Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач ) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), третя особа - Центр надання адміністративних послуг Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації (далі по тексту - третя особа), відповідно до якого просила визнати відповідача такою, що втратила користування житловим приміщенням та зняти з місця реєстрації в квартирі за адресою: [ADDRESS] (далі по тексту - спірне майно, квартира). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.08.1960 на підставі рішення Виконкому Шевченківської РДА в м. Києві Лисенко Григорію Степановичу виданий Ордер на житлове приміщення № 9159 на право зайняття вказаної квартири. В подальшому особовий рахунок був переведений на [PERSON] . В свою чергу, позивач зареєстрована у вказаній квартирі разом із своїм малолітнім сином, [PERSON] , [INFO] . Відповідач також зареєстрована у вказаній квартирі, однак у ній не проживає понад 10 років, не сплачує комунальні послуги, не бере участі в утриманні зазначеного майна. Вказана обставина призводить до того, що позивач самостійно несе всі витрати по утриманню квартири та оплаті комунальних послуг та позбавлена можливості в повноцінно користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Крім того, послуги із зняття з реєстрації місця перебування надає третя особа. За таких обставин позивач звернулась до суду з вказаним позовом. Від відповідача відзив не надходив. В своїх поясненнях представник третьої особи вказав, що Центр не є суб`єктом надання адміністративної послуги щодо зняття особи з реєстрації за певною адресою, оскільки таким суб`єктом є Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. Центр, в свою чергу, лише забезпечує організацію надання такої послуги. 03.09.2019 ухвалою суду позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строку для усунення недоліків. 08.11.2019 ухвалою суду відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, сторонам встановлено строки для надання заяв по суті справи. 13.01.2020 від представника третьої особи надійшли письмові пояснення. 30.01.2020 ухвалою суду задоволено клопотання про допит свідка [PERSON] . 11.03.2020 від позивача надійшла заява про зміну підстав позову. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі. Судом вживалися заходи щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи належним чином, на адресу відповідача направлялась копія ухвали про відкриття провадження по справі та судові повістки. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Причини неявки суду не відомі. Так, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно положень ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. З врахуванням тієї обставини, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, причини неявки суду не повідомив, відзиву проти позовної заяви не надав, а також того, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд постановив ухвалу про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних у справі даних та доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] (Довідка № 30926795 від 12.06.2018). Також судом встановлено, що на ім`я [PERSON] Виконкомом Київської міської ради депутатів трудящих 10.08.1960 видано Ордер № 9159 на жиле приміщення: квартиру [ADDRESS] . Склад сім`ї: [PERSON] (глава сім`ї), [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (донька). Також з матеріалів справи вбачається, що згідно виписки з Наказу СМТ-І (номер неможливо прочитати) від 03.04.1990 на гр. [PERSON] , проживаючого за адресою: [ADDRESS] , було переведено особовий рахунок у зв`язку з отриманням іншої жилої площі попереднім наймачем [PERSON] . Відповідно до Витягу з Розпорядження від 20.10.2018 Шевченківської РДА «Про зміну договорів найму жилих приміщень» № 570, змінено договір найму [PERSON] на двокімнатну квартиру [ADDRESS] з померлого діда [PERSON] за згодою сестри [PERSON] . [PERSON] за вказаною адресою зареєстрована з 2001 року, родиною з двох осіб (вона та сестра). На даний момент квартира не приватизована та перебуває у позивача в користуванні на підставі договору найму. За таких обставин в судовому засіданні встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані Житловим України, оскільки виникли з підстав надання ордеру на жиле приміщення в державному та/або комунальному житловому фонді, і з фактичного договір найму житлового приміщення державного та/або комунального житлового фонду, і на них не поширюються положення , що регулюють житлової правовідносини у жилих приміщеннях приватного фонду. Водночас, згідно ч. 1 ст. 9 ЖК УРСР, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Положеннями ч. 1 ст. 58 ЖК УРСР визначено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Згідно ч. 1 ст. 129 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно ч. 1 ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Позивач, обґрунтовуючи зміст позовних вимог вказує, що відповідач понад десять років без поважних причин не проживає у спірній квартирі, витрати на утримання спірного майна не несе, при цьому зареєстрована за вказаною адресою, що в свою чергу порушує права позивача, остання несе додаткові витрати на житлово-комунальні послуги. Положеннями ч.1 ст.15 ЦК України визначено, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, відповідно вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що відповідно до Акту від 30.01.2020, складеного Комісією у складі майстра [PERSON] , майстра [PERSON] , бригадира [PERSON] , Акту від 24.02.2020, складеного Комісією у складі майстра [PERSON] , майстра [PERSON] , бригадира [PERSON] встановлено непроживання за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] . Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що відповідача за вказаною адресою не бачила близько 10-12 років. З листа Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» від 02.03.2020 № 319, адресованого позивачу, вбачається, що самого факту непроживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] недостатньо для зняття останньої з реєстрації, необхідна також наявність відповідних правових підстав, визначених п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою КМУ від 02.03.2016 № 207. Водночас, як вбачається з Витягу від 02.10.2018 № 570, договір найму було змінено на позивача саме за згодою її сестри, [PERSON] . Також докази, надані на підтвердження непроживання відповідача у спірній квартирі (два Акти про непроживання від 30.01.2020 та від 24.02.2020 та показання одного свідка), в своїй сукупності не є достатніми та не свідчать про те, що відповідач понад шість місяців без поважних причин не проживає в квартирі [ADDRESS] . За положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Разом з тим, позивач, в силу вимог ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України не надав доказів того, що вона є особою, якій надано право на звернення до суду в порядку ст. 71, 72 ЖК УРСР. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог та відмову в їх задоволенні. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed