Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-13 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що за договором позики передав відповідачу у власність грошові кошти в сумі 3000 доларів США зі сплатою 10% річних за користування грошовими коштами. На підтвердження укладення договору позики відповідачем була написана розписка від 12.09.2008 року, відповідно до якої остання зобов'язалась повернути кошти в строк до 31.12.2008. Крім того, 03.10.2015 відповідач повторно написала розписку про те, що взяла в борг 3000 доларів США зі сплатою 20% річних за користування грошовими коштами, які зобов'язувалась повернути в строк до 29 жовтня 2015 року. На даний час відповідачем борг не повернуто, що спонукало позивача, з посиланням на норми ст. ст. 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України звернутись до суду з даним позовом. За вказаних обставин позивач просить стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики в сумі 3000 доларів США, що згідно офіційного курсу гривні щодо іноземної валюти станом на день звернення до суду складає 78519 грн., інфляційні втрати в сумі 230857,95 грн. та відсотки за користування грошовими коштами в сумі 1800 доларів США. Позивач в судове засідання не з'явився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує повністю, з підстав, викладених у заяві, просить його задовольнити, не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення у справі. Згідно з ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідача було викликано через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, шляхом опублікування оголошення на сторінці Ковельського міськрайонного суду Волинської області. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи те, що відповідач [PERSON] до суду не з'явилась, про причини неявки не повідомила, за правилами ч. 11 ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, суд вважає можливим, відповідно до положень ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України розглянути справу у відсутності відповідача, по наявних у справі доказах та ухвалити заочне рішення. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення частково. Відповідно до положень ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду із вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1 та ч.5 ст. 261 ЦК України). В матеріалах справи містяться розписка від 2008 року та розписка від 2015 року. З копії розписки від 12.09.2008, вбачається, що [PERSON] взяла в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 3000 доларів США під зобов'язання повернення вказаних коштів до 31.12.2008 зі сплатою відсотків за користування коштами в розмірі 10% річних. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Позивач 31.05.2018 звернувся в суд з позовною заявою про захист порушеного права за договором позики від 12.09.2008, строк виконання якого сплив 31.12.2008. Таким чином, подавши позовну заяву в травні 2018 року позивач звернувся до суду із пропуском строку позовної давності по борговій розписці від 12.09.2008, який по даним правовідносинам сплив, що є підставою для відмови в позові в цій частині. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 встановлена правова позиція, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. З копії розписки від 03.10.2015, вбачається, що [PERSON] взяла в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 3000 доларів США під зобов'язання повернення вказаних коштів до 29.10.2015 зі сплатою відсотків за користування коштами в розмірі 20 % річних. Таким чином, розписка, яка написана відповідачем [PERSON] 03.10.2015 містить найменування сторін зобов'язання (позикодавця та позичальника), грошову суму, яка підлягає поверненню, строк повернення грошових коштів, розмір відсотків за користування грошовими коштами, який обумовлених сторонами, особистий підпис позичальника. Тобто між сторонами зобов'язання досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору позики й доведено факт передачі позичальнику грошей, що свідчить про укладення ними договору позики відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. Доказів, які б підтверджували те, що відповідач повністю повернула суму позики позивачу та сплатила відсотки відповідачем не надано. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. ст. 526, 530 ЦПК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (ст. 610 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). Судом встановлено, що всупереч вимогам договору та ст.1049 ЦК України, відповідач не повернула позивачу грошові кошти, тому позивачем заявлено вимогу про стягнення суми боргу в сумі 3000 доларів США, яка є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. За змістом ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вказаний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року № 6-284цс17. В пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 роз'яснено, що разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Станом на день ухвалення судового рішення офіційний курс гривні щодо іноземної валюти, який встановлено НБУ складає 2812,68 грн. за 100 доларів США. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню кошти за договором позики в сумі 3000 доларів США, що еквівалентно 84380,40 гривень. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст. 625 ЦК України). За змістом вказаної норми, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Щодо методики нарахування суми індексу інфляції, слід зазначити, що згідно Інформаційного листа ВГС України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012р. «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справи окремих норм матеріального права», сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. В поданій позовній заяві позивач просить стягнути інфляцію за період з 2008 року по 2018 рік, проте дана вимога не підлягає до задоволенню, оскільки строк позовної давності за розпискою від 2008 року сплив, по розписці, яка була написана 03.10.2015 строк виконання зобов'язання не закінчився. Оскільки строк виконання договору сторонами було обумовлено до 29 жовтня 2015 року, починаючи з 30 жовтня 2015 року у позивача настає право на відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів. Індекс інфляції за 2015 рік складає: листопад 2015 року - 102,0%, грудень 2015 року - 100,7 %. Інфляційні втрати за листопад 2015 року та за грудень 2015 року судом обраховано виходячи з наступного: листопад 2015 року - (84380,40 х 102,0 %) - 84380,40 = 1687,61 гривень; грудень 2015 року - (84380,40 х 100,7 %) - 84380,40 = 590,66 гривень. Індекс інфляції за 2016 рік складає 112,4 %, інфляція за 2017 рік складає 113,7%. Інфляційні втрати за 2016 рік: (84380,40 х 112,4 %) - 84380,40 = 10463,17 гривень. Інфляційні втрати за 2017 рік: (84380,40 х 113,7 %) - 84380,40 = 11560,11 гривень. Індекс інфляції за 2018 рік складає: січень 2018 року - 101,5 %, лютий 2018 року - 100,9 %, березень 2018 року - 101,1 %, квітень 2018 року - 100,8 %, травень 2018 року - 100,0 %, червень 2018 року - 100,0 %, липень 2018 року - 99,3 %, серпень 2018 року - 100,0 %. Інфляційні втрати судом обраховано виходячи з наступного: січень 2018 року - (84380,40 х 101,5 %) - 84380,40 = 1265,71 гривень, лютий 2018 року (84380,40 х 100,9 %) - 84380,40 = 759,42 гривень, березень 2018 року (84380,40 х 101,1 %) - 84380,40 = 928,18 гривень, квітень 2018 року (84380,40 х 100,8 %) - 84380,40 = 675,04 гривень. З травня 2018 по серпень 2018 інфляція не нараховується, оскільки поріг індексації перевищено не було. Таким чином, інфляційні втрати складають 27929,90 гривень, які в силу ст. 625 ЦК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Позивач просить стягнути 20% річних за період часу з 04.10.2015 по 04.10.2016 в сумі 600 доларів США та за два роки в сумі 1200 доларів США. В даному випадку, розмір відсотків обумовлений договором позики та складає 20% на рік. Отже, виходячи зі змісту договору позики, обрахування розміру процентів за користування грошовими коштами, переданими у позику під 20% річних за період з 04.10.2015 року по 04.10.2017 рік включно, тобто за 24 місяці та з 04.10.2017 по 04.09.2018 включно, тобто за 11 місяців, тобто за 35 місяців, буде складати 1750 доларів США, що згідно офіційного курсу гривні щодо іноземної валюти станом на день ухвалення рішення у справі, встановлених НБУ (2812,68 за 100 доларів США) складає 49221,90 гривень. Тобто, з відповідача в користь позивача підлягають стягненню відсотки, як 20% річних в сумі 49221,90 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню кошти за договором позики: сума позики 84380,40 гривень, інфляційні втрати - 27929,90 гривень, відсотки за користування грошовими коштами - 49221,90 гривень, а всього - 161532,20 гривень Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, тому у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судові витрати у справі, пропорційно задоволених вимог в сумі 1615,32 гривень.

Outcome: partial