Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON] ) та з урахуванням зменшення позовних вимог просить суд в порядку поділу майна подружжя стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 182 000 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що з 30 серпня 2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого ними набуто автомобіль Toyota Camry, державний номерний знак [NUMBER] , який було зареєстровано на відповідача 15.01.2013 року та який знаходився у користуванні останньої. Рішенням суду від 20 червня 2017 року шлюб між сторонами розірвано. 13.01.2018 року, після розірвання шлюбу, відповідачем відчужено зазначений транспортний засіб третій особи, а відтак, враховуючи, що він був спільним сумісним майном подружжя, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь компенсацію 1/2 частини вартості відчужуваного транспортного засобу. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21 вересня 2018 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. У січні 2019 року відповідачем подано відзив на позов, у якому [PERSON] заперечила проти заявлених вимог, вказала, що спірний транспортний засіб нею був відчужений у січні 2018 року, а також зазначила, що визначена позивачем ціна автомобіля не відповідає ринковій. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 13 червня 2019 року дану цивільну справу передано судді Каліушко Ф.А. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 09 липня 2019 року прийнято до провадження дану цивільну справу та призначено її до розгляду в підготовче судове засідання. В підготовчому судовому засіданні відповідачем заявлено клопотання про призначення судової експертизи щодо визначення вартості транспортного засобу, яке ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25 вересня 2020 року було задоволено, проведення експертизи доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз та оплату за проведення експертизи покладено на [PERSON] . У відповідності до листа директора Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №26002/20-54 від 17.02.2020 року за відсутності оплати за проведення судової експертизи, не наданням на огляд транспортного засобу, матеріали справи повернуті до суду без виконання. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 05 березня 2021 року відновлено провадження у даній справі та призначено її розгляд у підготовче судове засідання. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22 червня 2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті спору. В судове засідання позивач не з`явився, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач також в судове засідання не з`явилась, при цьому її представником надано клопотання про відкладення розгляду справи. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) суд зобов`язаний відкласти судовий розгляд справи в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Частиною 3 ст. 223 ЦПК України також визначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Суд бере до уваги, що відповідач була належним чином повідомлена у відповідності до вимог ЦПК України про час та місце судового розгляду справи, свою правову позицію вона та її представник виклали у відзиві, а враховуючи строки розгляду справи та її перебування у суді більше трьох років, суд визнає за можливе проводити судовий розгляд справи у відсутності сторони відповідача та відмовляє у задоволенні клопотання його представника про відкладення розгляду справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України). Згідно із стст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 30 серпня 2008 року між сторонами укладено шлюб, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Володимир-Волинський Володимир-Волинського міськрайонного управління юстиції Волинської області, актовий запис №201. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 червня 2017 року шлюб між сторонами розірвано. Судом також встановлено, що15.01.2013 року сторонами набуто у власність автомобіль Toyota Camry, державний номерний знак [NUMBER] , який було зареєстровано за [PERSON] , та у подальшому, після розірвання шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу №8044/2018/786015 від 13.01.2018 року останньою вказаний транспортний засіб відчужено [PERSON] . У статті 60 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України). Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Такий правовий висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Також, вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (стст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами тощо. Оскільки транспортний засіб - автомобіль Toyota Camry, державний номерний знак [NUMBER] , набутий сторонами за час шлюбу, а отже є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до Закону. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Пунктом 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За змістом правового висновку висловленого Верховним Судом України від 08.04.2015 у справі № 6-7цс15, при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, останній має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Також, щодо можливості відшкодування 1/2 ринкової вартості автомобіля, який був відчужений одним із подружжя без згоди іншого наводиться у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 444/848/16-ц. Як зазначалось вище, 13.01.2018 спільний автомобіль був зареєстрований на нового власника [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу № 8044/2018/786015, укладеного 13.01.2018 в територіальному сервісному центрі МВС № в м. Києві. Своєї згоди [PERSON] на відчуження автомобіля не надавав, зазначене відповідачем не спростовано. Ринкову вартість відчужуваного автомобіля позивачем визначено у розмірі 364 000 грн. виходячи з моніторингу середніх цін по ринку в мережі Інтернет. Вказану вартість [PERSON] не спростувала та інших належних та допустимих доказів вартості автомобіля надано не було. Більш того, за її клопотанням ухвалою суду було призначено судову експертизу щодо визначення ринкової вартості спірного автомобіля, проте листом експерта матеріали було повернуто з підстав не оплати відповідачем визначеної експертом вартості та не надання транспортного засобу на дослідження. Враховуючи, що спільний автомобіль, встановлена судом та не спростована відповідачем ринкова вартість якого становить 364 000 грн., продано без згоди позивача, тому останній має право на відшкодування йому 1/2 його вартості, що становить 182 000 грн. (364 000 грн. / 2). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Таким чином, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом доказів, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у сумі 1 820 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved