Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-27 00:00:00

[PERSON] (далі також Позивач) звернувся з позовом до [PERSON] (далі також Відповідач) про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого зазначив наступне. 18.10.2019 між Позивачем та Відповідачем укладено договір позики грошових коштів, за яким Позивач надав в борг Відповідачу грошові кошти в сумі 9000 доларів США, на підтвердження отримання коштів останній надав власноруч написану розписку від 18.10.2019, в якій зобов`язався повернути борг у строк до 30.01.2021. Після 30.01.2021 та до теперішнього часу Відповідач зобов`язання не виконав, грошові кошти Позивачу не повернув. Вважаючи своє право на розпорядження належним йому майном порушеним, Позивач звернувся до суду та просить винести рішення, яким стягнути з Відповідача на його користь вищезазначену суму боргу, що в грошовому еквіваленті за курсом НБУ на час звернення до суду складає 251550 грн. з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, 3% річних, а також судові витрати. Сторони в судове засідання не з`явились. Позивач письмово просив суд провести розгляд справи за його відсутністю, підтримав позовні вимоги, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач відзив на позовну заяву не подав, причини неявки до суду не повідомив. Ухвалою суду від 28.10.2021 вирішено провести заочний розгляд даної справи та ухвалити в ній заочне рішення. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог з таких підстав. Так з матеріалів справи встановлено наступне. 18.10.2019 року між Позивачем та Відповідачем укладено договір позики у простій письмовій формі, оформлений як розписка, відповідно до якого [PERSON] передав у борг [PERSON] грошові кошти в сумі 9000 (дев`ять тисяч) доларів США. Відповідно до розписки [PERSON] зобов`язався повернути борг у строк до 30.01.2021. По сьогоднішній день грошові кошти Позивачу не повернуті. Вирішуючи справу суд виходить з такого. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як десять разів перевищує встановлений законом неоподаткований мінімум доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як встановлено ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У позовній заяві Позивач просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з Відповідача на його користь суму боргу, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних, однак зазначає загальну суму стягнення в національній валюті України. Вирішуючи вказане питання суд виходить з того, що з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики. Отже належним виконанням зобов`язання Відповідача перед Позивачем буде повернення останньому грошових коштів у тій валюті, яка визначена сторонами у договорі позики від 18.10.2019, а саме у доларах США, вказана правова позиція відображена в постановах Великої палати Верховного Суду від 16.01.2019 (справи № 464/3790/16-ц та № 373/2054/16-ц). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 (справа № 14-134цс18) вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На виконання вищенаведеної норми, позивачем надано оригінал розписки від 18.10.2019, з якої вбачається, що відповідач позичив у позивача грошові кошти, в той же час, відповідачем будь-яких заперечень та доказів стосовно відсутності боргу, його погашення до суду не надано. Отже з Відповідача на користь Позивача слід стягнути суму боргу за договором позики від 18.10.2019 в розмірі 9000 (дев`ять тисяч) доларів США без відображення її у гривневому еквіваленті. Вирішуючи питання стягнення з Відповідача 3 % річних суд виходить з такого. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 9000 (дев`ять тисяч) доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 31.01.2021 до дня ухвалення судового рішення 28.10.2021, що становить 271 день, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році) (9000*271*3/100/365=200,47). Отже з Відповідача на користь Позивача слід стягнути 3 % річних в розмірі 200,47 (двісті) доларів США сорок сім центів. Стосовно вимоги стягнення з Відповідача суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення суд зазначає наступне. За змістом статті 1 Закону України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 (справа № 296/10217/15-ц). За наведених обставин, стягненню з Відповідача на користь Позивача інфляційні нарахування не підлягають. Вирішуючи питання стягнення з Відповідача судових витрат суд виходить з такого. Щодо вимоги стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 20000 грн. Відповідно до частин 1 та 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У позовній заяві Позивач зазначив, що між ним та адвокатом Тананакіним О.В. укладено договір про надання правової допомоги за яким адвокат забезпечує виконання інтересів Позивача, зазначено, що між сторонами договору підписана довідка про надані адвокатом послуги, які оцінені у 20000 грн. Суд зауважує, що до матеріалів справи Позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував укладення ним договорів про надання правової допомоги або доказів отримання такої допомоги, як і понесення ним витрат на правову допомогу. Позовна заява підписана особисто Позивачем, в судових засіданнях приймав участь тільки Позивач, будь яку особу в якості свого представника Позивач не визначав. Зазначене обумовлює необхідність відмовити Позивачу у стягненні з Відповідача на його користь витрат на правничу допомогу в розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень. Щодо стягнення суми судового збору в розмірі 2960,87 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, а саме з Відповідача слід стягнути основну суму боргу в розмірі 9000 доларів США та 3 % річних у сумі 200,47 доларів США, а всього до стягнення 9200,47 доларів США, що за курсом НБУ на 06.07.2021 (дата звернення до суду) складає: 27,2904 (курс гривні до долара США) помножені на 9200,47 доларів США (27,2904 * 9200,47 = 251084,50 гривень). Позивачем сплачено судовий збір у сумі 2960,87 грн., при цьому Позивач виходив з ціни позову у 296086,93 грн. Оскільки до задоволення підлягає сума в доларах США, що еквівалентна 251084,50 гривень з Відповідача на користь Позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 2510,85 грн. На підставі наведеного та

Outcome: partial