Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою\~до [PERSON] про розірвання шлюбу. У позовній заяві позивач посилається на те, що 27 травня 1989 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Салівською сільською радою Ужгородського району, про що зроблено відповідний запис за № 3 у книзі реєстрації актів про укладення шлюбу Салівської сільської ради. Вказує, що за час шлюбу дітей у їхній сімї народжено не було. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними та відсутність бажання надалі проживати подружнім життям. Відповідач тривалий час проживає за кордоном, а саме в Угорщині, а тому фактично їхні шлюбні відносини припинилися вже давно. Вважає, що збереження їхньої сімї і подальше спільне проживання з відповідачем є неможливим. Зауважує, що підстави, які б перешкоджали звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу, передбачені ст. 110 Сімейного кодексу України, зокрема, такі як вагітність або ж недосягнення спільною дитиною одного року, відсутні. На підставі викладеного просить суд розірвати шлюб між ним та відповідачем. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 13.09.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 04.10.2018 року представником відповідача адвокатом [PERSON] через канцелярію суду подано клопотання про обєднання справ у одне провадження, згідно з яким просив суд обєднати цивільну справу № 308/10179/18 за позовом [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя, яка знаходиться на розгляді у судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Малюка В.П. та цивільної справи № 308/4944/18 за позовом [PERSON] про розірвання шлюбу у одне провадження. У судовому засіданні 03.12.2018 року позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. У цьому ж судовому засіданні 03.12.2018 року представник відповідача адвокат [PERSON] відкликав клопотання, подане 04.10.2018 року про обєднання справ у одне провадження, відтак останнє судом не розглядалося. Також представник відповідача просив суд оголосити перерву в судовому засіданні для зясування питання щодо визнання позову відповідачем, так як остання перебуває за межами області. Клопотання представника відповідача було задоволено судом та оголошено перерву до 10 год. 50 хв. 04.12.2018 року з метою зясування думки відповідача [PERSON] щодо визнання позовних вимог позивача. У підготовче засідання, призначене на 04.12.2018 року, позивач [PERSON] не зявився, однак, 04.12.2018 року подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи без його участі, у якій зазначив, що просить шлюб розірвати та ухвалити рішення у підготовчому засіданні, якщо відповідач визнає позов. Відповідач [PERSON] у підготовче засідання не зявилася, однак, її представник адвокат [PERSON] 04.12.2018 року через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі, в якій зазначив, що проти задоволення позовних вимог позивача вони не заперечують. У відповідності до ч. 1 ст. 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обовязки. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 27.05.1989 року між [PERSON], [INFO], та [PERSON] (дошлюбне прізвище Мезив) Тімеєю Миколаївною, [INFO], укладено шлюб, який зареєстровано у Соловківській сільській раді Ужгородського району Закарпатської області за актовим записом № 3, що стверджується оригіналом свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ФМ № 492466, виданим 27.05.1989 року. Згідно зі ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обовязків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24, ст. 25 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого звязку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружнє життя між сторонами не склалося, вони разом не проживають та сімейних стосунків не підтримують. Неповнолітніх дітей від шлюбу, що могло б хоч якось звязувати сторони, вони не мають. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу з відповідачем, його представник не заперечив щодо задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу, тобто відповідач фактично визнав позов, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, їх сімя розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін, а тому на підставі ст. 105 СК України шлюб слід розірвати. Позовних вимог щодо поділу спільного майна сторін у даній справі не заявлено. Відповідно до ч. 1\~ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, з державного бюджету позивачу необхідно повернути 352,40 грн. судового збору.

Outcome: approved