Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору. Свої позовні вимоги мотивував тим, що між [PERSON] та [PERSON] 06 травня 2019 року укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого [PERSON] відчужив [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Зазначає, що цей договір підлягає визнанню недійсним з огляду на наступне. Квартира [ADDRESS] була набута [PERSON] на підставі договору дарування від 19 червня 2018 року, що був укладений з [PERSON] (донькою [PERSON] ). [PERSON] 13 червня 2018 року набула право власності на зазначену квартиру на підставі ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року, якою затверджено мирову угоду щодо поділу майна між [PERSON] та [PERSON] . Постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року скасовано. Цією постановою встановлено, що затвердження мирової угоди здійснено з порушенням прав та інтересів [PERSON] . Все майно [PERSON] , в тому числі й квартира [ADDRESS] , з 21 грудня 2017 року перебуває під обтяженням на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року у справі № 757/75106/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів у сумі 3061204 гривні 77 копійок. Відповідне обтяження на підставі цієї ухвали було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 27 грудня 2017 року. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 червня 2018 року позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на його користь 2072060 гривень 14 копійок. Зазначене рішення виконується Деснянським районним ВДВС м. Київ, ГТУЮ у м. Києві. У зв`язку з цим, він звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування від 19 червня 2018 року, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 01 березня 2019 року договір дарування від 19 червня 2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , визнано недійсним. Станом на 10 червня 2019 року апеляційна скарга на зазначене рішення перебуває у Київському апеляційному суді. Крім того, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 березня 2019 року визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора від 13 червня 2018 року № 41593791 щодо державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року. [PERSON] та державний реєстратор Савченко А.О. подали апеляційну скаргу на зазначене рішення. Разом з тим, під час апеляційного розгляду зазначених справ, [PERSON] здійснив відчуження спірної квартири на користь [PERSON] . Зазначає, що на момент існування правовідносин між ним та [PERSON] та подання ним позову до нього, він розраховував задовольнити свої кредиторські вимоги за рахунок майна, що належить [PERSON] , а саме за рахунок квартири [ADDRESS] . Просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 05 травня 2019 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Малим О.С. за реєстровим номером № 655. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року вирішено питання про витребування доказів у справі. Постановою Київського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року скасовано та постановлено нову ухвалу про часткове задоволення заяви представника позивача про забезпечення позову. Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 16 серпня 2019 року приватного нотаріуса КМНО Малого О.С. залучено до участі в справі в якості третьої особи. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання представника [PERSON] про розгляд справи за правилами загального провадження. З відзиву на позовну заяву представника [PERSON] вбачається, що він просить відмовити у задоволенні позову. Зазначено, що під час нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири та державної реєстрації права власності [PERSON] нотаріусом було виконано всі передбачені законодавством вимоги, зокрема, перевірено нерухоме майно на предмет наявності обтяжень та встановлено їх відсутність, а також встановлено відсутність інших перешкод вчинення правочинів. Таким чином, [PERSON] правомірно набув право власності на спірну квартиру. Посилання позивача на ст. 216 ЦК України є безпідставним, оскільки він не є стороною оспорюваного правочину. У разі якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом, то в такому випадку права особи не підлягають захисту з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України, а захист прав можливий лише шляхом індикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно. Таке право належить лише власнику майна, а оскільки [PERSON] не був власником квартири, відповідно він не може звертатися з позовом на підставі ст. 388 ЦК України. Крім того, у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач пред`являв вимоги до [PERSON] про продаж належної йому частки, а він від цього відмовився, а також щодо відмови інших співвласників від придбання належної боржнику частки квартири. Зазначає, що майна, яке належить [PERSON] на праві приватної власності може бути достатньо для забезпечення виконання рішення суду (т. 1, а.с. 191-198). У матеріалах справи містяться доповнення відзиву представника [PERSON] , з яких вбачається, що позивач як стягувач в іншій справі може претендувати на стягнення лише за рахунок половини спірної квартири, оскільки вона була набути [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу. Крім того, у результаті задоволення цього позову [PERSON] стане боржником [PERSON] , що призведе до необхідності останнього звертатися до суду за захистом своїх прав (т. 1, а.с. 218-223). З відповіді на відзив на позовну заяву та відповіді на доповнення відзиву представника позивача вбачається, що він підтримує викладене у позові. Зазначено, що позивач не заявляв вимогу про витребування у відповідачів спірної квартири, а тому заперечення [PERSON] з підстав добросовісності набуття права власності не можуть братися до уваги. Крім того, [PERSON] не можна вважати добросовісним набувачем квартири, оскільки він міг знати про те, що [PERSON] не мав права відчужувати квартиру з огляду на те, що на момент укладення спірного договору в Єдиному державному реєстрі судових рішень була опублікована постанова Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року, якою скасовано ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року про визнання права власності на квартиру за [PERSON] ; постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 березня 2019 року, якою скасовано рішення державного реєстратора; рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 березня 2019 року, яким визнано недійсним договір дарування від 19 червня 2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Зазначає, що він звернувся до суду з позовом не як власник майна, а як заінтересована особа та не просив суд застосувати ст. 388 ЦК України. Крім того, вартості іншого належного [PERSON] майна не достатньо для задоволення кредиторських вимог [PERSON] в сумі 2072060 гривень 14 копійок. А тому, повернення спірної квартири у власність [PERSON] надасть можливість [PERSON] задовольнити свої кредиторські вимоги. 29 серпня 2019 року позивач отримав копію постанови Київського апеляційного суду від 20 червня 2019 року, якою рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 березня 2019 року залишено без змін (т. 1, а.с. 230-235, т. 2, а.с. 9-10). З заперечень представника [PERSON] вбачається, що він підтримує викладене у відзиві на позовну заяву та доповненнях відзиву. Зазначено, що перед купівлею квартири [PERSON] звернувся до Агентства нерухомості «Благовіст», яке разом з юристом та нотаріусом перевірили інформацію щодо можливих обтяжень квартири та встановили їх відсутність. А тому, [PERSON] не міг знати про існування рішень судів щодо обтяжень квартири (т. 2, а.с. 21-28). З пояснень представник третьої особи - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Малого О.С. вбачається, що він просить відмовити в задоволенні позову. Зазначено, що на час укладення договору дарування від 19 червня 2018 року жодних діючих заборон щодо квартири не існувало. Таким чином, квартира була відчужена законним шляхом. Крім того, з інформаційної довідки з реєстру від 06 травня 2019 року вбачається, що жодних заборон (арештів) для укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири не існувало. А тому, немає підстав визнавати зазначений договір недійсним (т. 1, а.с. 177-182). Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що у провадженні Печерського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа № 757/75106/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року в рамках цієї було накладено арешт на все нерухоме та рухоме майно, що належить на праві власності [PERSON] у межах суми позовних вимог у розмірі 3061204 гривні 77 копійок (т. 1, а.с. 8-9). Відповідне обтяження на підставі цієї ухвали було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 27 грудня 2017 року (т. 1, а.с. 30). Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 червня 2018 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 2072060 гривень 14 копійок (т. 1, а.с. 10-13). Зазначене рішення перебуває на виконанні у Деснянському районному ВДВС м. Київ, ГТУЮ у м. Києві за № 56995132 (т. 1, а.с. 14). Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року затверджено мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якої визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , яка перебувала у їх спільній сумісній власності (т. 1, а.с. 17). 19 червня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування квартири [ADDRESS] (т. 1, а.с. 7). Постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року скасовано. Цією постановою встановлено, що затвердження мирової угоди здійснено з порушенням прав та інтересів [PERSON] (т. 1, а.с. 18-20). 06 травня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого [PERSON] відчужив квартиру [ADDRESS] [PERSON] (т. 1, а.с. 146-147). У зв`язку з цим, [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування від 19 червня 2018 року, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 01 березня 2019 року договір дарування від 19 червня 2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , визнано недійсним (т. 1, а.с. 21-24). З цього рішення вбачається, що враховуючи ухвалу про забезпечення позову та накладення арешту на майно відповідача за позовом [PERSON] , реєстрація обмежень відповідача на розпорядження своїм майном відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обізнаність відповідача за позовом про наявність таких обтяжень, суд приходить до висновку про обґрунтованість тверджень представника позивача щодо того, що [PERSON] не мав права розпоряджатися належним йому майно, у тому числі на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди в справі про розподіл майна подружжя, яка виникла після виникнення спору в Печерському районному суді м. Києва. Враховуючи ці обставини, перебування майна під забороною, суд вважає порушеними права позивача укладенням оспорюваного договору дарування, а тому вважає обґрунтованими твердження позивача про його недійсність. Постановою Київського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 березня 2019 року залишено без змін (т. 2, а.с. 11-13). Постановою Верховного Суду від 18 березня 2020 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року залишено без змін (т. 2, а.с. 152-157). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 березня 2019 року визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора від 13 червня 2018 року № 41593791 щодо державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року (т. 1, а.с. 25-29). Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2019 року рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 березня 2019 року залишено без змін (т. 1, а.с. 130-133). Позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 05 травня 2019 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Малим О.С. за реєстровим номером № 655. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Вбачається, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 05 травня 2019 року у [PERSON] не виникло право власності на квартиру [ADDRESS] , оскільки рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 01 березня 2019 року договір дарування від 19 червня 2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , на підставі якого останній став власником спірної квартири, визнано недійсним. За таких обставин, [PERSON] не мав законних підстав для укладення договору купівлі-продажу квартири від 05 травня 2019 року. Представник [PERSON] у відзиві на позов зазначає про те, що посилання позивача на ст. 216 ЦК України є безпідставним, оскільки він не є стороною оспорюваного правочину. У разі якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом, то в такому випадку права особи не підлягають захисту з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України, а захист прав можливий лише шляхом індикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно. Таке право належить лише власнику майна, а оскільки [PERSON] не був власником квартири, відповідно він не може звертатися з позовом на підставі ст. 388 ЦК України. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Статтею 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Разом з тим, [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання договору недійсним не як власник нерухомого майна, а як заінтересована особа. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У частинах 1-3, 5 статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року в справі № 6-605цс16. За таких обставин, належним захистом порушених прав позивача є саме визнання правочину недійсним, оскільки позивач не є власником спірної квартири та ст. 388 ЦК України не підлягає застосуванню до цих правовідносин. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі та визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки зазначений документ не відповідає вимогам, що законодавчо встановлені до правочинів. Позивач також просить стягнути з відповідачів витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 25000 гривень. Відповідно до частин 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача надано суду письмові докази. У матеріалах справи міститься договір про надання послуг з правової (правничої) допомоги від 01 квітня 2019 року, укладений між АО «Ярослава Шпортило» та [PERSON] (т. 1, а.с. 36-38), опис послуг, що надаються АО «Ярослава Шпортило» від 10 червня 2019 року (т. 1, а.с. 35), довіреність від [PERSON] на адвоката Шпортила Я.І. та Хачатурян Е.М. від 10 квітня 2019 року (т. 1, а.с. 39), витяг з Єдиного Реєстру адвокатів України (т. 1, а.с. 111) та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Шпортила Я.І. (т. 1, а.с. 112). Вбачається, що позивачем не надано суду доказів оплати наданих послуг (квитанції про сплату), детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, як це передбачено статтею 137 ЦПК України. За таких обставин, вимога про стягнення витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягає. З огляду на наведене, позовні вимоги підлягають задоволенню. З урахуванням задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 768 гривень 40 копійок судового збору, по 384 гривні 20 копійок з кожного.

Outcome: approved