Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. В обґрунтування позову вказує, що приблизно у серпні 2015 року між ним (позивачем) та відповідачем [PERSON] було укладено усну цивільно-правову угоду про проведення деяких будівельних робіт на території домоволодіння, яке розташоване по [ADDRESS] . Як передплату за виконання робіт, відповідачем було заявлено до сплати 133 988 грн., а так як позивач займається бізнесом в Іспанії та деяких інших країнах і має рахунки в іноземних банківських установах, йому зручніше було здійснити безготівкові перекази коштів зі своїх рахунків на рахунок відповідача. Таким чином, у серпні 2015 року в Черкаському відділенні ПАТ КБ «Приватбанк», що знаходиться за адресою м. Черкаси, вул. Чорновола, 122/41, відповідачем було відкрито картковий рахунок та отримано картку платіжної системи «VISA» за № [NUMBER] . Також, зазначає, що для здійснення операцій з картками через мережу «Інтернет» відповідачем через офіційний сайт ПАТ КБ «Приватбанк» було придбано мобільний платіжний термінал, який у подальшому використано для здійснення переказу коштів. За безпосередньою участю відповідача у період часу з 09.10.2015 року по 15.10.2015 року з карткових рахунків декількох банківських установ Іспанії та Бразилії, із застосуванням платіжної системи «VISA», здійснено переведення грошових коштів на загальну суму 133 988 грн. на вказаний вище картковий рахунок відповідача у «Приватбанку» (м. Черкаси). Перерахування проводилися: 09.10.2015 року - 10 000 грн. з картки № [NUMBER] та 10 000 грн. з картки № [NUMBER] ; 12.10.2015 року - 9 999 грн. з картки № [NUMBER] , 9 999 грн. з картки № [NUMBER] , 10 000 грн. з картки № [NUMBER] , 10 000 грн. з картки № [NUMBER] ; 13.10.2015 року - 10 000 грн. та знову 10 000 грн. з картки № [NUMBER] ; 15.10.2015 року - 9 997 грн. та 9 996 грн. з картки № [NUMBER] , а також 9 995 грн. та 9 994 грн. з картки № [NUMBER] , а також 6 000 грн. та 8 000 грн. з картки № [NUMBER] . Про здійснення кожної операції переведення коштів на сайті банку отримано підтвердження та роздруковані відповідні квитанції. Однак, банком отримувача (ПАТ КБ «Приватбанк») кошти на рахунок відповідача зараховані не були, але такі кошти кошти були списані з його (позивача) рахунків та перераховані до ПАТ КБ «Приватбанк» в Україні. Оскільки кошти на рахунок відповідача банком зараховані не були, він (позивач) вимушений був сплатити вказану вище суму готівкою. Також вказує, що у зв`язку з невиконанням умов договору карткового рахунку ПАТ КБ «Приватбанк» відповідачем [PERSON] до Соснівського районного суду м. Черкаси було подано позовну заяву про стягнення грошових коштів, під час розгляду якої ПАТ КБ «Приватбанк» основну суму переказу було зараховано на картковий рахунок [PERSON] та у подальшому кошти в сумі 129 709 грн. 01 коп. були повернуті позивачу. Крім того, вказує, що [PERSON] надав письмову розписку від 17.03.2017 року, у якій вказав, що: « [PERSON] , після блокування проходження коштів, кошти в сумі 133 988 грн. в жовтні 2015 року передав [PERSON] готівкою з домовленістю, що після вирішення питання з банком та зарахування коштів на картку, він поверне вказану суму». Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 11.05.2017 року стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 4 268 грн. 99 коп., інфляційні втрати в сумі 21 838 грн. 42 коп., 3% річних в сумі 5 538 грн. 98 коп., пеню в сумі 13 397 грн. 80 коп. та судовий збір в розмірі 1 339 грн. 88 коп., а всього - 46 384 грн. 07 коп. На виконання зазначеного рішення суду відповідачем [PERSON] отримано додаткові грошові кошти у розмірі вказаної суми. Однак, фактично дані кошти належать йому (позивачу), оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» незаконно користувався його грошовими коштами, отримуючи від цього певну вигоду у період з 15.10.2015 року по 01.03.2017 року. А в подальшому зазначені кошти були отримані [PERSON] на виконання рішення суду. Добровільно повернути незаконно отримані кошти відповідач [PERSON] відмовляється. У телефонних розмовах заперечує факт отримання зазначених грошових коштів від банківської установи. Тому вважає, що вказаними діями відповідача грубо порушено його (позивача) права в отриманні належних йому коштів, що призвело до погіршення його матеріального становища. Відповідно до офіційних даних Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень (АСВІТ) від 22.02.2019 року, Печерським РВДВС ГТУЮ у м. Києві 20.09.2017 року було відкрито виконавче провадження № 5470770, в якому стягувачем є [PERSON] , а боржником - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк Приватбанк». Стан провадження - завершено. А тому, просить: стягнути з відповідача [PERSON] належні йому (позивачу) грошові кошти в сумі 46 384 грн. 07 коп., а також понесені ним судові витрати. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.03.2019 року відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи. 17.04.2019 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Горобець С.О. до суду подано відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] . При цьому вказує, що заявлена позивачем вимога не може бути задоволена, в зв`язку з її безпідставністю та недоведеністю належними доказами. Зазначає, що позивач стверджує, що для ведення спільної діяльності з відповідачем щодо проведення відповідних будівельних робіт, останнім здійснено переведення грошових коштів на суму 133 988 грн. на картковий рахунок відповідача та у зв`язку із тим, що відповідний рахунок банком було тимчасово заблоковано, позивач надав вказану суму коштів відповідачу наручно у жовтні 2015 року, що підтверджується відповідною розпискою. Однак, це не відповідає дійсності, оскільки вказана розписка спростовується сметами виконаних робіт, що підписані самим позивачем, де вказується що кошти за проведені роботи в жовтні спочатку сплачувалися відповідачем, а вже потім шляхом часткових проплат позивачем - списувалися. Крім того, вказана розписка, на яку посилається позивач, взагалі не відповідає дійсності, оскільки була складена адвокатом, який, як виявилося в послідуючому, обслуговував двох клієнтів, тобто як позивача, так і відповідача, що в свою чергу суперечить Закону України «Про адвокатуру». Внаслідок таких дій, ним (відповідачем) і була підписана зазначена розписка із відповідним формулюванням, оскільки він довіряв своєму адвокату, який ввів його в оману та прописав речення про те, що він (відповідач) отримав у позивача в жовтні 2015 року відповідну суму коштів в розмірі 133 988 грн., що насправді не відповідало дійсності, так як вказані кошти він від позивача в жовтні 2015 року не отримував. Також зазначає, що ним (відповідачем) на отримання заблокованих коштів позивача, було здійснено ряд зусиль, які в подальшому у фінансовому аспекті не були відшкодовані позивачем. Зокрема, ним (відповідачем) за власний кошт був сплачений судовий збір за подачу позовної заяви про стягнення з банку наведених вище грошових коштів, витрачено значну суму коштів на пальне з відвідування судових засідань (з першої інстанції до касаційної інстанцій, близько 17 засідань), вжиття заходів для витребування вказаних коштів через виконавче провадження (написання різного роду заяв та відвідувань різних відділень ДВС за власні кошти), сплати різних комісійних витрат банку на зняття грошових коштів у сумі 133 988 грн. та повернення їх у повному обсязі позивачу. 10.05.2019 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Пятіним В.П. подано до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій останній вказує, що кошти, стягнуті з ПАТ КБ «Приватбанк» рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 11.05.2017 року, були отримані відповідачем, оскільки їх нараховано, як відшкодування за незаконне утримування коштів позивача [PERSON] . Підстави і правове обґрунтування стягнення вказаних коштів з відповідача [PERSON] зазначено у мотивувальній частині позовної заяви і жодним чином не спростовуються відповідачем чи його представником. Так, [PERSON] в період з 09.10.2015 року по 15.10.2015 року дійсно перерахував грошові кошти в сумі 133 988 грн. з належних йому банківських рахунків, що відкриті у банках Бразилії та Іспанії, на картковий рахунок [PERSON] , який обслуговувався в ПАТ КБ «Приватбанк», але ПАТ «Приватбанк», підтвердивши надходження таких коштів на рахунок [PERSON] , незаконно заблокував їх видачу. Його (позивача) намагання допомогти [PERSON] розблокувати банківську картку не призвело до бажаного результату, в зв`язку з чим вони звернулися до адвоката Станчука М.Г. для надання правничої допомоги. В ході перемовин, вони (сторони) дійшли згоди, що позивач [PERSON] для прискорення виконання будівельних робіт передає [PERSON] означену суму грошових коштів за умови, що [PERSON] після розблокування банківської картки поверне йому всі перераховані грошові кошти, включаючи штрафні санкції, застосовані до банку у зв`язку з неправомірними діями. Підготовка та юридичне обслуговування цивільного позову до ПАТ КБ «Приватбанк» від імені [PERSON] було покладено на адвоката Станчука М.Г. В подальшому під час розгляду цивільної справи Соснівським районним судом м. Черкаси ПАТ КБ «Приватбанк» добровільно було повернуто [PERSON] частину заблокованих грошових коштів в сумі 129 709 грн. 01 коп., які [PERSON] спочатку не бажав повертати власнику до ухвалення кінцевого рішення по справі. Але в подальшому, а саме 17.03.2017 року після перемовин сторін (а саме відповідача [PERSON] , адвоката Станчука М.Г., знайомого відповідача - [PERSON] та [PERSON] та його дружини [PERSON] ), вони дійшли згоди, що [PERSON] поверне йому отримані від ПАТ «Приватбанк» грошові кошти на картковий рахунок його (позивача) дружини - [PERSON] , оскільки в нього (позивача) рахунків в банківських установах України на той час відкрито не було. Тоді ж, відповідачем [PERSON] і було підтверджено повернення вказаних коштів наданою ним розпискою. Також вказує, що відповідачем та його представником не доведений факт понесення витрат під час розгляду Соснівським районним судом м. Черкаси справи про отримання заблокованих коштів, відповідно ці витрати не можливо брати до уваги, зважаючи на положення ст. 178 ЦПК України. Зокрема, не підтверджено факт сплати судового збору, витрат на сплату комісійних при отриманні коштів від банку, витрат на відвідування судових засідань, вжиття заходів по стягненню грошових коштів органами ДВС. 31.05.2019 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Горобець С.О. подав до суду заперечення на відповідь на відзиву на позовну заяву, в яких вказує, що недооплачені ПАТ «Приватбанк» грошові кошти (відраховані комісійні за перерахування коштів) в загальній сумі 4 268 грн. 99 коп. відповідач також перерахував на картковий рахунок дружини позивача - [PERSON] ще у квітні 2018 року. Тому підстав для стягнення цих коштів немає, а також інших коштів, про які зазначає позивач, немає. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.06.2019 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Справу призначено до судового розгляду. В судових засіданнях позивач [PERSON] та його представник - адвокат Пятін Є.В. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі, з підстав, викладених в позовній заяві, відповіді на відзив на позовну заяву, а також на підставі наявних у справі письмових доказів. В судових засіданнях відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Горобець С.О. заперечували проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність. Просили врахувати при винесенні рішення доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, запереченнях на відповідь на відзив на позов, та відмовити позивачу - [PERSON] в задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] , його представника - адвоката Пятіна Є.В., відповідача [PERSON] , його представника - адвоката Горобець С.О., пояснення свідка [PERSON] , та дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи із наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено, що за усною домовленістю між сторонами у серпні 2015 року виникли зобов`язальні правовідносини за якими [PERSON] на замовлення [PERSON] взяв на себе зобов`язання з виконання будівельних робіт, а останній мав оплатити їх вартість на загальну суму 133 988 грн. В період часу з 09 по 15 жовтня 2015 року [PERSON] здійснив переведення коштів на загальну суму 133 988 грн на картковий рахунок [PERSON] , що був відкритий останнім у ПАТ КБ «Приватбанк». Натомість зазначені кошти були заблоковані ПАТ КБ «Приватбанк» та не були зараховані на картковий рахунок [PERSON] , що обумовило звернення останнього 22.01.2016 року до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення таких грошових коштів та компенсаційних виплат за неправомірну затримку виконання банківської транзакції (судова справа №712/580/16ц). Під час розгляду судом справи №712/580/16ц ПАТ КБ «Приватбанк» у період з 28.02.2017 року по 01.03.2017 року в добровільному порядку перерахував на ім`я [PERSON] грошові кошти в розмірі 129 709 грн. 01 коп. Решта суми в розмірі 4 268 грн. 99 коп. була стягнута з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 11.05.2017 року у спарві №712/580/16ц. Цим же рішенням суд стягнув з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] за період прострочки виконаня банком своїх зобов`язань з перерахування коштів (з 16.10.2015 року по 01.03.2017 року) грошову компенсацію (інфляційні втрати - 21 838 грн. 42 коп.; три проценти річних - 5 538 грн. 98 коп.; пеня - 13 397 грн. 80 коп.) та судові витрати (судовий збір - 1 339 грн. 88 коп.). Таким чином загальний розмір грошових коштів, що був стягнутий за рішенням суду з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] складав 46 384 грн. 07 коп. Зазначені обставини справи підтверджуються рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 11.05.2017 року у справі №712/580/16ц, яке набрало законної сили 04.07.2017 року, а тому на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК не підлягають доказуванню. У зв`язку з блокуванням банком надходження коштів від [PERSON] до [PERSON] , за домовленістю між сторонами, [PERSON] передав [PERSON] в готівковій формі грошові кошти в сумі 133 988 грн., в якості оплати будівельних робіт, а останній зобов`язувався повернути [PERSON] заблоковані банком кошти після вирішення питання з банком та зарахування таких коштів на картку [PERSON] . На виконання такої домовленості 17.03.2017 року [PERSON] повернув [PERSON] грошові кошти в сумі 129 709 грн. 01 коп., шляхом перерахування коштів на картковий рахунок № [NUMBER] , що належить [PERSON] . Зазначені обставини підтверджуються розпискою від 17.03.2017 року, складеною адвокатом Станчуком М.Г. та підписаною [PERSON] (а.с. 10 т. 1), а також копіями квитанцій (а.с. 74 т. 1). 19.04.2018 року [PERSON] здійснено переказ грошових коштів в сумі 4 278 грн. 50 коп. на картковий рахунок в Ощадбанку на ім`я [PERSON] , що підтверджується копією меморіального ордеру від 19.04.2018 року (а.с. 214 т. 1). Виконавче провадження з виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11.05.2017 року у справі №712/580/16ц було відкрите 20.09.2017 року і станом 22.02.2019 року завершене, внаслідок чого позивач вважає, що відповідач отримав повне виконання такого рішення суду, а отже має повернути позивачу суму коштів в розмірі 46 384 грн. 07 коп. Таким чином, між сторонами існує спір з приводу повернення грошових коштів, який виник із договірних зобов`язальних правовідноси і регулюється нормами Цивільного кодексу України. Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин суд виходить з того, цивільні правовідносини засновані на вільному волевиявленні і грунтуються на засадах свободи договору, справедливості добросовісності і розумності (ст.ст. 1, 3 ЦК України). Відповідно до ст. 1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Статтею 1213 ЦК передбачено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Згідно ст. 1214 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи. По обставинам спірних правовідносин підставою звернення позивача до суду з позовом до відповідача стало те, що відповідач [PERSON] , на думку позивача, отримав від ПАТ КБ «Приватбанк» додаткові грошові кошти, які мають належати позивачу, оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» незаконно користувався саме його грошовими коштами, а відтак і компенсація за неправомірне утримання таких коштів має належати саме позивачу. Натомість зазначене твердження позивача є не зовсім коректним та ґрунтується на неправильному тлумаченні норм закону та обставин спірних правовідносин. В цьому контексті суд звертає увагу на те, що внаслідок блокування грошових коштів, направлених [PERSON] в якості авансування оплати робіт [PERSON] , сторони досягли домовленості про інший порядок оплати таких робіт. За такою домовленістю оплати здійснювались [PERSON] готівкою без врахування авансових платежів (тобто тих грошових коштів, які були заблоковані банком), а [PERSON] , у свою чергу, зобов`язувався повернути [PERSON] заблоковані банком грошові кошти відразу після того, як банк зарахує їх на рахунок [PERSON] . При цьому, сторони домовились, що таке повернення може здійснюватись [PERSON] на картковий рахунок [PERSON] (№ [NUMBER] ), про що зазначено у розписці від 17.03.2017 року, підписаної [PERSON] (а.с. 10 т. 1). До того ж у своїх письмових заявах по суті спору сторони не заперечували узгодженості таких обставин, а відтак викладені у розписці від 17.03.2017 року обставини та умови взаєморозрахунків між [PERSON] та [PERSON] суд вважає доведеними. При цьому, суд відхиляє доводи сторони відповідача про недопустимість такого доказу, як необґрунтовані, оскільки судом не встановлено будь-яких порушень законодавчих норм, внаслідок складання такої розписки адвокатом [PERSON] . За рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 11.05.2017 року з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] присуджено три види грошових виплат: основний борг (сума коштів, що неправомірно заблокована банком) - 4 268 грн. 99 коп.; компенсаційні виплати (індекс інфляції, три проценти річних та пеня) - 40 775 грн. 20 коп.; судові витрати (судовий збір, який сплачений [PERSON] за подання позову до суду) - 1 339 грн. 88 коп. З цих коштів сума основного боргу - 4 268 грн. 99 коп. - це грошові кошти, які первинно були адресовані [PERSON] в якості авансування оплати будівельних робіт за замовленням [PERSON] . Натомість, оскільки в подальшому розрахунок між сторонами з приводу будівельних робіт був здійснений готівкою без врахування цієї авансової суми, то такі кошти підлягають поверненню [PERSON] , як безпідставно набуте майно. В той же час судом встановлено, що 19.04.2018 року [PERSON] здійснено переказ грошових коштів через термінал самообслуговування Ощадбанку на картковий рахунок в Ощадбанку на ім`я [PERSON] на суму 4 278 грн. 50 коп., що підтверджується копією відповідної квитанції (а.с. 62 т. 1) та копією меморіального ордеру (а.с. 214 т. 1). Співвідношення та аналіз відомостей такої квитанції і меморіального ордеру, які збігаються між собою (дата вчинення операції «19.04.2018»; ідентифікатор терміналу самообслуговування «10023-034»; код АВТ «950890»; код «к2301921»; сума зарахування «4 278 грн. 50 коп.»), в сукупності з іншими обставинами спірних правовідносин дають суду підстави вважати, що це є підтвердженням виконання [PERSON] свого зобов`язання перед [PERSON] з повернення другої частини заблокованих ПАТ КБ «Приватбанк» коштів, залишок яких складав 4 268 грн. 99 коп. (частина, що присуджена до стягнення з банку на користь [PERSON] судовим рішенням від 11.05.2017 року). За таких обставин відповідач довів перед судом виконання ним свого зобов`язання перед позивачем з повернення [PERSON] грошових коштів на загальну суму 133 988 грн., отриманих від останнього в якості авансування оплати будівельних робіт. Натомість позивач всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК не надав суду будь-яких доказів на спростування належності виконання відповідачем свого зобов`язання, а тому вимога про стягнення з відповідача цієї частини грошових виплат (4 268 грн. 99 коп.) є необґрунтованою. Друга частина грошових виплат, отриманих [PERSON] від ПАТ КБ «Приватбанк» за рішенням суду від 11.05.2017 року, являє собою компенсаційні виплати, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України (інфляційні нарахування та три проценти річних) та а. 2 п. 32.2 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (пеня). Такі компенсаційні виплати є мірою цивільної відповідальності індивідуального характеру, являють собою персоніфіковані санкції і направлені на відшкодування шкоди завданої банком саме отримувачу коштів, тобто тій особі, на рахунок якої з вини банку вчасно не надійшли грошові кошти. Відповідальність же банку перед платником коштів передбачена а. 3 п. 32.2 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», де встановлено, що платник має право на відшкодування банком, що обслуговує отримувача, шкоди, заподіяної йому внаслідок порушення цим банком строків завершення переказу, встановлених п. 30.2 ст. 30 цього Закону. За таких обставин доводи позивача про те, що стягнуті рішенням суду від 11.05.2017 року на користь [PERSON] компенсаційні виплати (індекс інфляції, три проценти річних та пеня) в сумі 40 775 грн. 20 коп. мають належати [PERSON] є помилковими, а тому вимога про стягнення цієї частини грошових виплат також є необґрунтованою. Третя частина грошових виплат, отриманих [PERSON] від ПАТ КБ «Приватбанк» за рішенням суду від 11.05.2017 року, являє собою відшкодування судових витрат, понесених безпосередньо [PERSON] у зв`язку із сплатою судового збору (1 339 грн. 88 коп.) за подання позову до Соснівського районного суду м. Черкаси. Зазначена сума судового збору була сплачена [PERSON] , що було встановлено безпосередньо рішенням суду від 11.05.2017 року. Будь-яких доказів того, що сплата такого судового збору була здійснена за рахунок коштів [PERSON] суду не надано, а тому відсутні будь-які правові підстави для стягнення з [PERSON] таких коштів на користь позивача. Таким чином, враховуючи особливості законодавчого регулювання спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що законом прямо не передбачено обов`язку відповідача на повернення позивачу грошових виплат, отриманих відповідачем на підставі судового рішення від 11.05.2017 року. В той же час необґрунтованими є і твердження позивача про те, що відповідний обов`язок відповідача передбачений розпискою від 17.03.2017 року. В цьому контексті слід звернути увагу на те, що семантичний аналіз змісту розписки від 17.03.2017 року свідчить про те, що в ній відображений обов`язок [PERSON] про повернення [PERSON] суми грошових коштів в розмірі 133 988 грн. «після вирішення питання з банком та зарахування коштів на картку», а отже тільки тієї суми, яка була переведена [PERSON] в якості авансового платежу, але була заблокована ПАТ КБ «Приватбанк». Підтвердження наявності між сторонами домовленостей щодо повернення [PERSON] позивачу інших сум, які були предметом судового розгляду у справі №712/580/16ц, суду не надано, а відтак ця обставина є недоведеною. Разом з тим, варто звернути увагу, що положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилаєтьс я як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Аналогічний висновок викладений і в постанові Верховного Суду від 27.12.2019 року у справі № 641/6191/17. Отже, враховуючи вищевикладені обставини та приймаючи до уваги надані сторонами докази, якими обґрунтовуються доводи сторін, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися позивач та відповідач, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведений належними та переконливими доказами факт, що діями відповідача було порушено права позивача, а тому позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed