Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-02 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачки [PERSON] , в якому просить звільнити його від сплати аліментів, присуджених судовим наказом Залізничного районного суду м.Львова від 18.04.2018 у справі №462/2136/18, на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , починаючи з 24.06.2019, а також просить припинити стягнення аліментів по судовому наказу Залізничного районного суду м.Львова від 18.04.2018 у справі №462/2136/18. Свої позовні вимоги мотивує тим, що судовим наказом Залізничного районного суду м. Львова від 18.04.2018 у справі №462/2136/18 з нього стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частки з усіх видів його доходу, але не менше більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення із заявою і до досягнення повноліття. Однак з червня 2019 року син постійно проживає разом із ним, що стверджується актом обстеження умов проживання та висновком Залізничної районної адміністрації, як органу опіки та піклування, про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] . При цьому, син проживає з ним у квартирі, яка є його зареєстрованим місцем проживання, а відповідачка за зареєстрованим місцем не проживає і на теперішній час її фактичне місце проживання не відоме. Доказів тому, що кошти, які стягуються з нього на користь відповідачки за судовим наказом від 18.04.2018 та використовуються в інтересах їх спільної дитини, відсутні. Вважає, що на теперішній час з нього безпідставно стягуються аліменти на утримання дитини на користь матері, у зв`язку з чим він звернувся з даним позовом. Позивач в судове засідання не з`явився, але надав письмову заяву, у якій просив справу розглянути без його присутності та задовольнити позовні вимоги. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, не подала відзиву на позовну заяву і не повідомила про поважні причини неявки в судове засідання, хоча про дату, час і місце судового засідання, з огляду на ст.128 ЦПК України, повідомлялась належним чином, про належний виклик свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, що повернулись на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», а також оголошення Залізничного районного суду м.Львова про виклик до суду від 15.07.2020 розміщеного на офіційному веб-сайті судової влади України в мережі Інтернет https://zl.lv.court.gov.ua. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Зі згоди представника позивача, суд у відповідності до вимог ст.ст. 280-285 ЦПК України вважає за можливе заслухати справу у відсутності відповідачки та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судом встановлено, що 18.04.2018 Залізним районним судом м. Львова видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний код [NUMBER] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , аліменти на користь [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний код [NUMBER] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , на утримання дитини, а саме: [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј від усіх видів доходу, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення із заявою до досягнення дитиною повноліття. Висновком Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування, визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] з батьком [PERSON] . Місце проживання позивача зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 11.04.2019, виданою Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради. Згідно з актом обстеження умов проживання, з 19.06.2019 [PERSON] проживає разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Виходячи з вищевказаних положень Сімейного кодексу України, аліментами є кошти на утримання дитини, які присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного із батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина. Правовий аналіз вищевказаних норм дозволяє дійти висновку, що з урахуванням предмета даного спору, однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме із батьків проживає дитина - з одержувачем аліментів чи з їх платником. Такого правового висновку дійшов і Верховний Суд, вказавши в постанові від 17.08.2018 по справі № 22-ц/778/2932/18, що фактичне проживання дитини разом з батьком, знаходження її на утриманні батька, дають законні підстави для звільнення його від сплати аліментів і для стягнення аліментів з матері дитини. Судом встановлено, що на підставі судового наказу від 18.04.2018 позивач зобов`язаний до сплати аліментів на утримання малолітньої дитини на користь відповідачки. Однак, як вбачається з матеріалів справи, малолітній син з матір`ю не проживає, а проживає разом з батьком. Тобто мати не займається вихованням та утриманням дитини, отримані аліменти не витрачає в інтересах дитини. Отже, підстави для стягнення аліментів на користь [PERSON] відсутні, оскільки фактично малолітня дитина проживає з батьком та перебуває на її утриманні. Відповідно до ст. 188 СК України батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Згідно з приписами ч.1 ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Згідно ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Згідно з положеннями ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються суду сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. За таких обставин, суд дійшов висновку, що проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з батьком [PERSON] і перебування на його повному утриманні - свідчить про суттєву зміну обставин, що були підставою стягнення аліментів з позивача, оскільки змінився сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, та особи, яка їх одержує, що відповідно є підставою звільнення від сплати аліментів. В той же час, позивач просить звільнити його від сплати аліментів з 24.06.2019. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Також аналогічні рекомендації з цих підстав викладені у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Крім цього, у п. 23 вказаної постанови зазначається, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. З огляду на наведені фактичні обставини та аналіз норм матеріального права слід дійти висновку, що припинення обов`язку платника сплачувати аліменти за судовим рішенням про звільнення його від сплати аліментів настає після набуття таким рішенням суду законної сили. За таких обставин, суд приходить до висновку, що проживання дитини з батьком і перебування на його утриманні свідчить про суттєву зміну обставин, що були підставою для стягнення аліментів з позивача, і має тягнути за собою звільнення від сплати аліментів після набуття даного рішенням суду законної сили, у зв`язку з чим позовна вимога про звільнення позивача від сплати аліментів підлягає частковому задоволенню. Крім цього, позивачем заявлено позовну вимогу про припинення стягнення аліментів по судовому наказу Залізничного районного суду м. Львова від 18.04.2018 у справі №462/2136/18. Статтею 188, ч.1 ст. 273 СК України та ч. 4 ст.273 ЦПК України визначено за яких обставин та в якому порядку може звільнено особу від сплати аліментів. Суд констатує, що чинним законодавством України передбачено саме звільнення особи від сплати аліментів, а не припинення стягнення аліментів. При цьому суд вважає, що рішення суду про звільнення від сплати аліментів, є самостійною підставою припинення стягнення аліментів, в разі якщо таке стягнення здійснюється в примусовому порядку та в разі не припинення органами виконавчої служби примусового стягнення на підставі даного рішення суду про звільнення особи від сплати аліментів, то боржник за виконавчим провадженням має право оскаржити таку бездіяльність державного виконавця та/або його рішення в порядку визначеному законодавством України. Виходячи з вищевказаного суд приходить до висновку, що підстав для припинення стягнення аліментів по судовому наказу Залізничного районного суду м.Львова від 18.04.2018 у справі №462/2136/18 на час розгляду справи відсутні, а сама позовна вимога є передчасною. Частиною 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96). Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява №63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29). Враховуючи встановлені судом обставини, які мають істотне значення, і які у відповідності до ч.2 ст.197, ст.181 СК України дають підстави для звільнення батька від сплати аліментів, та загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, звільнивши [PERSON] від сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , які стягуються на підставі судового наказу виданого Залізничним районним судом м.Львова від 18.04.2018 у справі №462/2136/18. Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачки підлягає стягненню з на користь позивача судові витрати по справі у вигляді сплаченої суми судового збору в розмірі 840,80 грн. На підставі наведеного та

Outcome: partial