Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить змінити розмір аліментів, які стягуються з нього на підставі рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 17 червня 2013 року на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , встановивши інший розмір аліментів, а саме 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з часу звернення до суду й до досягнення дитиною повноліття. 30 вересня 2019 року позивач [PERSON] надіслав до суду уточнену позовну заяву відповідно до якої просив суд змінити розмір аліментів, які стягуються з нього на підставі рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 17 червня 2013 року на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , встановивши інший розмір аліментів, а саме 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з часу звернення до суду з позовом, на час знаходження [PERSON] у відпустці по догляду за дитиною до досягненню нею трьох років, а після закінчення відпустки по догляду за дитиною до досягнення [PERSON] , [INFO] , повноліття стягнути аліменти у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку та доходу. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 17 червня 2013 року було задоволено позовні вимоги [PERSON] та стягнуто з позивача, [PERSON] , на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини щомісячно з усіх видів заробітку та доходу до повноліття дитини. Вказане рішення позивачем виконується, заборгованості по аліментах не має. На даний час сімейний стан позивача змінився, а також погіршився його матеріальний стан. Так, 21 лютого 2014 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , від якого [INFO] у подружжя народився син [PERSON] , який перебуває на утриманні позивача. На теперішній час [PERSON] не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Також позивач відмітив, що після звернення до суду з вказаним позовом, у них з дружиною [INFO] року народилась ще одна дитина - [PERSON] . Також на думку [PERSON] , при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів на утримання старшої доньки, суд має взяти до уваги те, що окрім неповнолітніх дітей, у нього на утриманні є ще батьки: [PERSON] , який перебуває на обліку в Харківському приміському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Харківської області та [PERSON] , яка не працює та перебуває на обліку у районній філії Харківського обласного центру зайнятості як безробітна. Як відмітив позивач, всі ці обставини свідчать про погіршення його матеріального становища, тому розмір аліментів, що стягується за рішенням суду від 17 червня 2013 року, повинен бути переглянутий. 13 травня 2019 року за вхідним № 3248/19-вх в порядку, передбаченому частиною 7 статті 187 Цивільного процесуального кодексу України, судом отримано інформацію про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача по справі - [PERSON] (а. с. 24). Ухвалою від 14 травня 2019 року прийнято позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження по справі. Скориставшись своїм правом на надання відзиву проти позову, відповідно до статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач по справі - [PERSON] 07 червня 2019 року через канцелярію суду надала відзив на позовну заяву, що був зареєстрований за вхідним № 3988/19 - вх, відповідно до якого просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Відповідач зазначила, що з часу прийняття судом рішення про стягнення аліментів з [PERSON] у розмірі ј частини з усіх видів доходу й до виходу позивача у відпустку по догляду за дитиною, його матеріальне становище не змінилось, здоров`я не погіршилось, а змінилось лише місце роботи та сімейний стан. Посилаючись на те, що позивач має у власності достатньо майна та ним не надано достатніх доказів щодо зміни його матеріального положення, вважала, що не має підстав для зменшення розміру аліментів. Поява нової сім`ї у [PERSON] , на думку відповідача, не повинно тягнути за собою погіршення матеріального забезпечення дитини від першого шлюбу. Позивач відповідь на відзив відповідно до приписів статті 179 Цивільного процесуального кодексу України, до суду не надав. [PERSON] у судовому засіданні заявлені позовні вимоги, в тому числі уточнені, підтримав у повному обсязі, зазначив, що на даний час не в змозі сплачувати аліменти, що стягуються з нього відповідно до рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 17 червня 2013 року на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , та просив зменшити їх розмір з 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, а потім до 1/6 частини від усіх видів заробітку та доходу до досягнення [PERSON] повноліття. Також позивач звернув увагу суду на те, що на даний час він взагалі не отримує ніякого доходу, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною та має на утриманні 3 малолітніх дітей, при цьому заборгованості зі сплати аліментів у нього не має. Посилання відповідача на його задовільне матеріальне становище не відповідає дійсності, оскільки ніяких об`єктів нерухомості у нього не має, квартири на які посилається у своєму відзиві [PERSON] , йому не належать. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечувала та просила витребувати від Головного управління Національної поліції в Харківській області інформацію щодо місця роботи позивача та розмір його заробітної плати. В подальші судові засідання відповідач не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи була сповіщена завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, про що свідчить наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення (а. с. 70, 72, 88). 10 вересня 2019 року через канцелярію суду відповідач надала заяву, зареєстровану за вхідним № 6377/19-вх, згідно якої зазначила, що підстав для визначення розміру аліментів на утримання їх спільної з позивачем доньки у твердій грошовій сумі не має, проте вона не заперечує проти зменшення розміру аліментів, які стягуються з позивача відповідно до рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 17 червня 2013 року з 1/4 частини до 1/6 частину з усіх видів заробітку (доходу) позивача (а. с. 75). Відповідно до положень частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь - якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання явки відповідача обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача. Вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши доводи уточненої позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень часини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, від якого мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . Зазначені обставини учасниками справи не оспорювались та належним чином не спростовані, а тому у суду не має сумнівів щодо достовірності цих обставини та добровільності їх визнання, а отже відповідно до частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України вони не підлягають доказуванню. Відповідно до довідки, виданої Охоченською сільською радою Нововодолазького району Харківської області встановлено, що малолітня дитина - [PERSON] проживає разом із матір`ю - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а. с. 56). Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 17 червня 2013 року стягнуто з позивача [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину, починаючи з 04.06.2013 року до досягнення дитиною повноліття (а. с. 4). З розрахунку заборгованості по стягненню аліментів, складеного 13 червня 2019 року головним державним виконавцем Нововодолазького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Білоус О. А. вбачається, що при примусовому виконанні виконавчого листа № 631/948/13 - ц, виданого 08.07.2013 року Нововодолазьким районним судом Харківської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину, починаючи з 04.06.2013 року до досягнення дитиною повноліття, станом на 31.05.2019 року заборгованість по сплаті аліментів відсутня. Переплата становить 5 гривень 59 копійок (а. с. 53). Вирішуючи спірні правовідносини, суд входить з Преамбули та положень статті 3, частини 1 та 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789Х11 та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція про захист прав дитини), які встановлюють, що держави - учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Приписами частини 2 статті 51 Конституції України та статті 180 Сімейного кодексу України, чітко визначений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. При цьому статтею 141 Сімейного кодексу України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Статтею 181 Сімейного кодексу України передбачені способи виконання батьками такого обов`язку. Так, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (стаття 183 Сімейного кодексу України). Відповідно до статті 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Аналогічне роз`яснення щодо обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів надане Пленумом Верховного Суду України в абзаці 3 пункту 17 Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року. Разом із тим, частина 1 статті 192 Сімейного кодексу України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»відповідно до статті 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Також згідно положень статті 273 Сімейного кодексу України якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-якого з них змінити розмір встановлених аліментів або звільнити від їх сплати. Наведена норма містять дві підстави для коригування розміру аліментів: а) шляхом зміни розміру аліментів у бік зменшення або збільшення; б) шляхом звільнення платника аліментів від їх сплати. Аліментні правовідносини існують тривалий час. Тому матеріальний або сімейний стан особи, яка одержує аліменти, а також того, хто їх сплачує, протягом цього часу може істотно змінитися як убік погіршення так і у бік покращення. А отжевраховуючи зміст статей 181, 192, 273 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року по справі № 6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 Сімейного кодексу України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 Сімейного кодексу України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). З аналізу зазначених правових норм також вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому, суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. Судом встановлено, що 21 лютого 2014 року позивач по справі - [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції (а. с. 5). Від шлюбу [INFO] у подружжя народився син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого 11 травня 2016 року Орджонікідзевським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (а. с. 6) та [INFO] народилась донька - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого 27 липня 2019 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (а. с. 92). Відповідно до копії витягу із наказу Головного управління Національної поліції в Харківській області № 109 о/с від 25.04.2019 року вбачається, що капітану поліції [PERSON], начальнику сектору логістики та матеріально-технічного забезпечення Красноградського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області відповідно до статті 18 Закону України «Про відпустки» та частини 2 статті 92 Закону України «Про національну поліцію» з 28 квітня 2019 року по 27 жовтня 2019 року надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 3 років 6 місяців (а. с. 47). Також згідно копії витягу із наказу Головного управління Національної поліції в Харківській області № 332 о/с від 28.12.2018 року вбачається, що позивач відповідно до частини 2 статті 92 Закону України «Про національну поліцію» та статті 18 Закону України «Про відпустки» з 01 січня 2019 року по 27 квітня 2019 року перебував у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3 років (а. с. 8). Досліджуючи матеріальне становище позивача, судом встановлено, що [PERSON] відповідно до декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2018 рік, роздруківку якої надано відповідачем з Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, отримав заробітну плату за основним місцем роботи у розмірі 120280 гривень, інших джерел доходу у позивача не має, як й не має відомостей про належне йому на праві власності рухоме чи нерухоме майно (а. с. 76 - 83). З довідки про доходи, наданої Управлінням фінансового забезпечення бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Харківській області № 1409 від 29 липня 2019 року встановлено, що загальна сума доходу [PERSON] за період з 01 січня 2019 року по 29 липня 2019 року становить нуль гривень 00 копійок (а. с. 67). Аналогічна інформація також міститься у відомостях з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суму виплачених доходів та утриманих податків від 19 червня 2019 року № 2849 (а. с. 45). Доводи відповідача про те, що позивач має відносно високий рівень матеріального доброботу, зокрема, наявність у нього квартир та автомобілю, є необґрунтованими та такими, що спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, зокрема свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого 03.09.2011 року, з якого вбачається, що транспортний засіб Ford Focus, реєстраційний номер [NUMBER] на праві власності належить [PERSON] (а. с. 46), а квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] відповідно до договору купівлі - продажу, посвідченого 26 червня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О. Є. була відчужена [PERSON] ще 26 червня 2015 року (а. с. 93). Крім того, з матеріалів справи з`ясовано, що позивач має батьків: [PERSON] , [INFO] , який є непрацездатним за віком, та [PERSON] , [INFO] , яка на даний час перебуває на обліку у Нововодалазькій районній філії Харківського обласного центру зайнятості як безробітна (а. с. 9 - 13). Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що батьки знаходяться на його утриманні, або ним здійснюється матеріальна допомога останнім. За змістом статті 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, у разі пред`явлення позову про їх зменшення, повинен визначатися виходячи з наведених у цій статті підстав, зокрема, матеріального становища та сімейного стану платника з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, на утримання якої вони стягуються. При цьому, зміни, що відбулися у матеріальному та сімейному стані платника мають бути такими, що ставлять його самого у скрутне становище. Аналізуючи обставини справи, суд дійшов висновку, що в даному випадку зазначені вище умови наявні. Зокрема, після прийняття рішення Нововодолазьким районним судом Харківської області від 17 червня 2013 року про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої доньки - [PERSON] , змінилося як матеріальне становища позивача, який на даний час не отримує заробітної плати, так й сімейний стан. Статтею 18 Конвенції про захист прав дитини передбачено, що суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. У зв`язку з чим судом встановлено, що відповідач [PERSON] також працевлаштована та має регулярний дохід, що підтверджується відповідною довідкою, наданою ФОП « [PERSON] » (а. с. 55). З висновку Консультативної поліклініки Державної установи «Інститут охорони здоров`я дітей та підлітків Національної академії медичних наук України» від 06 червня 2019 року вбачається, що дитина сторін - [PERSON] має діагноз дискінезії жовчовивідних шляхів гипотоничного типу. Призначення надані за місцем проживання (а. с. 54). З цього приводу слід зазначити, що відповідач не позбавлена права на звернення до суду з позовом про вирішення питання про участь батька у додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо), що передбачено приписами статті 185 Сімейного кодексу України. При визначенні розміру аліментів суд враховує матеріальне становище сторін, наявність у позивача на утриманні окрім доньки [PERSON] , [INFO] , ще двох малолітніх дітей від другого шлюбу: сина [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , а також те, що він має постійне місце роботи, але на даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною та, як наслідок, не отримує заробітної плати (доходу). Окрім зазначеного, слід відмітити, що сторони мають гендерну рівність в їх відповідальності за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З урахуванням того, що кожна дитина позивача в цьому контексті має рівні права, суд приходить до переконання, що у даному випадку необхідно дотримуватися справедливого балансу обов`язків батьків по їх утриманню. З урахуванням фактичних обставин справи, враховуючи рівність прав та обов`язків батьків щодо виховання та утримання дітей, а також виходячи з закріплених частиною 9 статті 7 Сімейного кодексу України принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині зменшення розміру стягуваних аліментів до 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до змісту частини 5 статті 183 Сімейного кодексу України на двох дітей у безспірному порядку присуджується аліменти у розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, тобто на кожну з них дитину - 1/6 частка. Що стосується строку, з якого слід обчислювати змінений розмір аліментів, то суд керується роз`ясненнями, які містяться у абзаці 4 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідно до якого, у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Тому позовні вимоги в частині зменшення розміру аліментів із дня пред`явлення позову задоволенню не підлягають. Також Сімейний кодекс України не передбачає можливості встановлення зміни (збільшення або зменшення) розміру аліментів на майбутнє, у зв`язку із настанням певних обставин, а тому повні вимоги в частині також не підлягають задоволенню. Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, не вимагає компенсації (відшкодування) понесених ним і документально підтверджених судових витрат. З огляду на вище викладене,

Outcome: partial