Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Позов обґрунтовує тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 грудня 2006 року, договору купівлі - продажу від 06 грудня 2011 року він є власником будинку за адресою: [ADDRESS]. За цією ж адресою зареєстрована відповідач, яка є дочкою колишнього власника, проте у спірному житлі не проживала і не проживає, інтересу до житла не проявляє, не здійснює витрат на його утримання. Оскільки відповідач зареєстрована в будинку, належному позивачеві, останній не може належним чином скористатись своїм правом власності. Позивач просить суд визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала з підстав, зазначених у ньому, просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, заяви про розгляд справи за її відсутності не подавала, хоч була вчасно і належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, оскільки судова повістка направлена їй відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України за адресою, за якою вона зареєстрована у встановленому законом порядку згідно відомостей Турійського РС УДМС України у Волинській області (а. с. 23). Зі згоди позивача та відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України суд проводить заочний розгляд даної справи на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 грудня 2006 року, договору купівлі - продажу від 06 грудня 2011 року позивач [PERSON] є власником будинку за адресою: [ADDRESS], що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 15 серпня 2014 року (а. с. 9-12). З інформації Турійського РС УДМС України у Волинській області від 18 вересня 2014 року за №525, наданої на запит суду, слідує, що за вищевказаною адресою 10 березня 2010 року зареєстроване місце проживання відповідача (а. с. 23). Згідно довідок Турійської селищної ради від 13 серпня 2014 року №№2221, 2222, акту від 12 серпня 2014 року, складеного за участю депутатів селищної ради, відповідач [PERSON] у спірному житлі не проживала і не проживає (а. с. 14-16). Вказані обставини в судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON], вказуючи, що у спірному житлі проживає позивач зі своєю сім'єю, відповідач [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ніколи не проживала і не проживає, інтересу до житла не проявляє, не здійснює витрат на його утримання. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Як передбачено ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання і проживання членів його сім'ї. За змістом ч. 1ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Частиною 4 ст. 60 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено в судовому засіданні, у будинку за адресою: [ADDRESS] з 10 березня 2010 року прописана відповідач [PERSON], проте остання за місцем реєстрації ніколи не проживала і не проживає. Оскільки відповідач із власної волі не проживає у спірному житлі за місцем реєстрації з моменту її реєстрації, тобто понад чотири роки, поважних причин відсутності не навела, а наявність її реєстрації порушує права позивача як власника, суд приходить до висновку, що відповідача слід визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивача [PERSON] 243.60 грн. витрат по сплаті судового збору.

Outcome: approved