Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційне підприємство «Гранула» про зміну дати звільнення. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, 01 червня 2007 року він був прийнятий на роботу у ТзОВ «ВКП «Гранула» на посаду заступника директора. За період його роботи директором Товариства неодноразово порушувалися його трудові права та права інших працівників. У зв'язку із систематичною невиплатою директором заробітної плати, він був змушений 16.09.2013 року написати письмову заяву на звільнення за власним бажанням з 07.10.2013 року відповідно до ст.38 КЗпП України. 07.10.2013 року йому було видано трудову книжку і копію наказу про його звільнення. Проте, в порушення його прав, роботодавцем днем його звільнення зазначено дату - 30.11.2011 року, що суперечить обставинам справи, оскільки він виконував свої обов'язки до дня звільнення. Вважає дії відповідача неправомірними, просить змінити дату його звільнення з посади заступника директора ТзОВ «ВКП «Гранула» з 30.11.2011 року на 07.10.2013 року та поновити строк звернення до суду, оскільки такий пропущений з поважних причин. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, дав пояснення аналогічні фабулі позовної заяви, просить суд позов задоволити. В судовому засіданні представник відповідача Гринишин М.С. позов заперечив та пояснив, що відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення безпосередньо до районного у місті, міського чи міськрайонного суду в місячний строк з дня вручення йому копії наказу про звільнення або дня видачі трудової книжки. Трудова книжка позивачу видана на руки 07.10.2013 року. Таким чином місячний термін звернення до суду позивачем пропущений, оскільки позов подано лише 03.04.2014 року. Крім того, позивачем не представлено жодних підтверджуючих доказів перебування за межами м.Львова, в тому числі і на Майдані Незалежності, а тому враховуючи вищенаведене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід залишити без задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до Наказу № 14 від 01 червня 2007 року (а.с.4), [PERSON] прийнятий на роботу у ТзОВ «Виробничо-комерційне підприємство «Гранула» на посаду заступника директора з 01 червня 2007 року на підставі його заяви. Як вбачається з матеріалів справи (а.с.5), 01 червня 2007 року директор ТзОВ «ВКП «Гранула» Цьома М.І. та [PERSON] уклали трудовий договір, який регулює трудові відносини між Працівником і Працедавцем. Згідно з Наказом № 01 від 07 жовтня 2013 року (а.с.6), [PERSON] звільнений з роботи за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України з 30 листопада 2011 року, про що зроблено відповідний запис у трудовій книжці позивача (а.с.7). В судовому засіданні позивач заявив усне клопотання про поновлення строку звернення до суду, мотивуючи тим, що такий пропущений з поважних причин, оскільки він з кінця жовтня 2013 року перебував в м.Києві і приймав участь у подіях на Майдані Незалежності. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як вбачається з матеріалів справи, позивач був ознайомлений з наказом про його звільнення 07 жовтня 2013 року, що підтверджується його підписом про ознайомлення з даним наказом (а.с.6), трудова книжка йому була видана 07 жовтня 2013 року, що також підтверджується його підписом у Книзі обліку руху трудових книжок ТзОВ «ВКП «Гранула», оригінал якої був оглянутий в судовому засіданні (а.с.49-50), про що і не заперечив сам позивач в судовому засіданні. Крім того, позивач в судовому засіданні пояснив, що в м.Київ поїхав в кінці жовтня 2013 року, повернувся до м.Львова в кінці грудня 2013 року у зв'язку з хворобою, після 10 січня 2014 року знов поїхав до м.Києва, проте жодних підтверджуючи доказів про перебування весь цей час в м.Києві на Майдані Незалежності він представити не може, як і не може надати жодних доказів (медичної документації) про хворобу, яка мала місце в період часу з грудня 2013 року по січень 2014 року. Відповідно до Постанови ПВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року, встановлені ст.ст.228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Враховуючи те, що позивачу вручена копія наказу про звільнення та видано трудову книжку 07 жовтня 2013 року, останній звернувся до суду лише 03 квітня 2014 року, жодних підтверджуючих та належних доказів пропуску строку звернення до суду позивачем не представлено, а тому, враховуючи вищенаведене, пред'явлений позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed