Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Барського районного суду Вінницької області з позовом до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод до користування, який після задоволення відводів та самовідводів суддів Барського районного суду передано до Шаргородського районного суду Вінницької області. Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначив, що є власником гаража загальною площею 48,6 м.кв. з підвалом, площею 20,5 м.кв., який розташований в [ADDRESS], що підтверджується договором дарування від 15.11.2013 року, який пройшов державну реєстрацію. Також, йому належить земельна ділянка площею 0,0033 га з цільовим призначенням для будівництва індивідуальних гаражів, яка розташована в м. Бар на [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності від 17.02.2014 року. Відповідачі незаконно заволоділи його гаражем з підвалом та земельною ділянкою і доступу до них він не має. Добровільно звільнити його майно відповідачі не бажають. З приводу порушення своїх прав він звертався в Барський РВ УМВС України, де йому роз'яснили, що спір між ним та відповідачами є цивільно-правовим і порекомендували звернутися до суду. Крім того, він звертався з приводу порушення його прав, як власника майна, до виконкому Барської міської ради, якою 28.05.2014 року було складено акт про те, що відповідачі займають його гараж і що, нібито, вони його купили, проте, правовстановлюючих документів на гараж з підвалом та земельну ділянку відповідачі не надали. Тобто, порушуючи його право власності на гараж з підвалом та земельну ділянку, відповідачі зайняли його гараж незаконно. Позивач просить усунути перешкоди до користування його майном - гаражем з підвалом та земельною ділянкою, що знаходяться в [ADDRESS], зобов'язавши відповідачів звільнити гараж, підвал та земельну ділянку від належних їм речей, транспорту та передати йому ключі від дверей гаража. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON], що діє на підставі договору про надання правової допомоги від 10.07.2014 року, не з'явилися, надіслали на електронну адресу суду електронною поштою заяву та клопотання про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять позов задовольнити, а також стягнути з відповідачів на користь позивача понесені ним при зверненні в суд судові витрати (а.с.146-147). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, електронною поштою на електронну адресу Шаргородського районного суду надіслали клопотання про розгляд справи в судовому засіданні, призначеному на 19.12.2014 року у їх відсутності (а.с.151), а також заперечення щодо позовних вимог [PERSON] (а.с.152-153). З надісланих до суду заперечень відповідачів вбачається, що [PERSON] та [PERSON] позов [PERSON] до них не визнають, заперечують щодо його задоволення, посилаючись на те, що в серпні 2004 року знайшли для придбання для власного проживання квартиру в [ADDRESS], яка продавалася разом із гаражем, що знаходився у дворі поруч із будинком, та належала [PERSON] і [PERSON] Обов'язковою умовою купівлі квартири на вимогу продавців була купівля і гаража, оскільки [PERSON] з сім'єю мав намір виїхати на постійне місце проживання до м. Києва та придбати там житло. Вони домовилися про купівлю квартири з гаражем. Проте, на той час квартира з гаражем коштувала дуже дорого, зокрема, 19700 доларів США, такої суми у них відразу не було і вони домовилися про оплату вартості квартири з гаражем частинами. Про це ними було складено розписки в двох примірниках, один з яких залишався у них, а другий - у [PERSON] 15.12.2004 року вони сплатили [PERSON] 17000 доларів США та оформили договір купівлі-продажу квартири. Тоді ж [PERSON] передав [PERSON] ключі від гаража, а ключі від підвалу обіцяв віддати, коли вони сплатять всю суму. За гараж вони повинні були сплатити 2700 доларів США до 01.07.2005 року по домовленості з [PERSON] В липні 2005 року [PERSON] приїхав до [PERSON] і отримав 2700 доларів США за гараж, віддав ключі від підвалу, передав оригінал розписки, але гараж не оформив, посилаючись на те, що гараж належить дружині, яка приїде і все оформить. Однак, [PERSON] не приїхала оформити договір купівлі-продажу гаража. Вони неодноразово зверталися до [PERSON] та [PERSON] з приводу нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу гаража, але безрезультатно. У 2008 році до них зателефонувала [PERSON], яка повідомила, що за гараж потрібно ще доплатити 2500 доларів США, оскільки зросли ціни на нерухомість і гараж вже коштує дорожче. У 2011 році [PERSON] знову до них зателефонувала і сказала заплатити за гараж ще 4000 доларів США, посилаючись на те, що вона звернеться до суду і забере в них гараж. У червні 2011 року [PERSON] дійсно зверталася до суду з позовом до них про усунення перешкод до користування гаражем, але суд залишив його без розгляду. В червні 2014 року до суду з позовом до них про усунення перешкод до користування гаражем звернувся [PERSON], і з матеріалів справи їм стало відомо, що [PERSON] подарувала спірний гараж своєму синові. Вирішуючи спір, суд встановив, що позивач [PERSON] є власником нежитлового приміщення - гаража під літерою «А», що знаходиться в [ADDRESS], гараж шість, загальною площею 48,6 кв.м., в тому числі підвал площею 20,5 кв.м., та земельної ділянки площею 0,0033 га, з кадастровим номером 0520210100:01:107:0037, цільове призначення якої для будівництва індивідуальних гаражів і яка знаходиться в [ADDRESS]. Встановлений судом факт підтверджується договором дарування гаража від 15.11.2013 року, що укладений між [PERSON] (дарувальником) та [PERSON] (обдаровуваним), який посвідчено приватним нотаріусом Барського районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON] і зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за №916 (а.с.8) та свідоцтвом на право власності на нерухоме майно від 17.02.2014 року серії САК №534648, виданим Реєстраційною службою Барського РУЮ Вінницької області (а.с.10). З договору дарування гаража вбачається, що нерухомість, яка відчужується, належить дарувальнику [PERSON] на підставі свідоцтва №277 про право власності на нежитлове приміщення «гараж», виданого 13.08.2004 року Барською міською радою Вінницької області на підставі рішення виконавчого комітету Барської міської ради від 02.08.2004 року за №652, зареєстрованого в КП «Барське районне бюро технічної інвентаризації» 02.08.2004 року в реєстровій книзі №1 за реєстровим №178; право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.11.2013 року за номером 3343044; гараж вільний від прав третіх осіб, відносно нього не укладено будь-яких договорів по відчуженню, він не переданий у найм (оренду), тимчасове чи довічне користування, що перевірено нотаріусом при посвідченні договору дарування гаража (а.с.8). Крім того, з договору дарування гаража вбачається, що він знаходиться на земельній ділянці площею 0,0033 га з кадастровим номером 0520210100:01:107:0037, переданій безкоштовно у приватну власність дарувальнику за рішенням 45 сесії 6 скликання Барської міської ради Вінницької області 31.10.2013 року (а.с.8, на звороті). Право власності [PERSON] на нерухоме майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зокрема, на гараж під літерою «А», що знаходиться в [ADDRESS], гараж шість, загальною площею 48,6 кв.м., в тому числі підвал площею 20,5 кв.м., - 15.11.2013 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію власності від 15.11.2013 року серії ЕАО №121707 (а.с.9), а на земельну ділянку під означеним гаражем площею 0,0033 га - 17.02.2014 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію власності від 17.02.2014 року №465680 (а.с.11). Крім того, судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] зайняли належний позивачу гараж під літерою «А», що знаходиться в [ADDRESS], гараж шість, загальною площею 48,6 кв.м., в тому числі підвал площею 20,5 кв.м., та земельну ділянку площею 0,0033 га, на якій знаходиться означений гараж, користуються ним, звільняти його відмовилися, що вбачається із акту розгляду заяви [PERSON] від 28.05.2014 року, що складений в м. Бар уповноваженою комісією Барської міської ради (а.с.17). Доказів, які б підтверджували їх право на зайняття спірного гаража з підвалом та земельної ділянки, на якій він знаходиться, належних позивачу, право на користування ними, чи документів про право власності на нерухоме майно, що належить позивачу, відповідачі [PERSON] та [PERSON] не мають, що вбачається із означеного акту. Також, належних та допустимих доказів на підтвердження їх права на зайняття спірного гаража з підвалом та земельної ділянки, на якій він знаходиться, належних позивачу, права на користування ними, чи документів про право власності на нерухоме майно, що належить позивачу, відповідачі [PERSON] та [PERSON] суду не представили. З цих підстав суд вважає такими, що не заслуговують на увагу, ствердження відповідачів в запереченнях на позовну заяву про те, що вони придбали гараж разом із купівлею квартири у батьків позивача - [PERSON] та [PERSON], законно зайняли його і законно використовують, оскільки зазначені ствердження не підтверджуються належними та допустимими доказами. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] без будь-яких правових підстав зайняли належне позивачу на підставі договору дарування та свідоцтва про право власності нерухоме майно, та продовжують ним користуватися до теперішнього часу. Звільнити належне позивачу нерухоме майно - гараж з підвалом та земельну ділянку, що знаходяться на [ADDRESS], в добровільному порядку відповідачі [PERSON] та [PERSON] не бажають, посилаючись на те, що ними придбано означений гараж при купівлі квартири. Позивач не може на власний розсуд користуватися та розпоряджатися своєю власністю - гаражем з підвалом та земельною ділянкою, що знаходяться на [ADDRESS], оскільки відповідачі не бажають їх звільнити від належного їм майна, яке знаходиться в гаражі, підвалі. Таким чином, судом встановлено, що відповідачами, які не бажають добровільно звільнити спірний гараж з підвалом та земельну ділянку, на якій він знаходиться, чиняться перешкоди позивачу у здійсненні його прав власника, які полягають у праві користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Позивачем вживалися заходи щодо врегулювання спору із відповідачами в досудовому порядку, зокрема, шляхом звернення в Барський РВ УМВС та Барську міську раду (а.с.12, 13, 14,15), проте відповідачі добровільно нерухоме майно позивача не звільнили (а.с.17). Встановленим судом фактам відповідають правовідносини власності, що регулюються Конституцією України, ЦК України, ЗК України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про припинення дії, яка порушує право, та відновлення становища, яке існувало до порушення права. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України). Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Главою 29 ЦК України передбачено способи захисту права власності. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п.33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором , і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Статтею 152 ЗК України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», (з наступними змінами», власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Таким чином, аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів, дає підстави для висновку, що право позивача на користування та розпоряджання власним майном - гаражем з підвалом та земельною ділянкою, що знаходяться на [ADDRESS], порушено відповідачами [PERSON] та [PERSON], котрі не бажають їх добровільно звільнити від свого майна, і - підлягає судовому захисту. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року (остаточне - 10.05.2011 року), в пункті 38 якого зазначено, що «Суд повторює, що стаття 1 Першого протоколу, по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як «окремі», тобто не пов'язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства» від 8 липня 1986 року, п. 106, серія А, № 102)». Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами, зокрема: що позивач є власником гаража з підвалом та земельної ділянки, що знаходяться на [ADDRESS]; що відповідачі зайняли належне позивачу майно; що будь-яких угод цивільно-правового характеру на право користування чи власності на гараж та земельну ділянку позивача відповідачі у встановлений законом спосіб не укладали; що відповідачі не бажають добровільно звільнити спірне майно, внаслідок чого чинять позивачу перешкоди у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Тому, на думку суду, усунення перешкод у здійсненні прав позивача на користування та розпоряджання своїм майном шляхом зобов'язання відповідачів [PERSON] та [PERSON] звільнити належний позивачу гараж від транспорту та майна відповідачів, які зберігаються останніми в спірному гаражі та зобов'язання відповідачів передати позивачу ключі від дверей гаража відповідає вимогам законності та є необхідним з метою захисту права власності позивача, а відтак, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.88 ЦПК України, суд враховує, що позивачем при зверненні в суд сплачено судовий збір в сумі 250 грн., проте, відповідно до вимог ЗУ «Про судовий збір», підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача судовий збір в сумі 243,60 грн. в рівних частинах, по 121,80 грн. з кожного. Відповідно до ст.84 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача витрати, понесені останнім на надання йому правової допомоги в сумі 1300 грн., виходячи з наступного. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, пов'язаних із розглядом справи. Виходячи зі змісту статей 56,84 ЦПК України, ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Із матеріалів справи видно, що представник позивача [PERSON] приймала участь у статусі адвоката позивача на підставі угоди від 10.07.2014 року (а.с.35), ордеру (а.с.34), має право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.154). Отже, витрати позивача [PERSON] на правову допомогу у розумінні угоди від 10.07.2014 року, - є такими, що мають компенсуватися в силу ст.85 ЦПК України, в розмірі, визначеному ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». За змістом ч.1 ст.1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалене рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як вбачається з розрахунку компенсації за правову допомогу адвокат [PERSON] при наданні правової допомоги позивачу затратила вісім годин, що становитиме компенсацію в розмірі 1500 грн. (а.с.148). При цьому, суду надано квитанцію про отримання представником позивача гонорару в розмірі 2000 грн. (а.с.149). Доказів того, що сплачені позивачем адвокату кошти в сумі 2000 грн. за угодою від 10.07.2014 року становили саме компенсацію втраченого адвокатом за цей час заробітку, надано суду не було, оскільки із розрахунку вбачається, що компенсація втраченого заробітку становить 1300 грн. Враховуючи вказані обставини, в рахунок компенсації понесених позивачем судових витрат, як пов'язаних із явкою адвоката до суду, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача 1300 грн. (200+300+300+200+300, а.с.148), виходячи з того, що розмір мінімальної заробітної плати на час розгляду справи складає 1218 грн., а розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати в місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій по за судовим засіданням, та виходячи з того, що в розрахунку цей розмір компенсації не перевищує розмір, встановлений ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Outcome: approved