Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

[PERSON]звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з заявою в якій просить встановити юридичний факт, що його вимушене переселення у вересні 2014 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.05.2018 року головуючим суддею визначено суддю Мащенко С.В. Ухвалою від 25.05.2018 року відкрите провадження по справі та призначено до розгляду в порядку окремого провадження. Ухвалою від 20.09.2018 року вказану справу прийнято до провадження суддею Трояновською Т.М., у звязку із закінченням відрядження судді Мащенко С.В. та призначено справу до судового розгляду. Заява обґрунтовується тим, що [PERSON] народився 21.01.1961 року у м. Алчевськ Луганської області, був зареєстрований і проживав за адресою: [INFO], що підтверджується паспортом громадянина України серії ЕМ № 067094. На праві приватної власності заявнику належить частина трикімнатної квартири, яка розташована в м. Алчевськ за вищевказаною адресою. Крім того в окупованій території Луганської області залишився автомобіль марки «ЛУАЗ» модель 969М, 1988 року випуску, власником якого є заявник, та дачний будинок в садово-городньому кооперативі «Водник» по вул. Вишневій, 24. В окупованому м. Алчевськ [PERSON] займався підприємницькою діяльністю, а саме: виготовленням зовнішньої реклами та дрібною поліграфією, однак документи про підтвердження реєстрації фізичної особи-підприємця залишились на окупованій території. Внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, яка розпочалася у лютому 2014 року, він був змушений у вересні 2014 року залишити окуповану частину території Луганської області та переїхати до м. Хмельницький, вул. Вокзальна, буд.29 корп.1, що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції від 09.12.2014 року №6825800375 та довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 10.05. 2016 року за № [NUMBER]. В подальшому був вимушений переміститися до Харківської області, Нововодолазького району, с. Щебетуни, вул. Залізнична, буд.17. Встановлення юридичного факту - вимушеного переселення з окупованої території України задля уникнення загрози життю, здоров'ю, свободі, особистим правам на свободу пересування, вираження думки, майнових прав, прав на судовий захист на окупованій території саме у результаті збройної агресії Російської Федерації - породжуватиме для нього юридичні наслідки, зокрема виникнення права на справедливу компенсацію з держави-агресора, якою є Російська Федерація. З урахуванням викладеного заявник просив суд встановити факт, що його вимушене переселення у вересні 2014 року з окупованої території Луганської області відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Луганської області. У судове засідання заявник не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи була сповіщена завчасно відповідно до вимог статей 128, 130 Цивільного процесуального кодексу України.\~Скориставшись своїм\~право,\~встановленим ч.\~3\~ст.\~211\~Цивільного процесуального\~кодексу України,через канцелярію суду надав клопотання за вх. № 5734/18-вх, відповідно до якого просив суд розгляд справи провести за його відсутності за наявними матеріалами справи. Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з'явився, про дату, і місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується зворотними поштовими повідомленням про отримання судових повісток, про причини неявки свого представника суду не повідомив, пояснень або заперечень на заяву [PERSON] до суду не направили. Заінтересована особа - представник Російської Федерації, в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується зворотними поштовими повідомленням про отримання судових повісток, про причини неявки суду не повідомив, пояснень або заперечень на заяву [PERSON] до суду не направили. Відповідно до ч.1 ст. 223 Цивільного процесуального\~кодексу Українинеявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього судового засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального\~кодексу Українив звязку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, надані заявником докази, всебічно, повно та обєктивно зясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, суд вважає, що заява [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] народився 21.01.1961 року у м. Алчевськ Луганської області, був зареєстрований і проживав за адресою: [INFO], що підтверджується копією паспорта громадянина України серії ЕМ № 067094, виданим Алчевським МВ УМВС України в Луганській області 10.12.1998 року (а.с. 29-32). У \~вересні 2014\~року заявник\~залишив \~окуповану частину\~території Луганської\~області та\~переїхав до\~м.\~Хмельницький за\~адресою:\~вул.\~Вокзальна,\~буд.29\~корп.1,\~що підтверджується\~копією довідкою\~про взяття\~на облік\~особи,\~переміщеної \~з тимчасово\~окупованої території\~України та\~ районів\~проведення антитерористичної\~операції від\~09.12.2014\~року \~№6825800375 (а.с.40) Згідно копії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 10 травня 2016 року № [NUMBER], яка видана Управлінням соціального захисту населення Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області, [PERSON] був вимушений переміститися з міста Алчевськ Луганської області до с. Ордівка, Нововодолазького району Харківської області (а.с.41). Вказаною довідкою посвідчено лише факт його вимушеного переселення, однак відомості щодо причин переселення відсутні. Заявник звернувся до суду із заявою про встановлення юридичного факту, що його вимушене переселення у вересні 2014 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області. Метою встановлення такого факту є визначення статусу заявника як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, ратифікованої Україною 03 липня 1954 року. Іншого порядку встановлення такого юридичного факту законодавством України не передбачено. Вирішуючи дану справи, суд виходить з положень статті 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, які перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Аналіз наведених положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України може бути, зокрема, збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. Частиною 1 ст. 4 та ч.1 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена Постановою форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Так, положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення. Частиною 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпеченням державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону, датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, визначається\~Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме 20 лютого 2014 року. Отже, вказаний Закон і передбачає, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просить [PERSON] Статтею 55 Конституції України визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст.124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. У Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) зазначено, що частину другу статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Зміни до Конституції України, запроваджені Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», не призводять до втрати значення наведеного Рішення Конституційного Суду України. У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) визначено, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов'язок відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом ч.2 ст.4 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Відповідно ч.4 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України і ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов'язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов'язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов'язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ilaєcu and other v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 313 та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 129). У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ilaєcu and other v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 333 та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Catan and оthers v. The Republic of Moldova and Russia» від 19 жовтня 2012 року № 43370/04, № 8252/05 and 18454/06, § 109, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов'язань. Такі зобов'язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ilaєcu and other v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року, § 335, § 339, та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року, § 131). Таким чином,\~перша частина\~цих зобов'язань\~вимагає від\~держави відстояти\~або відновити\~свій суверенітет\~над територією\~та утриматися\~від будь-яких\~дій з\~підтримки сепаратистського\~режиму (див.\~там само,\~§§ 340-345).\~Згідно з\~другою частиною\~зобов'язань\~держава повинна\~вжити судових,\~політичних або\~адміністративних заходів\~для забезпечення\~особистих прав\~заявника (див.\~там само,\~§§ 340-345,\~§ 346;\~рішенняЄвропейського суду з прав людини у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року, § 132). Приписами ч. 1 ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 2 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Відповідно до ч. 3\~ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~відповідальність за порушення визначених\~Конституцією\~та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Таким чином, встановлення факту, що має юридичне значення щодо вимушеного переселення заявника з окупованої території Луганської області, відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, можливе лише у судовому порядку. Крім того, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав саме заявника. При цьому відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки породжує правові наслідки лише для [PERSON] Тобто, у разі відмови у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, заявник буде позбавлений права на встановлення причини його внутрішнього переселення. Враховуючи викладене, на підставі аналізу зазначених положень закону, суд визначив підстави для висновку про те, що як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати судовий захист прав та свобод людини і громадянина, тобто саме держава бере на себе такий обов'язок відповідно до конституційних норм; право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Стосовно обставин, що зумовили вимушене переселення заявника з частини окупованої Російською Федерацією території - м. Алчевськ, Луганська область, Україна, то суд виходить з наступного. [PERSON] є\~громадянином України,\~що встановлено\~судом,\~народився та\~був зареєстрований\~у [INFO].\~До початку\~окупації в\~2014\~році [PERSON],\~як повноправний\~громадянин своєї\~країни,\~мав власне\~майно,\~налагоджений побут,\~займався підприємницькою\~діяльністю та\~мав можливість\~вести повноцінне\~життя. Проте, наведені обставини призвели до неможливості подальшого проживання в [INFO], а тому у вересні 2014 року, внаслідок воєнних дій Російської Федерації проти України, він змушений був переїхати до м. Хмельницький, пізніше до с. Ордівки, Нововодолазького району Харківської області, залишивши житло у м. Алчевськ, Луганської області, змінивши власний побут та спосіб життя. [PERSON] переселився з території Луганської області задля уникнення загрози життю, здоров'ю, свободі, насильницької втрати громадянства, особистих прав на свободу пересування, висловлення власної думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист у результаті збройної агресії Російської Федерації. Встановлення такого юридичного факту заявнику потрібно для визначення його статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Те, що факт, який просить встановити заявник, належить до повноважень відповідних державних органів, які у нормативно-правових актах цей факт встановили, і те, що цей факт є загальновідомим, лише підтверджує те, що заява [PERSON] є обґрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки заявник довів, що від встановлення цього юридично значимого для нього факту залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких він через дії Російської Федерації вимушено бере участь. Незважаючи на те, що одну із заінтересованих осіб у цій справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» , не порушено, з огляду на наступне. По-перше, зазначена норма визначає імунітет від пред'явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Однак, у цьому випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. По-друге, підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Як зазначено в абз. 15 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. У ч. 4 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» наведено випадки, коли Україна може застосувати реторсію - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з ч. 1 та ч. 2 цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру недостатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування цих приписів закону наголошується у п. 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». Необхідною передумовою справедливого судового розгляду, дотримання принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін є належне повідомлення про судовий процес осіб, які беруть участь у справі. Судом вчасно надсилались на адресу Посольства Російської Федерації в Україні відповідні судові виклики. Представник Російської Федерації у судових засіданнях участі не брав, жодних заяв, у тому числі щодо невизнання юрисдикції українських судів на вирішення цієї справи, не заявляв. Така ж правова позиція щодо застосування тих самих норм права у подібних правовідносинах сформульована Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в іншому судовому рішенні, постановленому 14 березня 2018 року за результатами перегляду цивільної справи № 363/2981/16-ц (провадження 61-4043св18). Суд також враховує правову позицію Верховного Суду по аналогічних справах, викладену у постановах від 14 березня 2018 року по справі № 363/2981/16-ц (провадження №61-4043 св 18), від 07 березня 2018 року по справі № 759/759/17 (провадження № 61-3786св18), від 06 червня 2018 року по справі № 428/13977/16-ц (провадження № 61-3831 св 18), від 21 березня 2018 року по справі № 417/3852/17 (провадження № 61-4150св18) та інші. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що заява [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення підлягає задоволенню.

Outcome: approved