Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги вмотивовані тим , що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , що належить йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі - продажу від 12 червня 2013 року, який зареєстрований в реєстрі за №6397. Згідно довідки про склад сім`ї виданої виконавчим комітетом Хустської міської ради від 21.08.2019 № 8157 в будинку [ADDRESS] зареєстровані громадяни: бабка - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 25.11.1977 року., дядько - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 20.07.1981 року. Однак, [PERSON] не проживає в житловому приміщенні тривалий період, про що складено Акт про проживаючих осіб в житловому приміщенні від 24 серпня 2019 року. Відповідач не проживає в даному будинку, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком він не цікавиться. Фактичне постійне місце проживання відповідача - [ADDRESS] . [PERSON] проживає за вказаною вище адресою протягом останніх тридцяти років разом зі своєю сім`єю. За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту його порушених прав. Враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по його утриманню житлового приміщення, а тому я [PERSON] , як власник житла вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює йому перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. У своєму позові позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме будинком, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав покликаючись на наведені в ньому обставини , просить його задоволити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] просить суд відмовити в задоволенні позову покликаючись на наведені у письмовому відзиві обставини. У письмовому відзиві відповідач вказує , що позивач не наводить у своїй позовній заяві, які саме його права конкретно відповідач порушує реєстрацією місця свого постійного проживання у цьому будинку. Позивач подав позов щодо втрати права користування будинком, який належав його батькам. Станом на час смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , він був зареєстрований у будинку батька, тобто спадкодавця, за адресою [ADDRESS] , та відповідно до ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України вважається таким, що прийняв спадщину. У 2006 році, через декілька місяців після смерті батька, він звернувся до Хустської державної нотаріальної контори стосовно спадщини за батьком батька. Перевіривши його документи, нотаріус роз`яснив, що оскільки його місце проживання зареєстроване згідно з паспортом громадянина України разом зі спадкодавцем - батьком, то йому не потрібно подавати заяву про прийняття спадщини, а свідоцтво про право на спадщину у належній йому частці він зможе отримати у будь-який час після спливу шести місяців після смерті батька. Нотаріус також роз`яснив йому, що прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відтак, правові норми, які навів позивач про захист своїх прав власника (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України) можуть бути застосовані й до нього - для захисту його прав спадкоємця покійного батька на житловий будинок за адресою [ADDRESS] , що належав його батьку та мамі на справі спільної часткової власності. Після отримання позову [PERSON] , з матеріалів якого я довідався вперше, що його мати [PERSON] одноосібно оформила спадщину батька на себе і 2013 року дванадцятого червня продала житловий будинок своєму внуку [PERSON] , він звернувся до Хустської державної нотаріальної контори та нотаріус повідомила йому, що вона видала 17 листопада 2011 року свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок за заявою мами [PERSON] , в якій [PERSON] повідомила, що інших спадкоємців першої черги у батька немає, та надала копію будинкової книги, з якої вбачається, що він виписаний з батьківського будинку у 2000 році. Відтак відповідач вважає , що наявні усі підстави вважати порушеними саме його права - право на спадщину майна померлого [INFO] батька [PERSON] діями іншого спадкоємця першої черги [PERSON] , а тому просить відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні будучи допитаю в якості свідка та попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві покази та відмову від дачі показів [PERSON] суду ствердила , що вона проживає в [ADDRESS] . Її будинок знаходиться майже навпроти будинку позивача і з самого народження вона відповідача жодного разу у будинку [ADDRESS] не бачила. В судовому засіданні будучи допитаю в якості свідка та попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві покази та відмову від дачі показів [PERSON] суду ствердила , що вона проживає в [ADDRESS] . Її будинок знаходиться навпроти будинку позивача та вона підтримує тісні стосунки з бабусею позивача [PERSON] . Вона кожного дня спілкується з [PERSON] , яка є матірю відповідача , та відвідує її вдома . Відповідач [PERSON] вже більше 30 років не проживає у будинку [ADDRESS] та не навідує свою матір. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилалася, як на підставу своїх вимог та заперечень , оцінивши докази на підтвердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає, позовні вимоги слід задоволити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, та належними доказами доведено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] ( а.с. 9-10) В даному будинку з 20 липня 1981 року і по теперішній час зареєстрований, відповідач [PERSON] (а.с.12) Відповідач [PERSON] у будинку [ADDRESS] не проживає більше шести місяців, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових і матеріальних умов громадянина від 24.08.2019 р. ( а.с.11). Також в судовому засіданні встановлено , показами свідків підтверджено та не заперечується і самим відповідачем та його представником , що відповідач на даний час проживає в [ADDRESS] . Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи, втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї. Як вбачається з матеріалів справи, попереднім власником вказаного житлового будинку була [PERSON] мати відповідача та бабуся позивача , якій він належав на праві особистої приватної власності : ? частка на підставі Договору про надання права на побудову житлового будинку, посвідченого Хустською державною нотаріальною конторою 17 лютого 1955 року за реєстровим № 415 та Акту про закінчення будівництва від 8 жовтня 1959 року, зареєстрованого в Хустському міжміському БТІ , а також ? частка - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 листопада 2011 р. за реєстровим № 1-1302 Показами свідків стверджується, що відповідач без поважних причин понад тридцять років не проживає у спірному будинку, а тому втратив право користування цим житлом. Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі № 758/3889/16-ц. Задоволення позову не порушує житлових прав відповідача, для якого будинок, про який ідеться, не є єдиним житлом. На переконання суду, таке втручання у право на повагу до житла відповідача не суперечить положенням ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, підписаної від імені України 09.11.1995 і ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, оскільки здійснене згідно із законом, є необхідним у демократичному суспільстві для захисту прав і свобод позивача, тоді як відмова в задоволенні вимоги тягла б порушення прав позивача на належне користування своєю власністю, передбачених як вищенаведеними нормами закону, так і положеннями ст. 8 Конвенції та ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції. У своєму відзиві відповідач , як на підставу для відмови в задоволенні позову вказує , що він був зареєстрований у спірному будинку, а тому має право на отримання спадщини за покійним батьком, яку його мати оформила без його відома. Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено , що відповідач лише був зареєстрований однак не проживав у будинку на момент смерті свого батька а саме до [INFO] . Відповідачем подано лист завідуючої держнотконтори від 20.11.2019 р. № 707/01-16 в якому радила відповідачу звернутися до суду про встановлення факту прийняття спадщини за померлим [PERSON] та внесення змін до раніше виданих свідоцтв про право на спадщину в частині зміни частки спадкодавця. Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Станом на момент розгляду даної справи відповідачем не подано до суду жодного доказу, а отже не доведено, що він має право на частку у спірному будинку, а тому його покликання у відзиві є неспроможними із встановленими у судовому засідання обставинами справи, а тому не приймає їх до уваги .

Outcome: approved