, між нами склалися неприязні стосунки, шлюб існує лише формально, а тому його збереження є недоцільним та суперечить нашим інтересам. У позасудовому порядку розірвати шлюб з відповідачем неможливо, так як не спілкуємося більше 20 років. Просить шлюб розірвати, термін на примирення не надавати. Представник позивач просив позов задовольнити з посиланням на обставини та підстави, викладені у ньому та підтримані й доведені ним в судовому засіданні. Відповідач в судове засідання підтримала свої письмові пояснення, в яких вказала, що заперечує проти розірвання шлюбу за участі представника позивача, та наполягає, на особистій присутності і участі в судовому процесі [PERSON]. Просить після розірвання шлюбу залишити прізвище [PERSON]. Дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно\~статті 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сімї. Аналогічні приписи викладені уст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч. 3, 4ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Як вбачається з наявного у матеріалах справи повторного свідоцтва про укладення шлюбу 1-СГ №227219 (а.с.6), сторони уклали шлюб 08.08.1986 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження в Міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції зроблено запис № 2546. В судовому засіданні встановлено, що від подружнього життя у сторін народився син, [PERSON], [INFO]. Згідно ч.1 ст.112 СК України, суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність неповнолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Відповідно до обставин, викладених у позовній заяві, які знайшли своє підтвердження у процесі розгляду справи, причиною розірвання шлюбу є відсутність бажання у сторін будувати у подальшому сімейні відносини, внаслідок чого вони не підтримують подружніх відносин більше ніж 20 років. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Відповідно до змісту п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини - інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Крім цього, у відповідності до ст. 113 Сімейного кодексу України\~України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до норми вказаної статті, при розірванні шлюбу кожен із подружжя має право зберегти спільне прізвище або відновити дошлюбне. Це право може бути реалізоване лише у момент припинення шлюбу у разі його розірвання. Право змінити спільне прізвище на дошлюбне має лише той з подружжя, хто обрав спільне прізвище при укладенні шлюбу. При цьому, той з подружжя, чиє прізвище він носить, не може заборонити йому продовжувати іменуватися цим прізвищем після розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 8 ст. 235 ЦПК України у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час реєстрації, що розривається. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що не має підстав для подальшого збереження формального шлюбу, у звязку з чим доцільно є такий розірвати, а позов задовольнити.

Outcome: approved