Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-19 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за неналежне виконання грошового зобовязання в сумі 2399052,19 грн., що складається з: 683775,49 грн. відсотків за користування позиченими коштами за період з 02.10.2013 року по 25.08.2017 року; 126158,0 грн. 3% річних; 295904,72 грн. пені; 1293213,98 грн. інфляційних витрат. Позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що 01.03.2013 року відповідач отримав від нього у позику грошові кошти у розмірі 135000,00 доларів США, які він зобов'язався повернути у строк до 01.05.2013 року, про що ним було складено розписку. Умовами розписки передбачалося, окрім повернення основної суми боргу, також і сплата відсотків за користування позиченими коштами у розмірі трьох відсотків місячних за березень та квітень 2013 року від загальної суми позичених коштів, а саме 4050 доларів США за кожен місяць. Крім того, у разі прострочення повернення позичених коштів, позичальник зобов'язався сплатити штраф у розмірі 3% річних, а також пеню у розмірі подвійної облікової ставки, встановленої Національним Банком України від несвоєчасно поверненої суми за кожен день прострочення, інфляційні з урахуванням встановленого урядом індексу інфляції за весь час прострочення. У звязку з невиконанням відповідачем своїх зобовязань рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 15.10.2013 року з нього стягнуто борг за борговою розпискою станом на 01.10.2013 року у розмірі 1078650 грн. 00 коп. основного боргу за борговою розпискою, 64719 грн. 00 коп. відсотків за користування позиченими коштами, 13564 грн. 40 коп. 3% річних, 67821 грн. 84 коп. пені, 630 грн. 00 коп. - витрат, повязаних з публікацією оголошення в газеті Урядовий курєр, 3441 грн. 00 коп. - судового збору, а разом 1228826 грн. 24 коп. Проте боржник ухиляється від виконання рішення суду, жодних коштів виконавчою службою не стягнуто. У звязку, з цим відповідач допустив заборгованість за борговою розпискою за період з 02.10.2013 року по 25.08.2017 року, що складається з: 683775,49 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами; 126158,0 грн. 3% річних; 295904,72 грн. пеня та 1293213,98 інфляційні витрати. Просив також покласти на відповідача судові витрати. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився причин неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не зявився, однак до суду подав письмову заяву, в якій вказав, що позов підтримує, просив його задовольнити та розгляд справи провести без його участі та без участі позивача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоч про час і місце судового розгляду повідомлений відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України через поміщення оголошення про виклик до суду в газеті «Урядовий курєр», а тому, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки не повідомив, а позивач та його представник подали достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши та оцінивши дані, що містяться в письмових доказах по справі, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, з таких підстав. Судом встановлено, що 01.03.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджується копією розписки від 01.03.2013 року, складеної в присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON], згідно якої [PERSON] одержав у вигляді позики від [PERSON] гроші в сумі 135000,0 доларів США, які зобов'язався повернути в строк до 01.05.2013 року. У разі прострочення повернення коштів зобов'язався відповідно до ст. 625 ЦК України сплатити [PERSON] штраф у розмірі 3% річних у разі несвоєчасного повернення боргу, пеню у розмірі подвійної облікової ставки, встановленої Національним Банком України, від несвоєчасно поверненої суми за кожен день прострочення, інфляційні з урахуванням встановленого урядом індексу інфляції за весь час прострочення. Також зобов'язався додатково сплатити [PERSON] відсотки за користування позиченими грошима у розмірі 3% місячних за березень та квітень 2013 року від загальної суми коштів, що становить 4050 доларів США за кожен місяць (а.с. 8). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Верховний Суд України при розгляді справи № 6-63 цс 13 від 18.09.2013 року, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Приймаючи рішення по справі, суд виходить з того, що згідно вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України зазначена розписка є належним та допустимим доказом на підтвердження укладання договору позики та його умов. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визнані родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцеві) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.ст.526, 625 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ч.1 ст. 1050 Цивільного Кодексу України якщо боржник, який своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього кодексу. У звязку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань за договором позики, рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 15.10.2013 року, яке набрало законної сили 20.03.2014 року, було задоволено позов [PERSON], який діє в інтересах [PERSON], до [PERSON] про стягнення заборгованості за борговою розпискою станом на 01.10.2013 року, та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1078650 грн. 00 коп. основного боргу за борговою розпискою, 64719 грн. 00 коп. відсотків за користування позиченими коштами за березень та квітень 2013 року, 13564 грн. 40 коп. 3% річних, 67821 грн. 84 коп. пені, 630 грн. 00 коп. - витрат, повязаних з публікацією оголошення в газеті Урядовий курєр, 3441 грн. 00 коп. - судового збору, а разом 1228826 грн. 24 коп. (а.с. 54-58). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На виконання вищевказаного рішення суду, 18.04.2014 року було видано виконавчий лист № 353/836/13-ц (а.с. 11), який в подальшому був предявлений до виконання, про що свідчить копія постанови державних виконавців ВДВС Тлумацького РУЮ Івано-Франківської області про відкриття виконавчих проваджень від 23.04.2014 року № 43087581 (а.с. 12) та від 16.03.2016 рпоку № 50519639 (а.с. 13). Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено відповідальність за порушення грошового зобов'язання, а саме: боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому суд вбачає наявність обґрунтованих правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 по справі № 3-65гс11. Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Як встановлено вищевказаним рішенням суду та видно із копії розписки [PERSON] (а.с. 8), при її складанні останній зобовязався, у разі прострочення повернення коштів, сплатити відповідно до ст. 625 ЦК України штраф у розмірі 3% річних, пеню у розмірі повійної облікової ставки, встановленої Національним банком України від несвоєчасно поверненої суми за кожен день прострочення, інфляційні з урахуванням встановленого урядом індексу інфляції за весь час прострочення та відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 3% місячних за березень та квітень 2013 року від загальної суми грошей, що становить 4050 доларів США за кожен місяць (березень та квітень 2013 року). Відповідач прийняті на себе зобов'язання за договорами позики щодо своєчасного повернення коштів не виконував та відповідно до розрахунку позивача допустив виникнення заборгованості в розмірі 2399052,19 грн., що складається з: 683775,49 грн. відсотків за користування позиченими коштами за період з 02.10.2013 року по 25.08.2017 року визначених на рівні облікової ставки НБУ; 126158,0 грн. 3% річних за період з 02.10.2013 року по 25.08.2017 року; 295904,72 грн. пені за період з 25.08.2016 року по 25.08.2017 року; 1293213,98 грн. інфляційних витрат за період з жовтня 2013 року по серпень 2017 року (а.с. 3-4). Проте, як вбачається з розписки та встановлено вищевказаним рішенням суду, у ній не було передбачено умов, що у разі порушення позичальником зобовязань по поверненню коштів, він зобовязаний сплатити проценти на рівні облікової ставки НБУ, тоді як передбачено розмір та порядок одержання процентів лише за березень та квітень 2013 року, що становить 4050 долірів США за кожен місяць, та еквівалентна сума якої 64719,00 грн. була стягнута рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 15.10.2013 року. Так, згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного суду України від 02.09.2015 року по справі № 6-369цс15, позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. У разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Отже, суд вважає, що розрахунок заборгованості, складений позивачем, в частині нарахування процентів на рівні облікової ставки НБУ, не відповідає умовам договору позики, суперечить вимогам передбаченим ч.1 ст. 1048 ЦК України, а отже позов в частині стягнення з відповідача 683775,49 грн. відсотків за користування грошовими коштами за період з 02.10.2013 року по 25.08.2017 року, нарахованих на рівні облікової ставки НБУ, не підлягає до задоволення. Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача боргу за неналежне виконання грошового зобовязання підлягають до часткового задоволення, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача 126158,0 грн. 3% річних за період з 02.10.2013 року по 25.08.2017 року; 295904,72 грн. пені за період з 25.08.2016 року по 25.08.2017 року; 1293213,98 грн. інфляційних витрат за період з жовтня 2013 року по серпень 2017 року. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При такому вирішенні спору з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 8000,0 грн. (квитанція № 201.921/5670247 від 31.08.2017 року). Виходячи із викладеного на підставі ст. ст. 525, 526, 527, 530, 533, 610, 611, 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України та

Outcome: partial