Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом до [PERSON], [PERSON] та просив зобовязати їх усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом знесення самочинного будівництва - житлового будинку та господарських споруд, що знаходяться на земельних ділянках, розташованих за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Матроса Кошки, 30, та вул. Севастопольська, 65. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що відповідачі є власниками зазначених споруд, які збудовані самовільно, всупереч вимогам законодавства у сфері містобудівної діяльності без дотримання вимог щодо інсоляції та природного освітлення, зокрема, висота огорожі відповідачів є глухою та становить більше 3-х метрів. Також позивачем у позовній заяві указано, що оскільки саме через неправомірні дії відповідачів завдається шкода його інтересам як власника суміжної земельної ділянки він просить відновити становище, яке існувало до початку проведення будівельних робіт. У подальшому в ході розгляду справи ухвалою суду від 23.12.2015 позивач був замінений на його правонаступника [PERSON] (а.с.14, т. 2), який підтримав позовні вимоги. Нормативно позов обґрунтовано посиланням на приписи ст. 382, 383, 386, 391 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) (а.с. 1-5, т. 1). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав наведених у позові та просила задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON]- [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні з підстав наведених у наданих до суду письмових поясненнях. Відповідач [PERSON] татретя особа Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, участі у судовому засіданні не приймали, правової позиції та письмових пояснень у ході вирішення спору до суду не направили. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки загальною площею 0,06 га. у м. Дніпропетровську по вул. Севастопольській, 67, на підставі договору дарування серія та номер 1927 від 26.10.2015 та договору про визначення часток від 05.10.2015, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 46338183 від 26.10.2015 р. (а.с.1-7, т. 2). Крім того, [PERSON] є власником квартири № 5 в житловому будинку літер. А-3, розташованого на цій земельній ділянці, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 46944830 від 04.11.2015 (а.с.11, т. 2). Згідно з наявними у матеріалах справи державними актами на право власності на земельні ділянки [PERSON] та [PERSON] є власниками земельних ділянок по вул. Матроса Кошки, 30, площею 0,0216 га та 0,1 га та по вул. Севастопольській, 65, площею 0,1260 га, що належать їм на праві спільної сумісної власності (а.с. 53-58, т.1). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] на підставі договору дарування ВВТ № 629251 від 29.12.2004 є співвласниками в рівних долях домоволодіння № 30 по вул. Матроса Кошки у м. Дніпропетровську, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 65659000 від 22.02.2005 (т.1 а.с.18). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.12.2014, якою залишено без змін рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30.10.2014 у справі № 201/15474/13-ц, у справі сторонами у якій виступали [PERSON] та [PERSON], встановлено, що земельна ділянка, де розташований двоповерховий будинок [PERSON] та земельна ділянка, яка належить позивачу [PERSON], не межують, та не порушують права [PERSON] (а.с.243-246, т. 1). Статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 57, 58, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Верховний Суд України в постанові від 09.12.2015 у справі № 6-849цс15, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування, вказав, що з урахуванням ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено, що для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об'єктів архітектури додержання суб'єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд. Державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю. Відповідно до ст. 9 цього Закону будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Пунктом 2 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2011 № 553, державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю і зокрема Держархбудінспекцією. Відповідно до положень ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Частиною 4 ст. 376 ЦК України передбачено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Звертаючись з позовом до суду у цій справі позивач посилався на те, що відповідачі є власниками зазначених споруд, які збудовані самовільно, всупереч вимогам законодавства у сфері містобудівної діяльності без дотримання вимог щодо інсоляції та природного освітлення, зокрема, висота огорожі відповідачів є глухою та становить більше 3-х метрів. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні будь-які посилання на те, які права позивача порушені відповідачами через те, що вони є власниками будівель на території свого домоволодіння, оскільки аналіз наведених у позові, поясненнях та у судовому засіданні доводів свідчить про те, що такі доводи є загальними, неконкретизованими та недоведеними. Більш того, вищезгаданим судовим рішенням, що набрало законної сили, встановлено, що земельні ділянки сторін знаходяться на відстані одна від одної та наявність на цих ділянках споруд жодним чином не порушує права позивача у справі. Крім того, ст. 376 ЦК України чітко унормовує, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідачі є власниками земельних ділянок, на яких розташовані обєкти нерухомості, а будинок, розташованій на ній, придбано на підставі нотаріально посвідченої угоди. Суд також вважає за необхідне зазначити, що в ході вирішення справи було призначено проведення судової будівельно-технічної експертизи, за висновком якої встановлено, що у звязку із ненаданням доступу на територію земельної ділянки за адресами: м. Дніпропетровськ, вул. Матроса Кошки, 30, та вул. Севастопольська, 65, встановити які інші будівлі та споруди розташовані на цих земельних ділянках експерту не надалося за можливе, як і не вдалося можливим встановити чи відповідають фактичні відомості про будівлі і споруди відомостям зазначеним в правоустановчих документах та ескізам, абрисам, планам земельних ділянок, поетажним планам та експлікаціям до них, що виготовлені згідно з останніми проведеними технічними інвентаризаціями. При цьому у зазначеному висновку відсутні будь які відомості та висновки із посиланням на відповідні приписи чинного законодавства про те, які права позивача та яким чином порушуються відповідачами проведенням будівництва та наявністю певних будівель на належних їм ділянках. Натомість, згідно з цим висновком судової будівельно-технічної експертизи у справі, що розглядається, «Цегляна огорожа яка облицьована природним матеріалом збоку земельної ділянки № 67 по вул. Севастопольська, що огороджує земельні ділянки за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Матроса Кошки, 30, та вул. Севастопольська, 65, не відповідає будівельним нормам та правилам. Огорожа з металевих стовпів і тканинного матеріалу збоку земельної ділянки № 67 по вул. Севастопольська, яка огороджує земельні ділянки за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Матроса Кошки, 30, та вул. Севастопольська, 65, не відповідає будівельним нормам та правилам. Також слід зазначити, що по металевим стовпам огорожі відсутнє належне зєднування та жорсткий зв'язок, а враховуючи її висоту (h=7,7м) дана огорожа може нести загрозу здоровю та життю як мешканцям земельної ділянки № 67 по вул. Севастопольській в м. Дніпропетровську, так і мешканцям домоволодіння за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Матроса Кошки, 30, та вул. Севастопольська, 65, особливо при сильних поривах вітру» (т.1 а.с.192-204). Зазначене вказує на те, що доводи позивача про самовільність забудови земельної ділянки відповідачів - зведення на ній будівель всупереч вимогам чинного законодавства є припущеннями позивача і належними доказами не доведені. Відповідно до положень ч. 1 ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі виявлення факту самочинного будівництва об'єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об'єкта та компенсацію витрат, пов'язаних з таким знесенням. Відповідно до абз. 1 п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» знесення є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використані усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Таким чином, відповідний орган архітектурно-будівельного контролю має право на предявлення відповідного позову у разі встановлення передбачених законом підстав для знесення обєкта нерухомого майна. Третя особа - Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області такого позову до суду не предявляла і самостійних вимог на предмет спору не заявляла. Крім того, в ході розгляду справи до суду не надано доказів про притягнення відповідачів до установленої відповідальності у звязку із порушенням містобудівного законодавства. Водночас, враховуючи висновок експерта щодо невідповідності огорожі, що розмежовує земельні ділянки за адресами: м. Дніпропетровськ, вул. Севастопольська, 67, та м. Дніпропетровськ, вул. Матроса Кошки,30, вул. Севастопольська, 65, вимогами п. 6.7 Державних будівельних норм Б.2.2-5:2011 «Благоустрій території», затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 28.10.2011 № 259, та той факт, що дана огорожа може нести загрозу здоровю та життю як мешканцям земельної ділянки № 67 по вул. Севастопольській в м. Дніпропетровську так і мешканцям домоволодіння за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Матроса Кошки, 30, та вул. Севастопольська, 65, особливо при сильних поривах вітру, суд дійшов висновку про необхідність приведення цієї огорожі у відповідність до зазначених будівельних норм та в цій частині позов підлягає задоволенню. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, заслухавши сторони та дослідивши надані на підтвердження переданих на вирішення суду позовних вимог докази, суд вважає їх належними та достатніми для вирішення справи по суті, та такими, що відповідають вимогам статей 59-60 ЦПК України, згідно з якими належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Ураховуючи викладене, судом встановлено підстави для часткового задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: partial