Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-11 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до ЛКП «Архітектурно-планувальне бюро», третя особа, яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмета спору\~на стороні\~позивача [PERSON]\~Управління Держпраці\~у Львівській\~області про\~визнання незаконним\~наказу та\~стягнення коштів, мотивуючи свої позовні вимоги наступним. З 19 травня 1969 року позивач працював у ЛКП «Архітектурно-планувальне бюро» на посаді інженера 1 категорії. Наказом №4 від 05.01.2015 року інженерів та техніків з 02.01.2015 року переведено на 0,5 посадового окладу. На його думку, цей наказ є незаконним, оскільки в порушення вимог ч.3 ст.32 КЗпП України роботодавцем не було отримано згоди працівника на переведення останнього на неповний робочий час. Крім того, стверджує, що у наказі не доведено до відома позивача, що з моменту його винесення, встановлювався чотиригодинний робочий день, у звязку із цим позивач кожного дня зявлявся на роботу, згідно графіку повного робочого дня. Таким чином, оскільки він виконував роботу у повному обсязі, заробітна плата повинна була виплачуватися йому з урахуванням цього факту, у розмірі повного окладу. Відтак, сума недоплаченої заробітної пали за період із січня 2015 року по грудень 2016 року, січень та лютий 2017 року становить 36147 грн. 22 коп. Оскільки при звільненні 09.02.2017 року відповідачем виплачено позивачу лише 2788 грн. 68 коп., вважає, що у відповідності до вимог ст.116 КЗпП України роботодавцем не виплачено йому усіх сум, що належить сплатити підприємством. Просить суд визнати незаконним наказ ЛКП «Архітектурно-планувальне бюро» яким 01.01.2015 року введено в дію новий штатний розпис та переведено інженерів і техніків з 02.01.2015 року на 0,5 посадового окладу; стягнути з ЛКП «Архітектурно-планувальне бюро» на користь [PERSON] грошові кошти за фактично виконану роботу і невиплачену заробітну плату в сумі 36147 грн. 22 коп. в період із січня 2015 року по грудень 2016 рік, а також січень та лютий 2017 року. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 03 травня 2018 року відкрито провадження у справі. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги надавши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та письмових поясненнях (а.с.94-95). Представники відповідачів заперечили проти задоволення позову з мотивів наведених у письмових запереченнях. Додатково надали пояснення про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки з часу ознайомлення його із оскаржуваним наказом минуло більше як три роки. Представник третьої особи вирішення позову по суті поклав на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, оцінивши надані суду докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працював у ЛКП «Архітектурно-планувальне бюро» на посаді інженера першої категорії. Наказом директора ЛКП «Архітектурно-планувальне бюро» [PERSON] №4 від 05 січня 2015 року введено в дію новий штатний розпис з 02.01.2015 року; вирішено перевести інженерів та техніків з 02.01.2015 року на 0,5 окладу (а.с.62). Згідно наказу №5 від 09 лютого 2017 року [PERSON] звільнено на підставі п.6 ст.36 КЗпП України, у звязку із заявою останнього. У відповідності до вимог ч.3 ст.32 КЗпП України власник або\~уповноважений ним\~орган не\~має права\~переміщати працівника\~на роботу,\~протипоказану йому\~за станом\~здоров'я. У\~зв'язку\~із змінами\~в організації\~виробництва і\~праці допускається\~зміна істотних\~умов праці\~при продовженні\~роботи за\~тією ж\~спеціальністю,\~кваліфікацією чи\~посадою.\~Про зміну\~істотних умов\~праці -\~систем та\~розмірів оплати\~праці,\~пільг,\~режиму роботи,\~встановлення або\~скасування неповного\~робочого часу,\~суміщення професій,\~зміну розрядів\~і найменування\~посад та\~інших -\~працівник повинен\~бути повідомлений\~не пізніше\~ніж за\~два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за\~пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Як встановлено матеріалами справи [PERSON] був ознайомлений із оскаржуваним наказом 3 лютого 2015 року (а.с.62), продовжував працювати та не висловлював заперечень щодо зміни істотних умов праці. Поряд з тим, покликання позивача на те, що після ознайомлення із наказом від 02.01.2015 року, він продовжував працювати повний робочий день, не підтверджено жодними доказами. Крім того, у судовому засіданні встановлено, що у лютому 2017 року у ЛКП «Архітектурно-планувальне бюро» відбулися чергові зміни в істотних умовах праці. Усіх працівників переведено на контрактну основу, про що позивача було повідомлено 07 грудня 2016 року. Однак, позивач не погодився із запропонованими умовами праці та подав заяву про звільнення на підставі п.6 ст.36 КЗпП України «відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці». Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до переконання про необґрунтованість позовних вимог [PERSON]. Натомість, представниками відповідача у судовому засіданні наведено достатні докази, що підтверджують проведення розрахунку з позивачем під час його звільнення у повному обсязі. Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у звязку з пропуском зазначеного строку. Позовна вимога [PERSON] стосується порушення відповідачем оплати праці при звільненні працівника, а відтак, не обмежується будь-яким строком. Тому, аргументи представників відповідачів з приводу пропуску позивачем строку звернення із позовом суд не бере до уваги, а у задоволенні позову відмовляє з мотивів безпідставності позовних вимог.

Outcome: dismissed