Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-08 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту позивач) звернулась до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] (далі по тексту відповідач) про стягнення суми боргу за договором позики у розмірі 18 000 грн. та 3 проценти річних від простроченої суми у розмірі 1035 грн. 62 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач позичив у позивача 18 000 грн. з зобов`язанням повернути борг у зазначеній сумі на протязі 12 місяців. На підтвердження укладення договору позики та отримання вказаної суми боргу позивач склав відповідну розписку. Свої зобов`язання щодо повернення грошової суми у розмірі 18 000 грн. відповідач не виконав, що обумовило звернення позивача до суду для захисту своїх прав. Відповідачем надані суду письмові заперечення проти позову, в яких стверджується, що характер спірних правовідносин позивача та відповідача не дозволяє застосувати до них положення законодавства України, які регламентують договірні відносини позикодавця та позичальника, оскільки виникнення спору між позивачем та відповідачем обумовлено тим, що відповідач фактично працював у позивача, яка є фізичною особою - підприємцем, таксистом у «Класному таксі», спричинивши пошкодження в результаті дорожньо-транспортної пригоди службового автотранспорту, який надавався йому для виконання функцій таксиста. Дана обставина вимусила відповідача за вимогою позивача скласти розписку про те, що він отримав у борг у позивача грошові кошти у розмірі 18 000 грн., які повинні були використані на ремонт автомобіля. При цьому належної грошової оцінки пошкоджень автомобіля в результаті дорожньо-транспортної пригоди не здійснювалось. У зв`язку з тим, що підстава позову, пов`язана з його обґрунтуванням як боргу відповідача перед позивачем за договором позики у розмірі 18 000 грн., не відповідає дійсності, відповідач просить відмовити у задоволенні позову про стягнення з нього 18 000 грн. Заслухавши представника позивача та представника відповідача, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 14 січня 2011 року відповідачем у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] була складена розписка (а.с.5), відповідно до якої відповідач визнавав борг перед позивачем у розмірі 18 000 грн. При цьому письмовий документ під назвою договір позики між позивачем та відповідачем не укладався. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно з ст.1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Частиною 1 статті 3607 ЦПК України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України. Суди зобов`язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. У постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13 зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів роботи відповідні правові висновки. Аналіз розписки від 14.01.2011 року дозволяє стверджувати, що її зміст не містить оговори, за якою позивач передав, а відповідач фактично отримав в якості займу 18 000 грн. Відсутність такої оговори є підставою для відмови у позові до позичальника про стягнення отриманих коштів, оскільки відсутня фіксація факту передачі грошових коштів від позивача відповідачу в якості займу із зобов`язанням наступного повернення. При цьому суд враховує обставини, при яких була складена відповідачем розписка від 14.01.2011 року, пов`язаними зі шкодою, спричиненою пошкодженням відповідачем автомобіля позивача в результаті дорожньо-транспортної пригоди, які підтверджені свідками та які свідчать про те, що підстава позову пов`язана з його обґрунтуванням як боргу відповідача перед позивачем за договором позики у розмірі 18 000 грн., не відповідає дійсності. У зв`язку з викладеним, приймаючи до уваги встановлені судом обставини та відповідні ним спірні правовідносини, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed