Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що у відповідності до рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 09.12.2014 року про поділ майна подружжя за ним визнано право особистої приватної власності на Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] . У квітні 2019 року при зверненні до відділу державної реєстрації Каховської міської ради з питань реєстрації свого права власності на вказану нерухомість, позивачу стало відомо, що у відповідності до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Тоткало О.А., право власності на житловий будинок [ADDRESS] в цілому належить [PERSON] 08.08.2019 року під час розгляду справи у Каховському міськрайонному суді Херсонської області про визнання правочину недійсним, [PERSON] надав суду договір купівлі-продажу № 2011 від 28.12.2016 року, у відповідності до якого у зазначеному договорі він є покупцем, а [PERSON] продавцем. Тоді ж позивач дізнався, що відповідачка [PERSON] ( [PERSON] ), виступаючи у якості продавця, уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Коршуновою Л.А. 30.04.2015 року за реєстровим № 214, з якого вбачається, що позивач у відповідності до заяви дав погодження своїй колишній дружині [PERSON] на відчуження вищевказаного житлового будинку. Позивач стверджує, що даючи свою згоду на відчуження будинку, він вважав, що це стосується Ѕ частини будинку, яка залишилася відповідачці після рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 09.12.2014 року. Позивач вважає, що за наявності рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 09.12.2014 року про визнання за ним права особистої власності на Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] в порядку розділу майна, набутого подружжям за час шлюбу, нотаріус не у спосіб, передбачений законодавством України, вчинила правочин - договір купівлі-продажу № 214 від 30.04.2015 року на відчуження в цілому вищевказаного житлового будинку, оскільки він (позивач), повинен був бути стороною даного договору (продавцем). Крім того, за наявності його як власника Ѕ частини спірної нерухомості, сторони двох спірних правочинів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не мали права відчужувати та набувати у власність частку позивача у нерухомому майні Просить суду визнати частково недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] від 30.04.2015 року, реєстраційний номер 214, укладений між відповідачем [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Коршуновою Л.А., в частині Ѕ частки вказаного житлового будинку, яка на праві власності належить йому, позивачу [PERSON] , а також визнати частково недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] від 28.12.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Тоткало О.А., в частині Ѕ частки вказаного житлового будинку, яка на праві власності належить йому, [PERSON] . В судовому засіданні позивач, представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягали у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, надала відзив на позовну заяву, який підтримала у судовому засіданні, та у відповідності до якого просила застосувати позовну давність. Відповідачка також пояснила, що позивач був добре обізнаний про продаж будинку у квітні 2015 року, оскільки, замість того, щоб здійснити реєстрацію права власності на частину будинку відповідно до рішення суду у справі №658/267/14, з метою економії коштів особисто надав нотаріусу заяву про те, що не заперечує проти продажу всього будинку відповідачкою, а також видав на її ім`я довіреність на здійснення правочину від двох осіб. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначив про сплив позовної давності. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Третя особа - приватний нотаріус Коршунова Л.А. у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності та письмове пояснення по справі, у якому вказала, що договір купівлі-продажу від 30.04.2015 року був посвідчений нею із суворим дотриманням вимог чинного законодавства України та наданням всіх необхідних документів, тому підстав для визнання цього договору недійсним немає. Даних щодо поділу спільного майна подружжя при посвідченні договору у неї не було. Від третьої особи - приватного нотаріуса Тоткало О.А. надійшла заява про розгляд справи за їїї відсутності. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є способом захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до положень ст.. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч.1 ст. 216 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що у відповідності до рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 09.12.2014 року про поділ майна подружжя, за позивачем [PERSON] визнано право особистої приватної власності на Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] з надвірними будівлями в порядку розділу майна, набутого подружжям за час шлюбу (а.с. 7, 8). Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Каховського районного нотаріального округу Коршуновою Л.А. від 30.04.2015 року за реєстровим номером 214, відповідачка [PERSON] , виступаючи у якості продавця, уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS] . Як вбачається з письмових пояснень приватного нотаріуса Коршунової Л.А. та наданих нотаріусом на вимогу суду копій документів, на підставі яких був посвідчений вказаний договір, при укладенні договору відповідачкою [PERSON] було надано рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської суду від 21.07.2008 року, яким за нею було визнано право власності на домоволодіння [ADDRESS] (а.с.89). Право власності на будинок було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11.11.2013 року, що підтверджувалося витягом №12560366 від 11.11.2013 року, номер запису про право власності 3320513 (а.с. 90). Станом на 30.04.2015 року право власності на вказаний будинок в цілому також було зареєстровано за [PERSON] (а.с. 98-101). Перед посвідченням вказаного договору позивач [PERSON] підписав заяву про надання згоди своїй колишній дружині - відповідачу [PERSON] на продаж набутого в період зареєстрованого шлюбу вищевказаного житлового будинку, справжність підпису на якій було засвідчено приватним нотаріусом Каховського районного нотаріального округу Коршуновою Л.А. 28.04.2015 року за реєстровим номером 210 (а.с. 102-103). При цьому рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 09.12.2014 року про поділ майна подружжя, яким за позивачем [PERSON] визнано право особистої приватної власності на Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] з надвірними будівлями в порядку розділу майна, набутого подружжям за час шлюбу, нотаріусу надано не було. Не було проведено і державну реєстрацію права власності позивача на належну йому Ѕ частину вказаного домоволодіння, як того вимагають положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» N 1952-IV від 01.07.2004 року (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Внаслідок недотримання позивачем вимог законодавства щодо реєстрації права власності на належну йому нерухомість, нотаріус при посвідченні договору купівлі-продажу від 30.04.2015 року була позбавлена можливості отримати актуальну інформацію щодо власників домоволодіння [ADDRESS] , тому за наявності заяви позивача [PERSON] про надання згоди своїй колишній дружині - відповідачу [PERSON] на продаж набутого в період зареєстрованого шлюбу вищевказаного житлового будинку, посвідчила спірний договір на підставі наданих відповідачкою документів та даних, що містилися в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно станом на 30.04.2015 року. Разом з тим, за наявності рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 09.12.2014 року про поділ майна подружжя, яким за позивачем [PERSON] визнано право особистої приватної власності на Ѕ частину домоволодіння, при продажу відповідачкою, як одноособовим власником, всього домоволодіння, було порушено право позивача на розпорядження належною йому часткою нерухомого майна. Відповідач [PERSON] у відзиві заявила про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що позивач був обізнаний про продаж будинку з 30.04.2015 року, оскільки для продажу будинку скасував заходи забезпечення позову, застосовані у справі №658/267/14-к та підписав заяву про те, що не заперечує проти продажу усього будинку ( а.с. 59-61). Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Відповідно до положень ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року № 6-68цс15, яка є обов`язковою для всіх судів України. Доводи позивача [PERSON] про те, що він не знав про продаж домоволодіння [ADDRESS] до квітня 2019 року, суд вважає безпідставними, так як позивач 28.04.2015 року, перед посвідченням договору від 30.04.2015 року, підписав заяву про надання згоди своїй колишній дружині - відповідачці [PERSON] на продаж набутого в період зареєстрованого шлюбу вищевказаного житлового будинку за ціну та на умовах на її розсуд, справжність підпису на якій було засвідчено приватним нотаріусом Каховського районного нотаріального округу Коршуновою Л.А. Зі змісту вказаної заяви вбачається, що позивач надав згоду на продаж усього житлового будинку, набутого в період зареєстрованого шлюбу, а не на його частину. За вказаних обставин суд вважає, суд дійшов висновку, що позивач міг довідатися про факт продажу домоволодіння ще у 2015 році. До 24.04.2019 року - дати звернення до суду з позовом про визнання правочину недійсним (справа №658/1693/19) [PERSON] за захистом своїх прав до суду не звертався. Позивач пропустив строк звернення до суду з позовною вимогою про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] від 30.04.2015 року, укладеного між відповідачкою [PERSON] ) та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Коршуновою Л.А., в частині Ѕ частки вказаного житлового будинку, яка на праві власності належить позивачу [PERSON] , оскільки звернувся до суду з позовом після спливу майже чотирьох років від дати укладення оспорюваного правочину, хоча строк позовної давності для нього закінчився у травні 2019 року. На підставі наведеного та приймаючи до уваги, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позовної вимоги щодо визнання частково недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] від 30.04.2015 року, реєстраційний номер 214, укладеного між відповідачкою [PERSON] ( [PERSON] ) та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Коршуновою Л.А., в частині Ѕ частки вказаного житлового будинку, яка на праві власності належить позивачу [PERSON] слід відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності. Щодо вимоги про визнати частково недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] від 28.12.2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Тоткало О.А., в частині Ѕ частки вказаного житлового будинку, яка на праві власності належить позивачеві, суд зазначає наступне. У судовому засіданні встановлено, що у відповідності до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Тоткало О.А. від 28.12.2016 року, реєстровий номер 2011, [PERSON] (продавець) передала у власність [PERSON] (покупцю), належний їй житловий будинок [ADDRESS] на земельній ділянці сільської ради, загальною площею 0,0531 га, наданій для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вказаний будинок, що відчужується за цим договором, належав продавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Каховського районного нотаріального округу Коршуновою Л.А. 30.04.2015 року(а.с.9-10). Позивач зазначає, що за наявності його як власника Ѕ частини спірної нерухомості, сторони двох спірних правочинів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не мали права відчужувати та набувати у власність частку позивача у нерухомому майні. Згідно положень п. 10 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Враховуючи вищевказане, а також приймаючи до уваги, що договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] від 30.04.2015 року, укладений між відповідачкою [PERSON] ) та відповідачкою [PERSON] , недійсним в частині відчуження майна, належного позивачеві, не визнаний, позовна вимога про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу цього ж будинку від 28.12.2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , задоволенню не підлягає. Таким чином, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed