Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до Рубіжанської міської ради Луганської області, якою просив визнати за ним, у порядку спадкування, право приватної власності на будинок [ADDRESS]. У судове засідання для розгляду справи по суті, сторони не з'явились. Через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області, позивач і представник відповідача подали заяви про розгляд справи без їх участі. Позиція позивача полягала у тому, що до того як [INFO] померла його мати [PERSON], вони були власниками будинку [ADDRESS], у праві власності на який їм належало по ? частці кожному. А у зв'язку із тим, що його мати за життя склала заповіт, яким заповіла свою ? частку у праві власності на цей будинок саме йому, і на момент її смерті він постійно проживав разом із нею, саме він є єдиним спадкоємцем цієї частки, а тому і набув право приватної власності на будинок одноособово. А оскільки у видачі свідоцтва про право на спадщину, державний нотаріус Рубіжанської державної нотаріальної контори Меренков Ю.В. відмовив, це створює умови не визнання його права на спадкування, а тому і права приватної власності на будинок. Відповідач, правом на подання суду письмових заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. Суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: [PERSON], народився [INFO], в сім`ї [PERSON] та [PERSON] (а.с.5,7). Рішенням Виконавчого комітету Рубіжанської міської ради депутатів працюючих №25/4 від 27 січня 1977 року, було вирішено оформити право особистої власності за [PERSON] та [PERSON] на домоволодіння [ADDRESS] (а.с.45-46). А 08 лютого 1977 року, Виконавчим комітетом Рубіжанської міської ради депутатів працюючих, [PERSON] та [PERSON] було видано свідоцтво про право особистої власності на вказане домоволодіння №16 (а.с.8,54). Потім, 16 листопада 1988 року, [PERSON] склала на ім'я [PERSON] заповіт, яким заповіла йому на випадок своєї смерті ? частку у праві спільної власності на цей же будинок, а [INFO], померла (а.с.20,6). Двадцять другого січня 2015 року, державний нотаріус Рубіжанської державної нотаріальної контори Меренков Ю.В. постановою за №23/02-31 відмовив [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, яка полягає у видачі свідоцтва про право на спадщину у вигляді ? частки у праві спільної власності на будинок [ADDRESS], через неможливість визначення спадкової частки спадкодавця (а.с.11). А 30 січня 2015 року, [PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до Рубіжанської міської ради Луганської області, якою просить визнати за ним, у порядку спадкування, право власності на будинок [ADDRESS] (а.с.1-4). Із встановлених обставин вбачається виникнення цивільно-правових відносин з приводу спадкування нерухомого майна, в межах яких виник спір щодо невизнання за позивачем права власності на нерухоме майно, у порядку спадкування. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи з наступних мотивів: Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. А стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, також передбачає право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном. З огляду на положення частини 1 статті 181 та 182 Цивільного кодексу України, будинок [ADDRESS], слід розглядати як нерухому річ, право власності та інші речові права на які, а також їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Законом, який регулює відносини пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV. Стаття 3 цього закону передбачає, що державна реєстрація прав є обов'язковою, інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проте, частиною 4 цієї ж статті гарантується, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом за умов, що реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. З огляду на положення частини 4 статті 86 Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (який діяв на території нинішньої України з 01 січня 1964 року до 01 січня 2004 року, а тому підлягає застосуванню, - надалі за текстом ЦК УРСР), цивільне право власності, існувало у чотирьох формах, серед яких була і особиста власність, яка нині іменується - приватна. Згідно положень статті 100 вказаного кодексу, в особистій власності громадян могли бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, а також жилі будинки і домоволодіння. При цьому, виходячи з положень статті 112 ЦК УРСР, майно (а значить і жилі будинки, і домоволодіння) могло належати на праві спільної власності двом громадянам, у тому числі й без визначення часток, тобто на праві спільної сумісної власності. Разом з цим, з огляду на положення «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року, право спільної сумісної власності на той час державній реєстрації не підлягало, але мала місце така особливість реєстрації права особистої власності на будинки і домоволодіння. Згідно положень пункту першого розділу І та пункту сьомого розділу ІІ, пункту 13 розділу ІІІ і пункту 23 розділу ІV цієї ж Інструкції, бюро технічної інвентаризації виконавчих комітетів місцевих рад депутатів працюючих, на підставі документів, що встановлюють право власності згідно з додатком №1, вносили відомості про право власності на будинок (домоволодіння) до реєстрової книги і проставляли на документі власника реєстраційний напис. Згідно пункту 16 вказаного додатку, до документів які встановлювали право власності відносились і свідоцтва про право власності на будинки, видані виконавчими комітетами місцевих рад депутатів працюючих, на підставі рішень виконавчих комітетів. Судом встановлено, що Виконавчий комітет Рубіжанської міської ради депутатів працюючих, рішенням №25/4 від 27 січня 1977 року, оформив право особистої власності на домоволодіння [ADDRESS], за [PERSON] і [PERSON] (а.с.45-46). А 08 лютого 1977 року, цей же орган видав вказаним громадянам свідоцтво про право особистої власності на це домоволодіння (а.с.8,54). Разом з цим судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] 08 лютого 1977 року отримали реєстровий напис на своєму правовстановлюючому документі про те, що Лисичанське бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі, здійснило запис про їх право особистої власності на домоволодіння №16 (а.с.8). При цьому судом враховано, що відповідно до положень пункту другого розділу ІІ згаданої вище Інструкції, під будинком, як об'єктом правової реєстрації, розумівся один будинок з приналежними до нього службовими будівлями та спорудами (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці, під самостійним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Також суд враховує і те, що різні службові будівлі та споруди (сараї, літні кухні та інше) окремо від жилого будинку, на той час, не реєструвались (примітка до пункту четвертого розділу ІІ вказаної Інструкції). Тому суд вважає, що [PERSON] та [PERSON], 08 лютого 1977 року, правомірно набули право спільної власності на будинок [ADDRESS], який міг включати й інші приналежні до нього службові будівлі та споруди, що були розташовані на одній земельній ділянці (чи без таких). Дійсно, на час виникнення у означених фізичних осіб права спільної власності, діюче на той час цивільне законодавство не передбачало механізмів визначення часток кожного співвласника у спільній власності (якщо така власність не була частковою), як не передбачало і способи володіння, користування та розпорядження власниками своєю спільною власністю, що не була поділена на частки. Тобто, мали місце умови правової невизначеності в регулюванні питань спільної власності, які зберігались аж до вступу в дію Цивільного кодексу України у січні 2004 року. Зокрема, частина 4 статті 355 та частина 1 статті 357 Цивільного кодексу України встановили наступні важливі правові презумпції: спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно; частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю із співвласниками або законом. Отже, за визначенням вказаних норм права, якщо фізичним особам належить будь-яке майно на праві спільної власності, то за загальним правилом, така власність вважається частковою, і частки у тому праві є рівними. При цьому, суд бере до уваги те, що згідно абзацу 2 пункту 4 вказаного кодексу, до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Тобто, вказані вище правові презумпції повною мірою підлягають застосуванню до права спільної власності [PERSON] та [PERSON], оскільки означене право на будинок [ADDRESS], існувало починаючи з дати набуття ними цього права у 1977 році та продовжувало існувати аж до смерті останньої, тобто після набрання чинності Цивільним кодексом України. Як наслідок, та оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази про домовленість між [PERSON] та [PERSON] щодо іншого розміру їх часток у праві спільної власності на зазначений будинок, а законом, на момент виникнення цього права, частки взагалі не були визначені, суд вважає, що на момент смерті [PERSON], у праві спільної власності на будинок [ADDRESS], їй, як і [PERSON], належало по ? частці. І тому, з огляду на положення частини 1 статті 1218 Цивільного кодексу України, право спільної власності [PERSON] на будинок [ADDRESS], у розмірі ? частки, є таким, що увійшло до складу її спадщини. Перехід або реєстрація зазначеного права на інших осіб до моменту її смерті, а також після відкриття спадщини, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Рубіжанської міської ради Луганської областіне відбулось (а.с.53-56). Відповідно до положень частини 1 статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). А згідно з положеннями частини 1 статті 1218 вказаного кодексу, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. При цьому, право на спадкування, у першу чергу, мають особи визначені заповітом (стаття 1223 цього ж кодексу). А от у разі його відсутності, визнання недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього ж Кодексу. Судом встановлено, що [PERSON], ще 16 листопада 1988 року заповіла [PERSON] свою ? частку у праві спільної власності на будинок [ADDRESS] (а.с.20). При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що вказаний заповіт було визнано недійсним або [PERSON] відмовився від прийняття спадщини померлої чи від прийняття спадщини за заповітом. Поряд з цим, судом встановлено, що згідно положень частини 1 статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. При цьому, з огляду на положення частини 3 статті 1268 та частини 1 статті 1269 цього ж кодексу, якщо спадкоємець, постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, він вважається таким, що прийняв її, якщо протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї; а якщо спадкоємець, постійно не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, такий спадкоємець має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. За даними завідувача Рубіжанської державної нотаріальної контори, після смерті [PERSON], із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину звернувся тільки її син - [PERSON], через що була заведена спадкова справа (а.с.48-52). Також суд бере до уваги і той факт, що на момент відкриття спадщини, останній, постійно проживав із померлою у будинку [ADDRESS] (а.с.5,9-10,48). І хоча разом з ними, у цьому ж будинку, проживала [PERSON], дружина [PERSON], вона не має статусу особи, що претендує на отримання спадщини. За таких обставин, [PERSON] ([INFO]) слід визнати таким, що набув право власності на ? частку у праві спільної власності на будинок [ADDRESS], по праву спадкування. А з огляду на те, що він став одноособовим власником обох часток у праві спільної власності на вказаний будинок, він набув на нього право приватної власності. Відповідно до положень частини 3 статті 8, частини 4 статті 13 та частини 1 статті 55 Конституції України, держава гарантує будь-якому суб'єкту права власності звернутись до суду за захистом цього права. Згідно з положеннями частини 1 статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому, згідно із статтею 4 цього ж кодексу, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Положеннями пункту 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способом захисту цивільного права може бути його визнання судом. При цьому, з огляду на положення статті 392 цього ж кодексу, позов про визнання права власності може бути подано власником майна, якщо це право не визнається будь-якою іншою особою. Враховуючи викладене, та те, що право позивача, як власника будинку №16 по праву спадкування не визнається нотаріусом, та на нього може претендувати відповідач, обраний позивачем спосіб захисту його права приватної власності на зазначений будинок, слід визнати належно обраним, а позовні вимоги доведеними, і тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved