Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Автозаводського районного суду м.Кременчука з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач свої вимоги мотивував тим, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 19.09.2000 року належить квартира [ADDRESS]. З 01.11.2000 року у вказаній квартирі значиться зареєстрованою його колишня дружина, [PERSON] Відповідач не проживає у вказаній квартирі з 2012 року, тому вона втратила право користування житлом на підставі відсутності більше ніж один рік у даному житловому приміщенні. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд визнати [PERSON], такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] Позивач - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, визначених в позовній заяві. зазначив, що у спірній квартирі він проживає разом з дітьми. Де проживає відповідач йому невідомо. Дітей вона не відвідує, має заборгованість по сплаті аліментів. Відповідач [PERSON] повторно не з'явилася в судове засідання, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, в тому числі шляхом опублікування оголошення в засобах масової інформації. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, дав повну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 09.04.1994 року по 07.12.2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Вказане підтверджується рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 25.09.2007 року та копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], яке видане Автозаводським відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчукцького міського управління юстиції Полтавської області 07.12.2007 року за актовим записом № 373. За період шлюбу [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS]. Вказане підтверджується копією договору купівлі-продажу від 19.09.2000 року, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу та копіями витягу з державного реєстру правочинів № 4758759 від 11.10.2007 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19383336 від 02.07.2008 року. Згідно довідки ТОВ «Житлорембудсервіс» № 250 від 10.02.2014 року у вказаній квартирі з 01.11.2000 року зареєстровані [PERSON], його колишня дружина [PERSON], син [PERSON] та донька [PERSON]. Реєстрація відповідача у вказаній квартирі також підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Полтавській області від 24.03.2014 року. Відповідач за місцем реєстрації не проживає. Факт тривалого не проживання відповідача у квартирі [ADDRESS] підтверджується актом ТОВ «Житлорембудсервіс» № 39 від 14.05.2014 року, відповідно до якого свідки [PERSON], [PERSON] підтвердили факт не проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS], з 20.09.2012 року. Статтями 60,61,63 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 3 СК України, передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Пунктами 33-36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав визначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов'язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача. Таким чином, встановлені судом обставини свідчать про те, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON] Доказів, які б спростовували вказані висновки суду позивач не надав. Також суду не було надано відомостей на підтвердження того, що відповідач має інше житло для проживання і задоволення позовних вимог не буде порушувати її права. З огляду на те, що [PERSON] є співвласником спірної квартири, суд не вбачає правових підстав для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] безпідставними та такими що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed