Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив поновити йому строк на оскарження договору купівлі-продажу, визнавши причину його пропуску поважною; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 15.07.2008 року укладений між ним та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Мягченко С.Г. за р.№2617; повернути сторони в попереднє становище, визнавши за ним право власності на земельну ділянку [NUMBER] площею 0,0468 га кадастровий номер [NUMBER], яка розташована у садовому товаристві «Азовець у м. Бердянську Запорізької області. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 19.09.1997 оку він уклав шлюб з [PERSON], яка обрала прізвище [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження. В період з 2005 року по 2006 рік він працював директором Бердянської філії Кредитної спілки «Довіра». За неправомірні дії у 2007 році щодо нього була порушена кримінальна справа за ч.2 ст. 364, ч.2 ст. 366 КК України та зі слів слідчого був накладений арешт на його майно. Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.04.2008 року його було засуджено ч.2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України і остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з забороною обіймати керуючі посади строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України основне покарання вважати призначеним з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Кредитної спілки «Довіра» 164730 грн. Достовірно знаючи, що для виконання вироку суду, майно, яке зареєстровано за ним у вигляді земельної ділянки, яка розташована у садовому товаристві «Азовець», буде арештовано та реалізовано виконавчою службою, він 15.07.2008 року уклав договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки зі своєю тещею [PERSON] Після укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, він разом з дружиною збудували на ній двоповерховий будинок, в якому проживають у літній період часу, що свідчить про відсутність намірів щодо переходу земельної ділянки до іншого власника. Зазначає, що раніше він не звертався до суду з даним позовом тому, що він з дружиною проживали разом та використовували дану земельну ділянку для сім'ї, тому вважає строк звернення до суду пропущений з поважних причин. В судовому засіданні, позивач [PERSON] та його представник за договором про надання правової допомоги адвокат Бзаров Р.В., посилаючись на вимоги ч. 1 ст. 233 ЦК України, просили позов задовольнити. Представник відповідача за договором про надання правової допомоги адвокат [PERSON] просив в задоволенні позову відмовити. Пояснив, що до укладення оскарженого договору продавець [PERSON] отримав від покупця [PERSON] 26120 грн., що підтверджується самим договором купівлі-продажу і перевищує ринкову вартість земельної ділянки, визначену ТОВ «Корум», а отже умови договору не можуть вважатися невигідними для продавця. Просив звернути увагу на те, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом, зазначив що він намагався уникнути цивільно-правової відповідальності. Разом з цим, на даний час позивач намагається повторно продати спірну земельну ділянку та погасити свої борги. Крім того, не можуть бути визнанні поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки на обґрунтування їх поважності позивач посилається на відносини з третьою особою, яка не була стороною оскарженого договору. Опитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що продаж спірної земельної ділянки фактично відбувся 15.07.2008 року. У нотаріуса були присутні вона, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] На виконання умов договору купівлі-продажу [PERSON] передала [PERSON] 25000 - 26000 грн. [PERSON] придбала земельну ділянку для садівництва через те, що присадибна ділянка, де вони проживають ([ADDRESS]) дуже мала і її площа складає близько 200 кв.м. [PERSON] мав намір продати спірну земельну ділянку та наявний автомобіль для купівлі нового автомобіля. Свідок [PERSON] пояснила, що вона тривалий час знає позивача і є з ним сусідами подачі. Її чоловік допомагав позивачу будувати дачний будинок. Зі слів позивача знає, що у нього були неприємності з законом і він пропонував їй формально оформити земельну ділянку на неї. В подальшому вирішили оформити земельну ділянку на мати [PERSON] Свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що тривалий час знайомі з [PERSON] Допомагали йому з будівництвом дачі. Знають, що у останнього в 2008 році були неприємності і була потреба переоформити його дачу щоб уникнути конфіскації. Вирішили переоформити дачу без оплати на тещу. Свідок [PERSON] пояснила, що їй відомо про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності. Останній радився з нею на кого переоформити дачу. Вирішили оформити на [PERSON] Свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що знайомі з родиною [PERSON]. Спірна земельна ділянка належить [PERSON] і вона її придбала у [PERSON] [PERSON] тривалий час мала намір придбати собі дачу, проте шукала дачу поблизу дачі її сина. Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, 15.07.2008 року [PERSON] та [PERSON] уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки [NUMBER] площею 0,0468 га, що розташована у садовому товаристві «Азовець» у м. Бердянську Запорізької області. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій сторона (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Згідно частин 1, 2, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Оспорюючи договір купівлі-продажу у суді, позивач [PERSON] посилався на вимоги ч. 1 ст. 233 ЦК України. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ч. 1 ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася, незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах ( ч.1 ст. 233 ЦК), характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. За змістом ст. 233 ЦК України для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох підстав: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину. Відповідно до правової позиції, яка міститься у постанові ВСУ від 06 квітня 2016 року у справі №6-551цс16, тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини.Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України, позивачу в сукупності необхідно послатися на такі підстави, які будуть використанні в суді як докази, зокрема: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин. Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати таке. По-перше, ці невигідні умови безпосередньо мають бути пов'язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити. По-друге, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи. По-третє, хоча ЦК і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі для особи обов'язки. Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи. Як на тяжку обставину позивач посилався на наявність кримінальної справи по обвинуваченню його за ч.2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України та покладений на нього вироком суду обов'язок відшкодувади Запорізькій обласній Кредитній спілці «Довіра» завдану шкоду у розмірі 164730 грн. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, справедливість та добросовісність. Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку про те, що намагання особи уникнути конфіскації майна за вироком суду чи обов'язку відшкодувати завдану ним матеріальну шкоду на думку суду не є тяжкою обставиною в розумінні ст. 233 ЦК України. У відповідності до оскарженого договору купівлі-продажу, продаж спірної земельної ділянки вчинений за 26120 грн., які повністю одержані продавцем від покупця до підписання цього договору (п.4 Договору). Згідно п. 5 Договору ринкова вартість земельної ділянки згідно висновку про ринкову вартість земельної ділянки, виданого ТОВ «КОРУМ» 19.06.2008 року, становить 24289,20 грн. Нормативна грошова оцінка згідно витягу (довідці) з технічної документації щодо нормативної оцінки земель , виданого Бердянським міським управлінням земельних ресурсів 18.06.2008 року за №688, становить 26119,70 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, або заперечень. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб , що беруть участь у справі. Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Отже з урахуванням наведених вище приписів закону та встановлених обставин суд приходить до висновку, що позивач не довів наявність вкрай невигідних для нього умов в оскарженому договорі, а отже відсутні й підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15.07.2008 року. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). Доводи позивача щодо початку перебігу позовної давності з часу подання [PERSON] до суду позовної заяви про розірвання шлюбу, суд не може прийняти до уваги, оскільки початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Так, позивач [PERSON] був стороною оскарженого договору купівлі-продажу та був обізнаний про його умови з моменту його укладання, тобто з 15.07.2008 року, а отже мав право оскаржити його протягом трьох років.

Outcome: dismissed