Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з вказаним позовом до Дочірнього підприємства ДАК «Хліб України» Миргородського комбінату хлібопродуктів № 1. В позовній заяві посилався на те, що з 18 квітня 2003 року по 3 жовтня 2016 року працював у відповідача на посаді водія. При звільненні відповідач не провів з ним повного розрахунку по заробітній платі і до цього часу не виплатив йому зароблених грошей. Розмір заборгованої заробітної плати згідно з довідкою відповідача складає 8485,65 грн. Неодноразові звернення до відповідача щодо отримання коштів були безрезультатними, у звязку з чим позивач змушений звернутися до суду з вимогою про стягнення заборгованості та середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 1378 грн. Крім того, просив стягти з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди, якої йому було завдано несвоєчасною виплатою заробітної плати, 3000 грн. Під час судового розгляду справи позивач шляхом подання уточненої позовної заяви збільшив свої позовні вимоги, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 8485,65 грн., 13575,90 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку та 3000 грн. моральної шкоди (а.с.43). В судовому засіданні по суті позову пояснив, що в день звільнення він працював, йому видали трудову книжку, але розрахунок з ним проведений не був, як не проведений він і до цього часу. В звязку з несвоєчасною виплатою заробітної плати він вимушений докладати додаткові зусилля для організації свого життя, позичати кошти на утримання себе та сімї, чим йому завдано моральну шкоду. Представник позивача адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON], що діє на підставі довіреності (а.с.16), позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти задоволення позову в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 8485,65 грн. а в іншій частині у позові відмовити в звязку з необґрунтованістю, через те, що відсутня вина роботодавця у невиплаті йому заробітної плати. По суті позову пояснив, що постановами Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05.08.2016 та 14.12.2016 у справах про адміністративне правопорушення відносно директора ДП ДАК «Миргородський КХП № 1» [PERSON] встановлено відсутність в діяннях останнього складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП, в звязку з відсутністю його вини у невиплаті працівникам заробітної плати, оскільки на всі рахунки підприємства з 24 листопада 2014 року виконавчою службою накладений арешт, який не знятий до цього часу. З цих підстав вважав, що підстав для стягнення з підприємства середнього заробітку за час затримки розрахунку немає. Також просив відмовити у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено її наявність, причинно-наслідковий звязок з діями відповідача та не обґрунтовано її розмір. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що позивач працював у відповідача з 18.04.2003 року по 15.03.2007 року на посаді сторожа патрульно-сторожової охорони, а з 16.03.2007 року по 03.10.2016 року на посаді водія пожежного автомобіля, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 3). Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Доказів того, що позивач у день звільнення не працював або про наявність спору про розмір належних до виплати сум відповідачем відповідно до ст.60 ЦПК України не надано, отже відповідач повинен був провести повний розрахунок з позивачем у день звільнення 3 жовтня 2016 року. Цього відповідачем зроблено не було, у звязку з чим відповідач заборгував позивачу 8485,65 грн., що підтверджується довідкою відповідача (а.с.4) та ним визнається. Отже визнана відповідачем вимога про стягнення заборгованості по заробітній платі підлягає до задоволення в сумі 8485,65 грн. Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Суд вважає посилання відповідача на відсутність його вини у непроведенні розрахунку з позивачем у день звільнення безпідставним, оскільки відповідно до ч.4 ст.61 вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою, отже, оскільки постанови, на які посилається відповідач, винесені відносно [PERSON], який не є особою, яка бере участь у справі, та роботодавцем у розумінні КЗпП України, то вони не є доказом відсутності вини роботодавця у невиконанні вимог ст.116 КЗпП України. Враховуючи викладене, вимога про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку на підставі ч.1 ст.117 КЗпП України також підлягає до часткового задоволення. Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 (із змінами і доповненнями) для визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за два останні місяці роботи. Згідно довідки відповідача (а.с.38) виплати позивачу за два останні місяці роботи (серпень-вересень 2016 року) склали 6902,83 грн. а середньоденний заробіток позивача складає 115,05 грн. У відповідності з п.8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів які мають бути оплачені за середнім заробітком. Кількість робочих днів з дня звільнення до дня ухвалення цього рішення 83, отже за весь час затримки середній заробіток позивача склав: 115,05 грн. ? 83 р.д. = 9549,15 грн., що підлягає стягненню з відповідача. Оскільки у звязку з несвоєчасним розрахунком позивач змушений був докладати додаткові зусилля для організації свого життя, тому що відчував нестачу коштів на щоденні потреби, в звязку з чим переносив моральні страждання, тому, відповідно до ст. 2371 КЗпП України, вимога про стягнення моральної (немайнової) шкоди підлягає до задоволення. При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди позивачу, завданої діянням відповідача, суд приймає до уваги характер та обставини заподіяння такої шкоди, тривалість і наслідки порушення права позивача, характер та тривалість моральних страждань позивача у звязку із порушенням його права та викликаної цим необхідності докладати додаткових зусиль до організації свого життя, а також враховує вимоги розумності і справедливості. З цих підстав суд вважає, що заявлена вимога [PERSON] підлягає до часткового задоволення в сумі 2000 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір, від сплати якого був звільнений позивач при поданні позову до суду, підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Відповідно до п.2 ч.1 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Згідно довідки відповідача середньомісячна заробітна плата позивача складає 3451,41 грн., отже негайному виконанню підлягає рішення про стягнення саме цієї суми.

Outcome: partial