Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в якій просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 05.04.2018 року. В спірному будинку зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які не є членами сім`ї позивача. Позивач не бажає сплачувати комунальні послуги за осіб, які у квартирі не проживають понад один рік та не є його родичами. У зв`язку із викладеним позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування її квартирою. В судове засідання позивач не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. У письмовій заяві додатково підтвердив, що відповідачі не є членами його сім`ї. Також, у письмовій заяві позивач відмовився від свого клопотання про допит свідків. У судове засідання відповідачі не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причин неявки не повідомили, відзиву не надали. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечував проти заочного розгляду справи за відсутності відповідачів. У зв`язку з наведеним, суд вважав за можливе слухати справу за відсутністю відповідачів, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього, про що було постановлено ухвалу, яка відображена в протоколі судового засідання. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними побудовами від 05.04.2017, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Лопатенком В.В., та копією Витягу з Державного речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Згідно із довідкою № 659 від 18.08.2020 року, виданою виконавчим комітетом Борівської селищної ради, в будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , дійсно зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] з 06.02.2020 і по теперішній час. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Суд також враховує правову позицію, яка викладена в постанові Верховного Суду України по справі № 6-158цс14 та яка зводиться до того, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Враховуючи те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не є членами сім`ї позивача, з якими він проживав, та не укладали з позивачем правочинів щодо користування будинком, а доказів на користь протилежного до суду надано не було, і при цьому позивач не бажає, щоб відповідачі мали право користування його власністю, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги стосовно визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, ч. 1 ст. 142 ЦПК України, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 133 від 18.08.2020 року про сплату судового збору у сумі 1681,60 грн. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача суму понесених судових витрат в розмірі 1681,60 грн. у рівних частках, а саме по 840 грн. 80 коп. з кожного відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved