Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом, який в подальшому уточнив і просить стягнути із ДП МОУ «Готель Власта» на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 28139 грн. та 85898 грн. середнього заробітку за час затримки її виплати, відшкодувати 10000 грн. моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що з 24.05.2012 року працював помічником генерального директора ДГО «Концерн «Військторгсервіс» та наказом Міністра оборони України № 380 від 06.06.2012 року до 29.03.2013 року виконував обов'язки директора ДП МОУ «Готель «Власта» на час відсутності директора. На час його виконання обов'язків директора готелю ставка за посадою директор готелю становила 3672 грн. За період його роботи помічником генерального директора ДГО «Концерн «Військторгсервіс» щомісячно виплачувало йому заробітну плату в розмірі 710 грн. за 0,25 ставки. Зазначив, що відповідач повинен був виплачувати йому різницю між доходом за посадою генерального директора та директора готелю, а саме 2962 грн., однак відповідач не нарахував та не виплатив йому належну зарплату за 9,5 місяців, тому утворилась заборгованість в розмірі 28139 грн. Крім того, стягненню підлягає середній заробіток у зв'язку з несвоєчасним розрахунком, який станом на 31.08.2015 року становить 85898 грн. за 29 місяців. Також просив стягнути моральну шкоду в розмірі 10000 грн., оскільки незаконні дії відповідача призвели до фізичних та моральних переживань, він втратив душевний спокій, не мав засобів для забезпечення належного рівня життя своєї сім'ї. Суд ухвалив справу розглядати без участі позивача, який в заяві про збільшення розміру позовних вимог просить розглядати справу за його відсутності, що відповідає вимогам ст.158 ЦПК України, та представника відповідача Максимонько Л.В., який подав письмові заперечення проти позову та заяву про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. У відповідності до ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належнооформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 24.05.2012 року працював помічником генерального директора консультаційного відділу «Концерну «Військторгсервіс» та відповідно до наказу Міністра оборони України № 380 від 06.06.2012 року на позивача було покладено тимчасове виконання обов'язків директора ДП МОУ «Готель «Власта». 29.03.2013 року він був звільнений з займаної посади помічника генерального директора консультаційного відділу «Концерну «Військторгсервіс» за угодою сторін, згідно п.1 ст. 36 КЗпП України (наказ № 65-а від 29.03.2013р.). Як вбачається з довідки Концерна «Військторгсервіс» № 10/1717 від 23.09.2015 року [PERSON] дійсно працював у Концерні «Військторгсервіс» та займав посаду помічника генерального директора, його середньомісячна заробітна плата до часу звільнення становила 710 грн. Копіями розрахункових листків за період з липня 2012 року по березень 2013 року також підтверджуються ті обставини, що позивач займав посаду помічника генерального директора консультаційного відділу Концерну «Військторгсервіс» і на цьому підприємстві отримував заробітну плату. Крім того, з листа № 07/1359 від 29.07.2015 року Концерну «Військторгсервіс» вбачається, що [PERSON] на підприємстві була нарахована заробітна плата за червень 2012 року - березень 2013 року в сумі 4269,87 грн., яка згідно чинного законодавства була депонована, та те, що його просили з'явитися для отримання такої. Враховуючи наведене, вимоги позивача до ДП МОУ «Готель Власта» є безпідставними, оскільки законом передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення працівника провести з ним розрахунок. Крім цього, оскільки вимоги позивача про стягнення з ДП МОУ «Готель Власта» заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки її виплати є, на переконання суду, безпідставними, у суду немає підстав задовольняти наступну, похідну вимогу позивача, а саме: про відшкодування з відповідача моральної шкоди. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, враховуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, а відтак, у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. За такого рішення, з урахуванням того, що позивача звільнено від сплати судового збору, судові витрати у справі суд відносить на рахунок держави відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed