Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сарненського районного суду Рівненської області з позовом до [PERSON], третя особа Сарненська міська рада Сарненського району Рівненської області в якому просить зобов'язати [PERSON] звільнити самовільно зайняту нею частину земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення садівництва і знести самовільно збудовану нею огорожу, стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору та витрати понесені на надання правової допомоги. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він є власником двох земельних ділянок, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га та земельну ділянку для ведення садівництва, площею 0,0991га. Дані земельні ділянки передані йому згідно рішення Сарненської міської ради №1049 від 26.09.2008 року, згідно якого 28.04.2009 були видані державні акти. Однак, повноцінно користуватися земельною ділянкою він немає можливості, оскільки відповідач самовільно зайняла частину земельної ділянки призначеної для ведення садівництва, на якій збудувала паркан та незаконно користується цією частиною земельної ділянки. З метою усунення даних перешкод він неодноразово звертався до Сарненської міської ради, комісією якою було зафіксовано факт того, що відповідач встановила огорожу на належній позивачу земельній ділянці, та було рекомендовано [PERSON] усунути зазначені перешкоди, однак, остання добровільно це зробити відмовилася, що стало підставою для звернення його до суду. Ухвалою суду від 19.04.2017 року провадження у справі було відкрито. Заперечуючи проти позовних вимог, [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON], Сарненської міської ради Рівненської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Центр надання адміністративних послуг Сарненської РДА в якому просить визнати недійсним рішення Сарненської міської ради Рівненської області №1049 від 26.09.2008 року «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок в межах м. Сарни» в частині передачі [PERSON] безоплатно у власність земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення садівництва площею 0,0901 га за адресою [ADDRESS]; визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 28.04.21009 року на право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0901 га за адресою [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] та стягнути судові витрати. Зустрічний позов [PERSON] обґрунтовує тим, що домоволодіння по [ADDRESS] було успадковане після смерті баби та діда. За їх життя між ними та власником сусіднього домоволодіння склався такий порядок землекористування, за якого суміжні земельні ділянки не були розмежовані за допомогою стаціонарної огорожі, а тому межа між цими земельними ділянками була умовною і проходила по прямій лінії до поперечних меж земельних ділянок від того місця, де на даний час знаходиться межуюча з його земельною ділянкою стіна сараю [PERSON] та точки де закінчується нині існуюча огорожа, встановлена [PERSON] За сараєм та погребом на належній їй земельній ділянці знаходиться вбиральня, прохід до якої відбувався через частину земельної ділянки за погребом, тобто, через ту частину земельної ділянки про яку йде спір в даній справі. Вказує, що [PERSON] незаконно приватизував частину належної їй земельної ділянки, яка перебувала у користування її баби та діда. Зазначає також, що відповідно до доданих до позовної заяви документів, зокрема абрису земельної ділянки [PERSON] вбачається, що межа його земельної ділянки частково проходить через погріб, який станом на 12.03.1981 року вже був наявний на земельній ділянці по [ADDRESS], що підтверджується даними технічної інвентаризації. При цьому, під час обмірів земельної ділянки [PERSON] закріплення меж на місцевості (в натурі) за допомогою стаціонарних або тимчасових межових знаків не відбувалося. В подальшому [PERSON] самовільно приорав до своєї земельної ділянки частину належної їй земельної ділянки, чим змінив конфігурацію межі між їхніми земельними ділянками, а згодом встановив між ними стаціонарну огорожу із металевої сітки, яка наявна і на даний час. Оскільки, доступ до належних господарських будівель (в тому числі й для їх обслуговування) не був обмежений, вона не висловлювала категоричних заперечень з приводу необхідності перенесення [PERSON] встановленого ним паркану. Пізніше, поряд із огорожею, яку встановив [PERSON], ними було залито фундамент під власну огорожу з металопрофілю. Про те, що правовстановлюючими документами [PERSON] порушені її права їй стало відомо після того, як він почав звертатися до Сарненської міської ради з приводу нібито самовільного захоплення нею частини належної йому земельної ділянки. Проте, із правовстановлюючих документів [PERSON], зокрема із державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], технічної документації із землеустрою на цю земельну ділянку, абрису земельної ділянки [PERSON], а також акта, складеного комісією Сарненської міської ради вбачається, що грубо порушені її права на успадковану земельну ділянку. Запобігти вказаній обставині вона не мала об'єктивної можливості, оскільки, закріплення меж на місцевості (в натурі) за допомогою стаціонарних або тимчасових межових знаків під час обмірів земельної ділянки [PERSON] спеціалістами ПП [PERSON], які виготовляли технічну документацію із землеустрою, не відбувалося, а графічні креслення, як в технічній документації [PERSON], так і в її технічній документації, не дають реальної можливості виявити наявність порушення. В зв'язку з чим для захисту своїх прав, звернулася до суду з зустрічним позовом Ухвалою від 20.06.2017 року було прийнято зустрічний позов [PERSON] до сумісного розгляду з позовом [PERSON] Ухвалою від 20.11.2017 року було задоволено клопотання позивача та призначено судову земельно-технічну експертизу, а провадження у справі було зупинено на час проведення експертизи по справі. Ухвалою від 24 квітня 2018 року провадження у справі було відновлено. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] первісний позов підтримали з підстав викладених у ньому, проти задоволення зустрічного позову заперечували, оскільки вважають його безпідставним, про що подали письмові заперечення та пояснення. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в задоволенні первісного позову просили відмовити, а зустрічний позов задовольнити з підстав викладених у ньому. Сарненська міська рада Рівненської області позовні вимоги за первісним позовом визнала, письмовою заявою повідомила, що за зверненням [PERSON] було створено комісію та здійснено виїзд за адресою [ADDRESS] та встановлено порушення щодо розміщення огорожі між землеволодіннями по [ADDRESS] та [ADDRESS]. За результатами проведеного обстеження [PERSON] рекомендовано усунути виявлене порушення добровільно та перемістити огорожу у відповідності до меж згідно державного акту. За клопотанням представника відповідача [PERSON] судом були допитані свідки: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які дали показання про те, що між попередніми власниками земельних ділянок межові знаки не встановлювалися . 25.10.2018 року судом було задоволено клопотання представника выдповыдача про огляд земельної ділянки за місцем її знаходження та було проведено окрему процесуальну дію по огляду речових доказів (земельної ділянки) по місцю їх знаходження за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] де було оглянуто спірну земельну ділянку за участю експертів [PERSON], [PERSON] Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини справи, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд приходить до висновку, що первісний позов слід задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з огляду на наступне. Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування судами норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно рішення Сарненської міської ради Рівненської області №1049 від 26.09.2008 року «Про передачу громадянам безоплатно у власність земельних ділянок в межах м. Сарни», [PERSON] було передано у власність земельні ділянки, які перебувають у його користуванні за адресою [ADDRESS] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000га та для ведення садівництва площею 0,0901га. Згідно висновку відділу регіонального розвитку, містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Сарненської райдержадміністрації від 16.02.2009 року №12/13-228, було погоджено передачу [PERSON] у власність земельної ділянки загальною площею 0,1901 га, з них: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га та земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,0901 гав м. Сарни Рівненської області по [ADDRESS]. Земельна ділянка обмежень та обтяжень містобудівного характеру не має. Згідно висновку управління Держкомзему у Сарненському районі Рівненської області від 03.12.2008 року №388 погоджено передачу [PERSON] у власність земельної ділянки загальною площею 0,1901 га, з них: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га та земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,0901 гав м. Сарни Рівненської області по [ADDRESS]. Земельна ділянка обмежень та обтяжень землевпорядного характеру не має. Згідно протоколу обстеження і погодження меж земельної ділянки, яка передається у власність [PERSON] в [ADDRESS] на території Сарненської міської ради від 12.08.2008року було погоджено межі земельної ділянки в натурі та закріплено межовими знаками, даний протокол погоджений спеціалістом-землевпорядником Сарненської міської ради та суміжними землевласниками. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] виданого 28.04.2009 року [PERSON] є власником земельної ділянки в [ADDRESS] площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] виданого 28.04.2009 року [PERSON] є власником земельної ділянки в [ADDRESS] площею 0,0901 га для ведення садівництва. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №66102302 від 18.08.2016 року [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. 27.10.2016 року, 30.11.2016 року [PERSON] звертався до Сарненської міської ради з заявою про те, що [PERSON] побудувала паркан з відсівних блоків висотою два метри на його земельній ділянці, яким закрила вікно в його сараї, просив вирішити спір. Згідно акту про встановлення порушень меж земельної ділянки від 19.01.2017 року, комісією Сарненської міської ради було проведено обстеження меж земельних ділянок в [ADDRESS], та виявлені порушення меж земельної ділянки, яка перебуває у власності [PERSON], а саме: встановлено огорожу, яка орієнтовно на 1 м. виступає на земельну ділянку по [ADDRESS] та рекомендовано [PERSON] добровільно усунути порушення меж земельної ділянки по [ADDRESS] та встановити огорожу між даними землеволодіннями відповідно до державного акту та права власності на ці земельні ділянки. Сарненська міська рада Рівненської області листом від 25.01.2017 року №02/16-138 надала відповідь [PERSON] про те, що міськвиконком за участю депутатів Сарненської міської ради та представників землевпорядних організацій, які виготовляли документи на земельні ділянки по [ADDRESS] та [ADDRESS], було встановлено, що власник земельної ділянки по вул.. [ADDRESS] самовільно встановив огорожу, яка заходить на ділянку [PERSON], що порушує права власника на його ділянку. Згідно рішення Сарненської міської ради Рівненської області №121 від 29.01.2016 року «Про надання дозволу громадянам на розроблення технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) в межах м. Сарни», [PERSON] було надано дозвіл на розроблення технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) в [ADDRESS] загальною площею 0,1000га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №37908215 встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 17.09.2014 року було визнано за [PERSON] право власності на домоволодіння, що знаходиться по [ADDRESS] і складається із садибного (індивідуального) житлового будинку, загальною площею 66,8 м.кв., надвірних будівель і споруд в порядку спадкування за законом після смерті баби [PERSON], яка померла [INFO]. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №71112364 [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] З повідомлення судового експерта ПП «Експерт-Рівне-Консалт» про неможливість надання висновку судової земельно-технічної експертизи №126 від 05.04.2018 року, вбачається, що надання висновку судової земельно-технічної експертизи не можливе у заявку з ненаданням [PERSON] необхідних даних експерту. Таким чином, судом достовірно встановлено, що [PERSON] належить на праві приватної власності з 2008 року дві земельні ділянки що розташовані в [ADDRESS] право власності на них підтверджено Державними актами на право на земельні ділянки. Відповідач на спірній частині земельної ділянки збудувала огорожу. Дані обставини сторонами визнаються та не заперечуються. Частина перша статті 4 ЦПК України закріплює право кожної особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до статті 78 Земельного Кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності визначені статтею 116 Земельного Кодексу України. Статтею 321 ЦК України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до ст. 1 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно зі ст.ст. 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства. Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7 визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (стаття 16 ЦК). Встановлено, що між суміжними земельними ділянками [PERSON] та [PERSON], остання без будь-яких погоджень встановила огорожу. Факт самовільного зайняття відповідачем по первісному позову спірної частини земельної ділянки підтверджується проведеним 19.01.2017 року обстеженням земельних ділянок комісією Сарненської міської ради, якою було встановлено, що відповідачка самовільно зайняла земельну ділянку позивача площею близько 1 метра. Отже, пояснення відповідачки про те, що вона збудувала паркан у відповідності до меж власної земельної - не відповідають дійсним обставинам справи. Таким чином позивачка допустила порушення прав позивача. Разом з тим, [PERSON] в зустрічному позові не виклала обставин, яким чином рішення Сарненської міської ради Рівненської області №1049 від 26.09.2008 року «Про передачу громадян у приватну власність земельних ділянок в межах м. Сарни» в частині передачі [PERSON] безоплатно у власність земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення садівництва площею 0,0901 га за адресою [ADDRESS] та видані на його підставі державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 28.04.21009 року на право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0901 га за адресою [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] порушують її права. Будь-яких доказів незаконності чи невідповідності діючими нормам законодавства рішення міської ради та Державного акту позивачем за зустрічним позовом не надано. Твердження [PERSON] про те, що Сарненська міська рада Рівненської області рішенням №1049 від 26.09.2008 року неправомірно передала частину належної їй земельної ділянки [PERSON] не знайшло свого підтвердження в суді. З огляду на вищевикладене, рішення №1049 від 26.09.2008 року «Про передачу громадян у приватну власність земельних ділянок в межах м. Сарни» не порушує прав позивача за зустрічним позовом, який відповідно до вимог ст.81 ЦПК України не довів належними та допустимим доказами наявності в нього будь-яких прав на земельну ділянку, яка була передана у власність [PERSON]. Отже, у даному випадку прийняття міською радою спірного рішення не мало наслідком порушення прав [PERSON], що є підставою для відмови в задоволенні зустрічного позову. Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Вирішуючи питання щодо стягнення витрат за надання правової допомоги у розмірі 704 грн. суд враховує, що на підтвердження вказаних витрат позивачем надано: договір про надання юридичних послуг, акт виконаних робіт та копію квитанції до прибуткового касового ордеру №1. Відповідно до п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою Згідно роз'яснень, які містяться у пункті 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Разом з тим, позивачем в супереч п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України не було надано оригіналу квитанції про сплату послуг за правову допомогу. Тому суд відмовляє в цій частині позовних вимог. Позивачем за первісним позовом згідно квитанції №57 від 11.04.2017 року було сплачено судовий збір при подачі позову до суду в розмірі 640 грн., які підлягають стягненню з відповідача. На підставі ст. 377, 391 ЦК України, ст.. 78,116,152 ЗК України,

Outcome: approved