Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту -Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - Відповідач) про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. Позовні вимоги мотивовані тим, що 06 серпня 2014 року Дарницьким районним судом м. Києва прийнято рішення про стягнення грошових коштів за договором позики від 05.08.2009 року з [PERSON] на користь [PERSON] 265 660,41 грн., судові витрати в сумі 1 668 грн., а всього - 267 328, 41 грн. Рішення суду набрало законної сили 12 листопада 2014 року. 03 грудня 2014 року Дарницький районний суд м. Києва видав виконавчий лист № 753/20473/13 на виконання вказаного рішення суду та 05 грудня 2014 року Дарницьким районним управлінням юстиції у м. Києві за заявою позивача відкрито виконавче провадження № 45717728. За період с 05 грудня 2014 року по 31 травня 2020 року за виконавчим листом Дарницького районного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року № 753/20473/13 стягнення грошових коштів на користь стягувача [PERSON] із боржника - [PERSON] , відсутні, рішення суду не виконано, що підтверджується довідкою Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 11 червня 2020 року, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду. Ухвалою суду від 03 липня 2020 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. 23 жовтня 2020 року представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що за Договором позики визначено грошове зобов`язання в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, нарахування інфляційних втрат на таке зобов`язання є безпідставним, а позові вимоги в цій частині такими, що не підлягають задоволенню. Одночасно, представник відповідача зазначає про пропущення строку позовної давності. Ухвалою суду від 23 жовтня 2020 року постановлено перейти до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін для розгляду справи по суті в судовому засіданні. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечувала з підстав викладених у відзиві. Просила в позові відмовити. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, вислухавши сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 серпня 2014 року у справі № 753/20473/13-ц, яке набрало законної сили 12.11.2014 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 265 660, 41 грн., судові витрати в сумі 1 668 грн., а усього - 267 328,41 грн. На підставі вказаного рішення суду 03.12.2014 року виданий виконавчий лист 753/20473/13-ц про примусове виконання рішення та відкрито виконавче провадження № 45717728. Відповідно до листа Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 11 червня 2020 року, за період з 05 грудня 2014 року по 31 травня 2020 року згідно виконавчого листа № 753/20473/13-ц від 03.12.2014 року виданого Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення боргу в сумі 267 328,40 грн., боржником рішення суду не виконано. Згідно ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Якщо зобов`язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а, навпаки, на особу, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов`язки, у тому числі ті, що передбачені статтею 625 ЦК України. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, нормами статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) та від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). З огляду на те, що відповідач в повному обсязі не виконав рішення суду та станом на 31 травня 2020 року мав не виконане грошове зобов`язання у розмірі 267 328, 40 грн., у позивача виникло право на застосування відповідальності за невиконання такого зобов`язання у вигляді стягнення трьох процентів річних відповідно до вимог ст. 625 ЦК України. З наданого позивачем розрахунку трьох відсотків річних за період з 06.09.2017 року по 31.05.2020 року вбачається, що три відсотки річних від простроченої суми становить суму 19 476, 13 грн., та з правильністю даного розрахунку суд погоджується. Щодо розміру інфляційних втрат, суд зазначає наступне. За змістом статті 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.08.2014 року у справі №753/20473/13 встановлено, що згідно п. 1.1 Договору позики, сторони домовились про те, що у разі зміни курсу Національного банку України на день повернення позики сума буде змінюватись відповідно до курсу гривні до долара США, встановленого Національним банком України на день повернення позики. Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, вказав, що оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Наведений висновок не був змінений, і Верховний Суд від нього не відступав. Крім того цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований Верховним Судом, зокрема: у постановах Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16; від 23 жовтня 2019 року у справі № 369/661/15-ц; від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц; від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц та у постанові Касаційного господарського суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 905/192/18. Так, враховуючи умови Договору позики та правовий висновок Верховного Суду України, вбачається що втрати позивача від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені шляхом застосування еквівалента іноземної валюти та перерахунку суми з урахуванням зміни курсу гривні до зазначеного в еквіваленті долара США, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. Щодо посилання представника Відповідача на застосування наслідків пропуску строку позовної давності, суд зазначає наступне. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. У постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 у справі № 642/493/17-ц. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення 3 % річних, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України на суму основного боргу, який відповідачем не сплачено, заявлено у межах строку позовної давності, тому посилання представника Відповідача про сплив строку позовної давності за такими вимогами у зв`язку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу є помилковими, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому позовні вимоги в даній чистині підлягають задоволенню. Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial