Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-18 00:00:00

[PERSON], звернувся до Дзержинського районного суду міцста Харкова з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та про зняття з реєстраційного обліку в квартирі. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він є власником житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Право власності на житло підтверджується договором купівлі-продажу ВРК 927092 від 17.06.2011 р., виданим [PERSON], приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, у якому зазначено, що позивач придбав це житло за свої особисті кошти в період шлюбу, з чим дружина погодилась написавши заяву, яка нотаріально присвідчена 17.06.2011 р. за реєстровим №1833. Також у ций заяві зазначено, що права власності на цю квартиру вона не має, і не має претензій з цього. Відповідач по\~справі - колишня дружина позивача, зареєстрована в приміщенні з липня 2011 року, але фактично не проживає у вказаному будинку з лютого 2016 року і по теперішній час. В звязку з цим позивач просить визнати [PERSON], [INFO], особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою, розташовану за адресою: м. вул. Олексіївська. [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні позовних вимог. Повідомив суду, що відповідач мешкає з іншою родиною, має у власності іншу житлову площу. Відповідач не визнала позовні вимоги та зазначила, що вона зареєстрована за вказаною адресою і це є гарантією захисту прав дітей. так як вони у майбутньому зможуть претендувати на вказане житло. Вислухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи. суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобовязані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. В судовому засіданні встановлено, що власником житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] є [PERSON]. Право власності на житло підтверджується договором купівлі-продажу ВРК 927092 від 17.06.2011 р., виданим [PERSON], приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, у якому зазначено, що позивач придбав це житло за свої особисті кошти в період шлюбу, з чим дружина погодилась написавши заяву, яка нотаріально присвідчена 17.06.2011 р. за реєстровим №1833. Також у ций заяві зазначено, що права власності на цю квартиру вона не має, і не має претензій з цього питання. У подальшому шлюб між сторонами було розірвано та стягнуто аліменти на утримання дітей. На разі відповідач мешкає за адресою селище Покотилівка вул. Овражна, 18 Харківського району Харківської області. Має на праві власності інше житло, про що повідомила в судовому засіданні. Відповідно до довідки з місця проживання про склад сімї та прописку від 19 вересня 2017 року за вказаною адресою зареєстровані позивач, відповідачка та діти. Проте як вказує позивач та не заперечує відповідачка, вона за вказаною адресою не мешкає більше року, у відповідачки утворена нова родина. За Правовими позиціями Верховного Суду України щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право) від 26.05.2001 р сама по собі наявність чи відсутність прописки не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням, так і для відмови в цьому. Відповідно до ст.6 Житлового кодексу УРСР житлове приміщення надається наймачу та членам його сімї для постійного в ньому проживання, тобто для використання його за цільовим призначенням (задоволення своїх потреб та розпорядження ним у відповідних межах), а тому, якщо житлова площа фактично не використовується у визначених законом цілях або використовується не за призначенням, збереження за відсутньою особою права користування таким житловим приміщенням може не відповідати призначенню цього права. За ст. 9 Житлового кодексу УРСР житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. За ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стосовно права членів сім'ї власника помешкання на користування ним чинним є правило частини першої статті 405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім'ї. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням на рівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім'ї права користування помешканням. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому згідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 405 ЦК України, ст. 9,156 ЖК України,

Outcome: approved