Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] такими, що втратили право користування житлом - будинком №7а на вул.Ягідній у м.Львів-Рудно та зняти їх з реєстраційного обліку за даною адресою. Свої позовні вимоги вони мотивує тим, що зазначений будинок належить йому на праві власності, в такому окрім нього зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON], [INFO], які були зареєстровані у вказаному житлі, однак в даному будинку проживали нетривалий час, а у 2010 році залишили це житло, з того часу цим будинком не користуються, обовязків по утриманню житла не несуть, а постійно мешкають у смт.Демидівка Рівненської області. Зазначили, що реєстрація відповідачів в даній квартирі порушує його права, як власника, володіти, користуватися та розпоряджатися будинком, на підставі чого просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування вказаним будинком, та на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняти їх з реєстрації за цією адресою. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, та доповнили, що відповідачка [PERSON] з 2009 року разом із своїм малолітнім сином були зареєстровані у належному [PERSON] будинку зі згоди останнього у звязку з необхідністю влаштування дитини в дошкільний заклад. Відповідачі не являються членами сімї, родиною позивача, в жовтні 2010 року [PERSON] із дитиною, забравши свої речі, залишили це житло і такому більше не зявлялись. Зазначили, що відповідачі не проживають у будинку без поважних причин, будь-яких перешкод у користуванні житлом їм ніхто і ніколи не чинив, жодних їх речей у будинку немає та витрат на утримання такого вони не несуть. Представник [PERSON] зазначила, що відправила лист на адресу матері відповідачки з проханням знятись з реєстрації за даною адресою, як і було домовлено, однак таке звернення залишилось без реагування. Просять позов задовольнити. Представник органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради проти зняття неповнолітнього [PERSON] з реєстраційного обліку заперечила, в іншій частині у вирішенні позову покладається на розсуд суду. Відповідачі у судове засідання не зявилися, заяви про розгляд справи за їхньої відсутності не подали, про причини неявки суд не повідомили, хоча належно були повідомлені про день, час та місце розгляду справи, наслідки неявки. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень представників позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що будинок №7а на вул.Ягідна у м.Львів-Рудно належить на праві власності позивачу [PERSON], що підтверджується реєстраційним посвідченням від 18.12.1972 року (а.с. 10), довідкою виконавчого комітету Рудненської селищної ради Залізничного району м.Львова №860 від 24.03.2016 року (а.с.21). Згідно довідки №860 від 24.03.2016 року, виданої виконавчим комітетом Рудненської селищної ради Залізничного району м.Львова (а.с.21) і даних будинкової книги (а.с. 7-9), в будинку №7а на вул.Ягідна у м.Львів-Рудно зареєстровано вісім осіб: позивач [PERSON], [PERSON] донька, [PERSON] зять позивача, внуки [PERSON], [PERSON]-С.І., [PERSON] та з 07.09.2009 року відповідачі [PERSON] та [PERSON], [INFO]. Також встановлено, що відповідачі не являються членами сімї, є для позивача сторонніми особами, вони були зареєстровані в будинку зі згоди [PERSON] з метою влаштування [PERSON] малолітнього сина [PERSON] в дошкільний навчальний заклад. Проживши в будинку близько одного року, відповідачі в жовтні 2010 року залишили житло, забравши усі свої особисті речі. Наведене підтверджується актами комісії Рудненської селищної ради від 26.12.2015 року, 01.02.2016 року, 11.03.2016 року (а.с.4-6). Судом також безспірно встановлений той факт, що відповідачам ніхто і ніколи не чинив перешкод у користуванні спірним жилим приміщенням, однак, такі не користуються ним та не приймають участі в утриманні такого протягом вказаного періоду часу. Конституцією України в ст.41 та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності невпливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Права власника житлового будинку чи квартири\~\~визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Крім цього, вирішуючи даний спір, суд бере до уваги, що гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно положень ст.ст.158, 159 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої [PERSON] народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом), а також частина кімнати. Не можуть бути самостійним предметом договору найму приміщення, непридатні для проживання (підвали тощо), а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора та ін.). Жиле приміщення здається наймачеві на визначений строк або без зазначення строку. Відпоідно до ст.161 ЖК Українинаймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім'ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім'ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] вселилася у належний позивачу будинок як наймач, а малолітній [PERSON] значиться за документами як син наймача. Між тим, частиною 1 ст.163 ЦК України передбачено, що у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У відповідності до ч.2 ст.167 ЖК України в разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Виходячи з наведеного та враховуючи, що відповідачі відсутні за місцем своєї реєстрації в будинку №7а на вул.Ягідна у м.Львів-Рудно з жовтня 2010 року, вибули з цього житла, змінили місце свого постійного проживання, в судовому засіданні не встановлено поважності причини їхньої відсутності чи наявність домовленості між ними і власником житла щодо продовження користування будинком, з огляду на їх правовий статус щодо цього житла, суд приходить до висновку, що [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] слід визнати такими, що втратили право користування житлом будинком № 7а на вул.Ягідна у м.Львові. Що стосується вимоги про зняття відповідачів з реєстрації місця проживання, то така задоволенню не підлягає, оскільки в силу вимог п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Із наведеної норми закону слідує, що для зняття відповідачів з реєстрації за адресою: м.Львів-Рудно, вул.Ягідна, 7а достатньо рішення суду про визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням. Крім того, позивачем, всупереч ч.1 ст.60 ЦПК України, не представлено суду доказів того, що органи уповноважені на здійснення функцій щодо зняття з реєстрації за місцем проживання фізичних осіб не виконують вимоги закону. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог , а у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави, а тому із відповідача [PERSON], яка згідно ст.ст. 29, 39 ЦПК України діє в своїх інтересах і в інтересах малолітнього сина, слід стягнути 551,20 грн. судового збору в дохід держави, від сплати якого при подачі позовної заяви позивач був звільнений, а судовий збір в розмірі 551,20 грн. щодо позовної вимоги немайнового харакетру, яка залишена без задоволення, суд відносить на рахунок держави.

Outcome: partial