Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1) про стягнення з відповідача на свою користь заборгованості у сумі 2 034 874, 94 грн., в тому числі 200 000 доларів США, що на момент звернення до суду становить 1 920 140 грн. основного боргу та 114 734, 94 грн. 3 % річних. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20.03.2006 відповідач 1 отримав від позивача у борг грошові кошти в розмірі 200 000 доларів США, на підтвердження чого надав розписку. Відповідач 1 пояснив, що вказані кошти останньому були необхідні для придбання квартири. Повернути грошові кошти у відповідності до наданої розписки відповідач 1 зобов'язався до 20.03.2012 по 20 000 доларів США щорічно, а залишок грошових коштів у сумі 100 000 доларів США до 20.03.2012. Разом з тим, відповідач 1 не виконав взяті на себе зобов'язання, грошові кошти у визначені строки не повернув. Крім того, відповідач 1 безпідставно користувався грошовими коштами позивача 727 днів (з 21.03.2012 по 17.03.2014). Враховуючи вище викладене, у відповідача 1 перед позивачем утворилась заборгованість, що становить 200 000 доларів США (за офіційним курсом НБУ станом на день звернення до суду становить 1 920 140 грн.) та 3 % річних у розмірі 114 734, 94 грн., яку позивач просив стягнути з останнього на свою користь. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24.08.2014 між сторонами затверджено мирову угоду, провадження по справі закрито. Із вказаною ухвалою суду не погодилась [PERSON] - особа, яка не брала участі у справі, але вважала, що її права були порушені, у зв'язку з чим остання подала апеляційну скаргу на зазначену ухвалу суду від 24.08.2014. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17.10.2016 скасовано ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24.08.2014, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. В подальшому позивач збільшив позовні вимоги, просив солідарно стягнути з [PERSON], [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2) на свою користь заборгованість в сумі 200 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день подачі заяви становить 5 442 000 грн. та 3 % річних в розмірі 800 197 грн. за період з 21.03.2012 по 13.02.2017 (1789 днів), а також солідарно стягнути на свою користь судові витрати з відповідачів в розмірі 8 000 грн. Додатково пояснив, що кошти відповідачем 1 брались в інтересах сім'ї для придбання квартири, якою після розірвання шлюбу користується відповідач 2 [PERSON] Грошові кошти не повернуті позивачу до цього часу. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Відповідач 1, представник відповідача 1 в судовому засіданні визнали позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 1 суми боргу, 3 % річних визнали за останні три роки, в іншій частині позовних вимог просили відмовити. Представник відповідача 2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в частині, що стосується відповідача 2, проси відмовити в їх задоволенні, оскільки відповідач 2 розписку не писала, кошти не отримувала. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що 20.03.2006 між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти в розмірі 200 000 доларів США, які зобов'язався повернути до 20.03.2012 частинами: 20 000 доларів США щорічно, залишок в розмірі 100 000 доларів США буде повернутий до 20.03.2012, що підтверджується розпискою (а.с. 6). Крім того, в розписці зазначено, що завдатком повернення боргу є нежиле приміщення площею 157 кв.м за адресою: [ADDRESS], що належить відповідачу 1. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку прийнятого у Постанові ВСУ від 18.09.2013 р. по справі 6-63цс13. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Крім того, вимогами ст.202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Статтею 207 ЦК України передбачено, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. З врахуванням вказаних вимог закону, наявності дій по передачі кошів і їх отримання відповідачем згідно розписки між позивачем і відповідачами укладено правочин, який по суті є договором позики. Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК). Частиною 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що допускається пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з наданої розписки відповідач зобов'язався повернути кошти, отримані в позику до 20.03.2012 року. Стаття 629 ЦК України встановлює, що Договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом. В судовому засіданні відповідач 1 визнав ту обставину і це встановлено судом, що взяті на себе зобов'язання відповідач 1 не виконав належним чином, гроші у визначений договором строк не повернув. Визнав і суму боргу в розмірі 200 000 доларів США. Крім того, відповідач 1 визнав суму боргу з врахуванням 3 % річних, але за останні три роки, до іншої частини просив застосувати строк позовної давності. Враховуючи вище викладене та ту обставину, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань відповідно до Договору позики від 20.03.2006, позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з відповідача 1 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість в розмірі 200 000 доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 13.02.2017 року становить 5 442 000 грн. 00 коп. та 3% річних від суми боргу за період з 21.03.2012 року по 13.02.2017 року в сумі - 800 197 грн. 00 коп. та судовий збір в сумі - 8000 грн. 00 коп., а всього в розмірі - 6 250 197 (шість мільйонів двісті п'ятдесят тисяч сто дев'яносто сім) гривень 00 коп. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Стосовно вимог позивача до відповідача 2, суд вважає за необхідне відмовити в їх задоволенні, оскільки остання договору позики з позивачем не укладала, поручителем за вказаним договором не виступала, в жодні договірні відносини з позивачем не вступала, на підтвердження протилежного доказів позивачем не надано, а тому позовні вимоги до відповідача 2 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо заяви відповідача 1 про застосування строку позовної давності до вимог, що стосуються стягнення 3 % річних, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Строк виконання зобов'язання за договором позики був встановлений до 20.03.2012, що не заперечувалось сторонами та встановлено судом. Відповідач 1 визнав ту обставину, що не виконав у визначений строк взяті на себе зобов'язання, погодився із тією обставиною, що вказані зобов'язання не виконані і станом на день розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. До вимог про стягнення 3 % річних застосовується позовна давність в три роки. Позивач звернувся до суду з вказаним позовом 25.03.2014, тобто останнім не було пропущено вказаний строк для звернення до суду за захистом свого порушеного права, а тому, з врахуванням тієї обставини, що відповідач 1 на день винесення рішення не виконав взяті на себе зобов'язання, суму боргу не повернув та користувався вказаними грошовими коштами, суд приходить до висновку, що заява про застосування строку позовної давності до вимоги про стягнення 3 % річних задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 8000 грн.

Outcome: partial