Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду із позовною заявою до [PERSON] , Сєвєродонецької міської державної лікарні ветеринарної медицини, третя особа Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна», про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 09.08.2016 він, керуючи автомобілем Audi ТТ, держ. номер [NUMBER] , рухався по вулиці Новікова м. Сєвєродонецька в районі ресторану «Шале» в сторону регульованого перехрестя між вул. Вілєсова та пр. Космонавтів для здійснення маневру, повороту ліворуч на пр. Космонавтів. Під час його руху по вулиці Вілєсова загорівся зелений сигнал світлофора, позивач перебудувався в лівий ряд смуги, включив лівий поворот, виїхав на центр перехрестя. Зустрічного руху на той момент не було. Виконуючи маневр повороту вліво, позивач почув позаду себе звук гальмування коліс автомобіля Lada «Калина», д.н. [NUMBER] , який рухався позаду нього в попутному напрямку на великій швидкості, більше ніж 80 км/год. Водій Lada «Калина» відповідач [PERSON] намагався здійснити обгін автомобіля позивача по зустрічній смузі руху, в результаті чого сталося ДТП. Відповідач [PERSON] відшкодувати збитки за скоєне ДТП відмовився. В момент скоєння ДТП останній перебував на роботі, здійснював виїзд з бухгалтером Сєвєродонецької міської державної лікарні ветеринарної медицини. 04.07.2017 Лисичанський міський суд Луганської області виніс постанову, якою ухвалив, що в діях позивача [PERSON] відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 30.11.2017 постановою Сєверодонецького міського суду Луганської області провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП відносно [PERSON] було закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ч. 4 ст. 38 КУпАП. Апеляційний суд Луганської області постановою від 03.03.2018 визнав винним [PERSON] за ст. 124 КУпАП за фактом ДТП від 09.08.2016, яка сталася в м. Сєвєродонецьку на перехресті пр. Космонавтів та вул. Вілєсова за участю автомобіля ВАЗ 1118, д.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля Ауді ТТ, д.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Отже, згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження, розмір матеріальної шкоди, спричиненої пошкодженням автомобіля Audi ТТ, держ. номер [NUMBER] , становить 43\~998, 12 грн. Таким чином, оскільки з вини відповідача сталась дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої був пошкоджений автомобіль, належний на праві власності позивачу, відповідач, а саме Сєвєродонецька міська державна лікарня ветеринарної медицини зобов`язана відшкодувати спричинену матеріальну шкоду. Крім того, внаслідок дій відповідача [PERSON] позивачу було завдано моральну шкоду, яка полягає у сильних душевних стражданнях, хвилюваннях, яких він зазнав внаслідок пошкодження автомобіля. Позивач не зміг вести звичайний спосіб життя. Через отримані травми, а саме пошкодження хребта, він відчував біль від руху та не міг нормально пересуватися. Крім того, позивач без автомобіля не міг вести звичний графік своєї роботи, оскільки його робота пов`язана з роботою з людьми, численними зустрічами, пересуванням по країні. Через це у нього виникли борги і в 2016 році він не зміг відвезти сім`ю на море для оздоровлення. У зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь моральну шкоду в розмірі 30000 грн. На виконання ухвали суду від 11.10.2018 представником відповідача Сєвєродонецької міської державної лікарні ветеринарної медицини було подано відзив на позов, в якому зазначено, що відповідач заперечує щодо задоволення позову [PERSON] , оскільки він не надає доказів перебування [PERSON] в трудових відносинах з лікарнею та належності транспортного засобу ВАЗ 111830, д.н. [NUMBER] , саме лікарні. Крім того, експертний висновок № 59 по оцінці розміру шкоди, заподіяної власнику транспортного засобу, складено лише 06.08.2018, тобто через два роки після ДТП. При цьому, оцінюючи розмір шкоди, експерт керувався даними огляду транспортного засобу від 25.05.2017, проведеному по заявці АК «Укравтоекспертиза», тобто більше ніж через півроку після ДТП. Враховуючи, що позивачем витрати на ремонт транспортного засобу вже понесено, розмір збитків має визначатись виходячи саме з розміру витрат, які позивач зробив для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Вищевикладене свідчить про необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди, заподіяної в результаті ДТП, і недоведеність наявності порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів позивача. На виконання ухвали суду від 11.10.2018 представником третьої особи Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» Богуш М.Є. були подані письмові пояснення по справі, в яких зазначено, що 18 листопада 2015 року між ПАТ «СК «Країна» та Сєвєродонецькою міською державною лікарнею ветеринарної медицини було укладено Договір № АЕ/6045408 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, застрахованим транспортним засобом за яким є автомобіль ВАЗ 111830, д/н [NUMBER] . 18 серпня 2017 року [PERSON] подав до ПАТ «СК «Країна» заяву на виплату страхового відшкодування. Однак дорожньо-транспортна пригода мала місце 09 серпня 2016 року, заява на виплату страхового відшкодування від позивача до ПАТ «СК «Країна» надійшла 18 серпня 2017 року, тобто зі скоєння дорожньо-транспортної пригоди пройшло більше року. У зв`язку з цим ПАТ «СК «Країна» було прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування на підставі пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Щодо цивільного позову про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 43998,12 грн. представник зазначив, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що до липня 2018 року перебував у трудових відносинах з Сєвєродонецькою міською державною лікарнею ветеринарної медицини та працював водієм. В момент дорожньо-транспортної пригоди керував автомобілем, який належав лікарні. Після зазначених подій він звільнився. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав повністю, просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача. Представник третьої особи Страхової компанії «Країна» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Вислухавши позивача, відповідача та представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. 23 травня 2014 року рішенням Лисичанського міського суду Луганської області за [PERSON] було визнано право власності на автомобіль «Ауди ТТ» чорного кольору, 2000 р.в, державний номер [NUMBER] , номер кузова б/н, номер двигуна [NUMBER] . Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Постановою Апеляційного суду Луганської області від 03.03.2018 по справі № 428/10264/17 постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 30.11.2017, якою відносно [PERSON] закрито провадження по справі за ст. 124 КУпАП у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення було скасовано та винесено нову постанову, якою [PERSON] визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та закрито провадження по справі у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених ст. 38 КУпАП. Отже, постановою суду, яка набрала законної сили, встановлено, що в діях відповідача [PERSON] вбачалося порушення Правил дорожнього руху, які були зафіксовані в протоколі про адміністративне правопорушення, а саме п.п. а) п. 14.6 ПДР України, за що встановлена адміністративна відповідальність ст. 124 КУпАП, у зв`язку з чим останнього було визнано винним. Згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження з оцінки збитків, спричинених власнику транспортного засобу № 59 від 06.08.2018, вартість матеріальної шкоди, завданої володільцю автомобіля Audi ТТ, реєстраційний номер [NUMBER] , на момент ДТП складає 43\~998, 12 грн. Отже,\~з досліджених\~в судовому\~засіданні фактичних\~обставин справи\~судом встановлено,\~що спір\~між сторонами\~виник з приводу відшкодування матеріальної та моральної шкоди позивачу, отриманої ним під час дорожньо-транспортної пригоди, яка завдана, на його думку, діями відповідачів. Вказані правовідносини регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України (далі ЦК) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК). Особа, якій спричинено шкоду, подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір спричиненої шкоди, а також докази того, що саме відповідач її спричинив або є особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року по справі № 461/8496/15. Отже, протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності). Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року № 6-168цс13. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму\~ВСУ №\~4\~від 31.03.1995\~«Про судову\~практику в\~справах про\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди» за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу (ст.\~130,\~132-134 КЗпП), якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого. Відповідно до ч. 1 ст.\~1172\~ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Крім того, ч. 1 ст.\~130\~КЗпП України встановлено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Вказану позицію цілком підтримує частина третя пункту третього Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками»\~за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває у трудових відносинах. За вимогами інших осіб, що ґрунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов`язків (відшкодування шкоди їх майну, здоров`ю, виплаченої пенсії, допомоги по соціальному страхуванню та ін.), в силу ст. 441 ЦК України, відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства. Також, як зазначено у пункті шостому Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191ЦК. На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта\~статті 1187ЦК). Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191ЦК). Як вбачається з копій письмових пояснень [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] з 01.06.2016 працює водієм Сєвєродонецької міської державної лікарні ветеринарної медицини. 09.08.2016 він керував службовим автомобілем ВАЗ «Калина», д.н. [NUMBER] , який належить Сєвєродонецькій міській державній лікарні ветеринарної медицини та у робочий час разом з головним бухгалтером [PERSON] рухалися на вказаному автомобілі до місця їх роботи. Вказані обставини не заперечувались відповідачем [PERSON] в судовому засіданні, який підтвердив, що на момент вчинення ДТП перебував у трудових відносинах з Сєвєродонецькою міською державною лікарнею ветеринарної медицини. Водночас, представником Сєвєродонецької міської державної лікарні ветеринарної медицини як у відзиві на позов, так і в судовому засіданні наголошувалось на тому, що позивачем не надано доказів того, що [PERSON] перебував з лікарнею у трудових відносинах. Проте, суд звертає увагу на те, що обов`язок доведення обставин, на які посилається сторона, цивільним процесуальним законодавством покладений на кожну із сторін, а отже заперечення представника лікарні про відсутність у відповідачів на момент вчинення ДТП трудових відносин мають бути доведені саме Сєвєродонецькою міською державною лікарнею ветеринарної медицини. Натомість окрім письмових та усних заперечень представником відповідача [PERSON] не надано суду належних доказів на підтвердження або спростування цієї обставини. Ураховуючи викладені вище обставини, суд вважає, що позивачем [PERSON] подано до суду належні, допустимі та достатні докази завдання йому шкоди відповідачем [PERSON] , оскільки матеріалами справи підтверджено, що саме відповідач [PERSON] в момент вчинення ДТП перебував за кермом автомобіля ВАЗ «Калина»,\~реєстраційний номер\~ [NUMBER] ,\~та,\~порушивши вимоги\~п.п.\~а)\~п.\~14.6\~ПДР України,\~допустив зіткнення\~з автомобілем\~позивача. Під час розгляду справи відповідачем не було надано доказів суду, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу позивача, а тому з огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди відповідач не звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду. Водночас позивачем надано суду докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір спричиненої шкоди, а також докази того, що саме відповідач її спричинив. При розгляді\~цієї справи\~судом встановлено,\~що позивачу [PERSON] шкода завдана саме діями [PERSON] , а оскільки він на момент вчинення ДТП (09.08.2016) перебував у трудових відносинах з відповідачем Сєвєродонецькою міською державною лікарнею ветеринарної медицини, якому належить транспортний засіб ВАЗ «Калина», реєстраційний номер [NUMBER] , та дорожньо-транспортна пригода сталась саме під час виконання [PERSON] трудових обов`язків, то у зв`язку із викладеним вище суд доходить висновку про необхідність задоволення позовних вимог про відшкодування завданих збитків у результаті дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 43 998, 12 грн. а також витрат понесених на проведення незалежної оцінки з визначення розміру завданих збитків у розмірі 1200,00 грн. та стягнення зазначених сум з відповідача Сєвєродонецької міської державної лікарні ветеринарної медицини на користь позивача. Щодо заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. У позовній заяві позивач обґрунтовує завдану йому моральну шкоду тим, що він зазнав сильних душевних страждань та хвилювань з приводу пошкодження його транспортного засобу, у зв`язку з чим змушений змінити свій звичний спосіб життя. Через пошкодження хребта він відчував біль від руху та не міг нормально пересуватися. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Отже, визначення розміру моральної шкоди в грошовому еквіваленті належить до компетенції суду на підставі прямої вказівки ЦК України, а проведення експертизи для визначення розміру такої шкоди не є абсолютно необхідним. Суд в будь-якому випадку повинен самостійно визначити обґрунтований розмір моральної шкоди залежно від критеріїв, наведених в ЦК України, а також з урахуванням будь-яких інших обставин, які мають істотне значення,

Outcome: partial