Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач 1), [PERSON] (далі по тексту - позивач2) звернулись до суду з позовом до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Морозової Світлани Володимирівни (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 3), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 4), відповідно до якого просили зобов`язати відповідача 1 видати дублікат договору купівлі-продажу квартири за [ADDRESS] , посвідченого 24.06.2004 за реєстровим № 7191 - [PERSON] та [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що квартира за [ADDRESS] придбана на п`ятьох осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях кожному. На момент укладення Договору купівлі-продажу, позивачі були малолітніми дітьми, в їх інтересах діяли батьки, відповідач 4 та [PERSON] . Так, батько позивачів, відповідач 4 здає вказану квартиру в оренду та отримує дохід. При цьому, позивачі як співвласники, не можуть отримати свою частку доходу, оскільки в них немає правовстановлюючих документів. Також позивачі звертались до приватного нотаріуса КМНО Морозової С.В., проте відповідач 1 відмовила останнім у видачі дублікату договору купівлі-продажу. Відсутність правовстановлюючого документу на власність позивачів позбавляє їх можливості реалізувати своє право власності, а тому останні звернулись до суду з вказаним позовом. 03.10.2019 ухвалою суду по справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, встановлено сторонам строки для надання заяв по суті справи. Відповідач 1 до суду відзив не надав, проте направив листа, відповідно до якого справу просив розглядати за його відсутності. Відповідач 2 у встановлений в ухвалі строк відзив, пояснення на позовну заяву не надав, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомлення сторін не заявив, хоча на його адресу судом направлялась копія ухвали про відкриття провадження з копією позовної заяви з доданими до неї документами. Відповідач 3 у встановлений в ухвалі строк відзив, пояснення на позовну заяву не надав, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомлення сторін не заявив, хоча на його адресу судом направлялась копія ухвали про відкриття провадження з копією позовної заяви з доданими до неї документами. Відповідач 4 у встановлений в ухвалі строк відзив, пояснення на позовну заяву не надав, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомлення сторін не заявив, хоча на його адресу судом направлялась копія ухвали про відкриття провадження з копією позовної заяви з доданими до неї документами. Відповідно до ч. 5 ст. 247 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. При цьому, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України, після закінчення строків для надання сторонами відповідних заяв по суті справи, визначених в ухвалі про відкриття Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ч.3 ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.1, 2 ст.319 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Так, в судовому засіданні встановлено, що 23.08.2019 [PERSON] та [PERSON] звернулись із заявами до відповідача 1 Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Морозової Світлани Володимирівни, відповідно до яких просили видати їм дублікат Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , для проведення державної реєстрації права власності на вищевказаний об`єкт нерухомості. Так, статтею 7 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської міських державних адміністрацій. Нотаріуси у встановленому порядку в межах своєї компетенції вирішують питання, що випливають з норм міжнародного права, а також укладених Україною міждержавних угод. У частині першій статті 53 Закону України «Про нотаріат» визначено, що у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за письмовою заявою осіб, перелічених у першому реченні частини п`ятої статті 8 цього Закону, видається дублікат втраченого документа. Відповідно до частини сьомої статті 8 Закону України «Про нотаріат» довідки про вчинені нотаріальні дії та копії документів, що зберігаються у нотаріуса, видаються нотаріусом виключно фізичним та юридичним особам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії. Пунктом 1.1 глави 22 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок) встановлено, що у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких учинялася нотаріальна дія, нотаріусом видається дублікат утраченого або зіпсованого документа. З указаного вбачається, що коло осіб, яким надано право отримати дублікат утраченого або зіпсованого документа, не підлягає розширювальному тлумаченню. Зазначений правовий висновок висловлений Об`єднаною Палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 243/7935/16-ц (провадження № 61-18384сво18). Судом встановлено, що 28.08.2019 за результатами розгляду поданих позивачами заяв приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Постанова обґрунтована тим, що квартира за вказаним Договором купівлі-продажу була придбана на ім`я п`ятьої осіб, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях кожному. У відповідно до ст. 8 Закону України «Про нотаріат» та з метою підтвердження дійсної втрати оригіналу договору купівлі-продажу із заявою про видачу дублікат Договору мали б звернутись всі перелічені покупці. Оскільки з такою заявою звернулись тільки двоє з них, приватний нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії. Позивачі вважають, що відповідач 1 неправомірно відмовив їм у вчиненні нотаріальної дії, оскільки вони є співвласниками зазначеного майна та мають такі ж рівні права як й інші співвласники. При цьому, позивачі позбавлені можливості здійснити державну реєстрацію належної їм квартири, а тому останні звернулись до суду з вказаним позовом. Так, положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 вказаної ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Наведеною нормою визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Оцінюючи належність обраного позивачами способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В свою чергу, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до норм ч. ч. 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як визначено в ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно положень ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що коло осіб, яким надано право отримати дублікат утраченого або зіпсованого документа, не підлягає розширеному тлумаченню. При цьому, до приватного нотаріуса із заявами про видачу дублікату Договору купівлі-продажу звернулись двоє з п`яти покупців, що суперечить положенням ст. 8 Закону України «Про нотаріат». Крім того, статтею 53 Закону України «Про нотаріат» передбачено випадки, коли може бути виданий дублікат документа, посвідченого або виданого нотаріусом, а саме у випадку втрати або зіпсування такого документу. При цьому, вказаний перелік є вичерпним. В свою чергу, позивачі не надали до матеріалів справи належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність підстав для видачі Дублікату Договору купівлі-продажу, а саме позивачами не надано доказів того, що оригінал Договору купівлі-продажу квартири був втрачений або зіпсований. Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 5 Закону України «Про нотаріат», нотаріус зобов`язаний, зокрема, відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам. Згідно положень п. 1, 2 ч. 1 ст. 49 Закону, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, якщо , вчинення такої дії суперечить законодавству України; не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. З огляду на положення ст. 8, 49, 53 Закону України «Про нотаріат», суд дійшов висновку, що приватним нотаріусом правомірно було відмовлено позивачам у видачі дублікату Договору купівлі-продажу квартири. При цьому, з матеріалів справи не вбачається наявності підстав, за яких суд мав би зобов`язати Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Морозову С.В. видати дублікат договору купівлі-продажу квартири за [ADDRESS] , посвідченого 24.06.2004 за реєстровим № 7191 позивачам. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивачі як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, факт порушення відповідачами прав позивачів не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Виходячи з наведеного та

Outcome: dismissed