Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. У позовній заяві позивач посилається на те, що 16.11.2007 року між ним [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір № MKXRFВ05760347, відповідно до якого відповідачем надано позивачу кредитні кошти на придбання мобільного телефону у сумі 1279,50 грн., під 0.42 % відсотків на місяць за користування кредитними коштами, з кінцевим строком повернення до 16.11.2008 року. Зазначає, що у серпні 2016 року позивач дізнався, що 19.08.2016 року постановою старшого державного виконавця Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області відкрито виконавче провадження № 51868092 щодо виконання виконавчого напису приватного нотаріуса [PERSON] № 4758 від 07.06.2016 року про звернення стягнення коштів та задоволення вимог відповідача за кредитним договором в розмірі 19695,22 грн., з яких: основний борг у розмірі 813,35 грн.; відсотки у розмірі 13,68 грн.; комісія 295,54 грн.; пеня у розмірі 16015,73 грн.; штраф 856,92 грн.; плата за вчинення виконавчого напису нотаріусом в розмірі 1700,00 грн. Ознайомившись через представника з матеріалами виконавчого провадження № 51868092, матеріалами нотаріальної справи щодо вчинення виконавчого напису № 4758 від 07.06.2016 року, позивач вважає, що виконавчий напис № 4758 від 07.06.2016 року вчинено з грубими порушеннями порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами, і, як наслідок, неправомірне провадження щодо виконання вказаного виконавчого напису про звернення стягнення грошових коштів на користь відповідача. Посилаючись на п. п. 1.1-1.2 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, ст. 87 Закону України «Про нотаріат», п. п. 1, 1-1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172 (надалі - Перелік документів), ст. 88 Закону України «Про нотаріат», позивач стверджує, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус не отримувала від відповідача та позивача первинні документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), тому у нотаріуса були відсутніми підстави вважати, що розмір заборгованості позивача перед відповідачем, а також суми штрафних санкцій та процентів, зазначені у виконавчому написі, є безспірними. Також зазначає, що розрахунок боргу, здійснений відповідачем щодо наявності грошового зобовязання позивача по кредиту, процентах річних та пені, не може вважатися документом, який підтверджує безспірність вимог банку до боржника. Вказує, що вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не врахував та не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо заборгованості, розрахунок розміру невиконаних зобовязань за кредитним договором, суми боргу за тілом кредиту, відсотків за користування кредитом та пені у виконавчому напису зроблено відповідачем одноособово без урахування думки та позиції позивача та не відповідає дійсній сумі заборгованості. За твердженням позивача виконавчий напис було вчинено на підставі розрахунку заборгованості, підготовленого працівниками банку, який є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків відповідача і не може бути доказом безспірності грошових вимог відповідача до позивача. Крім того, з посиланням на п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.01.1992 року № 2 «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову у їх вчинені», ст. 88 Закону України «Про нотаріат»,, згідно з якою нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року, позивач зазначає, що як видно з умов договору, починаючи з грудня 2008 року у відповідача виникло право стягнути всю заборгованість за кредитним договором. Із заявою про вчинення виконавчого напису на договорі відповідач звернувся лише у 2016 року, тобто після спливу трирічного строку із дня виникнення права вимоги. Вважає, що виконавчий напис вчинено із грубим порушенням порядку вчинення нотаріальних дій, і відповідачем пропущено строк, на протязі якого відповідач міг звернутися із заявою про вчинення оскаржуваного виконавчого напису. На підставі викладеного позивач просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 4758, вчинений приватним нотаріусом [PERSON] від 07.06.2016 року щодо звернення стягнення заборгованості за договором № MKXRFB05760347 від 16.11.2007 року, та стягнути з відповідача сплачений судовий збір. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини і просить позов задовольнити. Відповідач ПАТ КБ «Приватбанк» явку свого уповноваженого представника у дане судове засідання не забезпечив, при цьому згідно з поданим до суду письмовим клопотанням представник відповідача просить розглядати дану справу за відсутності представника відповідача, у якій зазначила, що позовні вимоги не визнає з підстав, викладених у запереченнях, у задоволенні позову просить відмовити. Згідно з поданими до суду письмовими запереченням представника відповідача, що долучені до матеріалів справи, останньою зазначено, що банк позов [PERSON] не визнає у повному обсязі, оскільки вважає, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими. Вказує, що жодним судовим рішенням не встановлено недійсність правочину, на підставі яких було вчинено виконавчий напис. Крім цього, позивачем не спростовується наявність кредитного договору та заборгованості за кредитним договором. За твердженням представника відповідача виконавчий напис був вчинений з суворим дотриманням ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та п. 3.1., 3.2. глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, на підставі наданих банком документів, що підтверджують безспірність заборгованості. Також вказує, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обовязки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Виконавчий напис містить необхідну інформацію відповідно до діючого законодавства. Боржнику направлялась вимога про необхідність виконання зобовязань та було надано можливість висловити свої заперечення щодо заявлених грошових вимог, але боржник не висловив своєї незгоди. Крім того, представник відповідача зазначає, що нотаріус не повинен перевіряти безспірність заборгованості. Таким чином, за твердженням представника відповідача при вчиненні виконавчого напису були суворо дотримані всі вимоги Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 07.06.2016 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] вчинила виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 4758, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором № МKXRFB05760347 від 16 листопада 2007 року у сумі 19695,22 грн., з яких: 813,35 грн. залишок заборгованості за кредитом; 13,68 грн. сума заборгованості за відсотками; 295,54 грн. комісія; 16015,73 грн. пеня; 856,92 грн. штраф, та витрат, повязаних з вчиненням цього виконавчого напису в сумі 1700,00 грн. (а.с. 15). Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року № 3425-XII для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» встановлено, що для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів, додаються оригінал кредитного договору та засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника, із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення, з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Як вбачається з матеріалів справи, банк надав позивачу кредит на підставі заяви позичальника від 16.11.2007 року № МKXRFB05760347, в якій є запис про те, що крім заяви невідємною частиною кредитного договору є Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), а також Тарифи банку (а.с. 16), які банк приватному нотаріусу не представив. Протилежного матеріалами справи не встановлено і будь-яких доказів на підтвердження цих обставин відповідачем суду не надано. За таких обставин вважається, що банк не надав приватному нотаріусу оригінал кредитного договору, на підставі якого виникла заборгованість. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 11 ЦПК України). Згідно зі ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. За правилами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як розяснено у п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Під час розгляду даної справи ухвалою суду від 08.05.2017 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів та постановлено у порядку витребування доказів зобовязати ПАТ КБ «Приватбанк» надати копії цінного листа та квитанції, що підтверджують надсилання [PERSON] вимоги про необхідність виконання зобовязання за кредитним договором № MKXRFB05760347 від 16.11.2007 року. Проте, вимоги даної ухвали відповідачем виконано не було і відповідні докази суду не представлено. Крім того, виходячи зі змісту заяви позивача від 16.11.2007 року, позивач просив надати йому строковий кредит у сумі 1279,50 грн. на строк дванадцять місяців з 16.11.2007 року по 16.11.2008 року включно, зі сплатою за користування кредитом 0.42 % на місяць. При цьому, заява позивача від 16.11.2007 року не містить умов щодо сплати позивачем, як позичальником, неустойки (штраф, пеня), яку стягнуто виконавчим написом нотаріуса. Отже, предявлена банком до стягнення сума заборгованості розрахована всупереч умовам, які прописані в заяві від 16.11.2007 року, а тому не може вважатися безспірною. Згідно зі ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Пунктами 1.1., 3.2.-3.4. Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої\~наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. Як встановлено судом, приватний нотаріус [PERSON] порушила зазначені вище вимоги Закону і вчинила виконавчий напис вже після закінчення трирічного строку з дня виникнення у відповідача права вимоги її стягнення. Вказане підтверджується заявою позичальника від 16.11.2007 року, відповідно до якої банк надав позичальнику кредитні кошти на строк дванадцять місяців по 16.11.2008 року включно. При цьому, в оскаржуваному виконавчому написі зазначено, що строк, за яким проводиться стягнення вісім років шість місяців три дні, а саме з 16.11.2007 року по 19.05.2016 року. Виходячи з вищенаведеного, приватний нотаріус не мала права вчиняти виконавчий напис, починаючи з 16.11.2011 року. Крім того, кредитор нарахував боржнику пеню, яка у (16015,73 грн. / 813,35 грн. =) 19 разів перевищує розмір основного боргу, що не може вважатися безспірним. З урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, вищевикладене в сукупності є підставою для визнання оскаржуваного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, а тому суд приходить до висновку, що позов є підставним і підлягає до задоволення. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, то з відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» на користь позивача [PERSON] підлягає до стягнення сплачений останнім судовий збір у сумі 551,20 грн. На підставі ч. 3 ст. 209 та ч. 1 ст. 218 ЦПК України 09.11.2017 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 13.11.2017 року.

Outcome: approved