Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON].) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у місті Києві (далі по тексту - відповідач, ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві) про скасування заборони та тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20.11.2014 року подання державного виконавця ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві задоволено та тимчасово обмежено його у праві виїзду за межі України до врегулювання договірних зобов'язань за виданим Дарницьким районним судом м. Києва виконавчим листом. Посилаючись на те, що подання державного виконавця було необґрунтоване, жодним чином у ньому не доведено факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, позивач вказує на передчасність вказаної ухвали, а відтак просить суд скасувати заборону та тимчасове обмеження у праві його виїзду за межі України. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідач в судове засідання свого представника не направив, при цьому надіславши заперечення щодо заявлених позовних вимог, у яких державний виконавець просив відмовити у їх задоволенні, заяви про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 4 ст. 169 та стст. 224-226 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Заслухавши у відбувшихся судових засіданнях пояснення представника позивача, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Законом України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчим провадженням є сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до змісту стст. 5, 7 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень не лише своєчасно і повно, але й неупереджено, а також використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб. А статтею 11 цього Закону визначені права і обов'язки державного виконавця при виконанні рішень. Розділом IV ЦПК України, зокрема ст. 377-1 цього Кодексу, регулюється порядок тимчасового обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) та вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим із начальником відділу державної виконавчої служби. За змістом п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням. Судом встановлено, що Дарницький районний суд м. Києва 20 листопада 2014 року своєю ухвалою задовольнив подання державного виконавця ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві та тимчасово обмежив у праві виїзду за межі України [PERSON] до врегулювання договірних зобов'язань по виконанню виданого цим же судом виконавчого листа про стягнення з останнього на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 100 973,34 грн., а її виконання поклав на Адміністрацію державної прикордонної служби України (далі по тексту - Адміністрація ДПС). При цьому, пунктом 8 ст. 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» встановлено, що на ДПС відповідно до визначених законом завдань покладається, зокрема, запобігання та недопущення перетинання державного кордону України особами, яким згідно із законодавством не дозволяється в'їзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України. Якщо є рішення суду щодо громадянина України, іноземця чи особи без громадянства про обмеження у виїзді у зв'язку з ухиленням від виконання зобов'язань за рішенням суду чи іншого органу, то органи ДПС зобов'язанні тимчасово обмежити виїзд за межі України. У разі виконання боржником зобов'язань, покладених на нього рішенням, та у зв'язку із закінченням виконавчого провадження на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець виносить відповідну постанову про закінчення виконавчого провадження, копія якої підлягає обов'язковому направленню до Адміністрації ДПС для своєчасного зняття особи (боржника) з контролю. Тобто, за підсумовуючим аналізом вказаних правових норм, суд вказує на наявність законодавчо врегульованого порядку щодо зняття обмеження у виїзді за межі України у зв'язку з погашенням боржником своїх зобов'язань. Іншого порядку захисту порушеного права у визначений позивачем спосіб, окрім оскарження відповідної ухвали до суду апеляційної інстанції у випадку її невідповідності вимогам закону, законодавством не передбачено. Водночас, частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав. Таким чином, законодавець визначив, що цивільне право або охоронюваний законом інтерес можуть бути захищені судом не будь-яким способом, а тільки тим, що передбачений договором чи законом. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом про скасування заборони та тимчасового його обмеження у праві виїзду за межі України, а даний спосіб захисту не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, ані чинним законодавством, ані договором не передбачений, суд дійшов висновку про невірно обраний ним спосіб захисту порушеного права, а відтак відмовляє у задоволенні позовних вимог. Виходячи з положень ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачу у стягненні з відповідача на його користь понесених ними і документально підтверджених судових витрат. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed