Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до держава Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди. Позовні вимоги вмотивовані тим, що 30 травня 1989 року позивач [PERSON] , діючи від імені кооперативу «Автодеталь» придбав 750 од. крил до автомобіля Газ - 24 «Волга» на загальну суму 153 793,00 (сто п`ятдесят три тисячі сімсот дев`яносто три) карбованці. Вказані деталі було розвантажено в [ADDRESS] у домогосподарстві [PERSON] для їх подальшої реалізації. Однак [PERSON] привласнив вказане майно. Позивач звернувся до Хустського районного суду Закарпатської області із заявою про порушення кримінального провадження проти [PERSON] за ст. 198 Кримінального кодексу України (в ред. 28.12.1960р.) в порядку ст. 27 Кримінального процесуального кодексу України (в ред. ред. 28.12.1960р.). У заяві він вказував на те, що [PERSON] самоуправно продає майно, яке належить членам кооперативу «Автодеталь» на праві приватної власності, а кошти привласнює. Постановою від 27.03.2000 р. Хустським районним судом Закарпатської області відмовлено у порушенні кримінальної справи у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 6 ч. 1 п. 3 Кримінального процесуального кодексу України. Не погоджуючись із даною постановою, позивач подав апеляційну скаргу до апеляційного суду Закарпатської області, який своєю ухвалою від 31.05.2000р. скаргу задоволив, постанову Хустського районного суду про відмову у порушенні кримінальної справи відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ст. 198 Кримінального кодексу України скасовано, а матеріали справи направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. З того часу і до дня подання даного позову порушене питання залишається не вирішеним. Багаточисельні звернення до правоохоронних органів, органів прокуратури та суду не дали жодного результату. Останні безпідставно не вчиняють дії, передбачені кримінальним та кримінально процесуальним законодавством.\~ Разом із цим, позивач вже понад 19 років не може повернути належне йому майно, через бездіяльність та незаконні рішення правоохоронних органів та органів прокуратури. Враховуючи зміну національної валюти України у 1992 році та девальвацію Української гривні за останні роки, зважаючи на те, що чинні нормативні акти не встановлюють порядок перерахунку рублів Радянського Союзу в купоно-карбованці, а купоно-карбованці в гривні із врахуванням коефіцієнтів інфляції, позивач вважає за доцільне конвертувати вартість деталей 153793,00 радянських карбованців у долари США. Відповідно до довідки Національного Банку України №13-415/6650-22997 від 21,12.2010р. курс долара СІЛА по відношенню до карбованця станом на 1989 рік становив у середньому за рік/ 63,03 копійок за 100 доларів США. Таким чином, позивач вважає, що вказаною бездіяльністю державних органів йому завдані майнові збитки в розмірі 96 953,73 доларів США (153 793,00 *63.03/100) , що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на день подання позову складає 2 746 699,17 гривень У своєму позові позивач на підставі ст. 1173 та 1175 ЦК України просить суд стягнути з Державного бюджету України на його користь шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України , завдану шкоду\~ у розмірі 2746699,17 грн. В удовому засіданні позивач [PERSON] , його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали покликаючись на наведені в позовній заяві обставини, просять їх задоволити. В судове засідання представник відповідача не зявився, про місце і час розгляду справи належним чином був повідомлений, про причини неявки суд не повідомив. На виконання ухвали про відкриття провадження у справі представник відповідача надіслав на адресу суду письмовий відзив, у якому просив суд відмовити у задоволенні позову. У своєму відзиві представник відповідача вказує, що ні Державна казначейська служба України ні Держава Україна згідно позовної заяви жодних прав та інтересів позивача не порушувала, не вступала у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдала. Спірні правовідносини виникли виключно між Позивачами та правоохоронними органами та органами прокуратури, а тому Держава України та Казначейство не є належним відповідачем по вказаній справі. Крім того позивачем пропущено строк позовної давності та не правильно нараховано суму , яку просить стягнути з відповідача. В задоволенні позову просить відмовити . Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків . Як передбачено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] звертався до Хустського районного суду Закарпатської області та Хустського відділу міліції\~ із заявою про порушення кримінального провадження проти [PERSON] . Постановою від 27.03.2000 р. Хустським районним судом Закарпатської області відмовлено у порушенні кримінальної справи, яку своєю ухвалою від 31.05.2000р. апеляційний суд Закарпатської області скасував і направив справу\~ на новий розгляд до суду першої інстанції.( а.с.8,13) В подальшому по даному факту 19 червня 2009 р. Хустським МВ ГУМВС України в Закарпатській області була винесена постанова про відмову у порушенні кримінальної справи, яка була скасована постановою Хустського районного суду від 27 жовтня 2009 р. ( а.с.10.12) Постановою\~ Хустського МВ ГУМВС України в Закарпатській області від 26 листопада 2009 р. знову відмовлено у порушенні кримінальної справи . ( а.с.11) Відомостей про скасування вказаної постанови матеріали справи не містять. \~ Позивач вважає, що вказаними діями посадових осіб порушено його права та законні інтереси, завдано йому матеріальної шкоди, а тому захист його прав можливий лише у судовому порядку. Так, за змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування майнової шкоди. Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Згідно із пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Предметом доказування у вказаній справі є протиправність дій або бездіяльності відповідача, причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями останніх та спричиненням матеріальної\~ шкоди позивачу, і відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування майнової шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Позивач вимоги про відшкодування майнової шкоди обґрунтовував незаконною бездіяльністю слідчих Хустського відділу міліції . Суд аналізуючи надані сторонами докази у своїй сукупності з обставинами справи приходить до переконання, що доводи позивача зводяться до незгоди з процесуальними рішеннями, які приймалися слідчим у кримінальному провадженні. Разом з тим, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого, які були у подальшому скасовані судом , не свідчить про протиправність дій слідчого та завдання позивачу матеріальної\~ шкоди . Таким чином, за відсутності доказів про умисне чи з грубою необережністю затягування досудового слідства, правові підстави для застосування норм у ст.ст. 1176, 1173 чи 1174 ЦК України та відшкодування шкоди відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed