Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що він є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] , які з середини 2018 року у квартирі не проживають. У добровільному порядку відповідачі з реєстраційного обліку не знімаються, комунальні послуги не сплачують, тому позивач змушений нести додаткові витрати. У зв`язку із викладеним, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Представник позивача в судовому засіданні присутній не був, надав заяву про розгляд справи без його участі, в якій також повідомив, що відповідачі не є членами сім`ї позивача і позивач протягом останніх 12 років проживає за межами України. У судове засідання відповідачі не з`явилися, про причину неявки суд не повідомили, про день, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином. Заяви про розгляд справи без їх участі до суду не надходило, відзиву на позов від відповідачів також не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи за відсутності відповідачів. У зв`язку з наведеним, суд вважав за можливе слухати справу за відсутністю відповідачів, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього, про що було постановлено ухвалу, яка відображена в протоколі судового засідання. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , на праві власності належить [PERSON] . Вказане підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло № 467 від 18.02.1997, копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 21.01.2020 приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малаховим С.О., та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №158600808 від 06.03.2019. Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання №3417 та №3423 від 20.03.2020 за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно положень ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Таким чином, враховуючи те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] за твердженнями представника позивача не є членами сім`ї позивача, з якими він проживав, а доказів на користь протилежного до суду надано не було, то суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги стосовно визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією №0.0.1607149395.2 від 06.02.2020 про сплату судового збору у сумі 840 грн. 80 коп. та квитанцією №0.0.1644467373.1 від 11.03.2020 про сплату судового збору у сумі 840 грн. 80 коп. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача суму понесених судових витрат в розмірі 1681,60 грн. у рівних частках, а саме по 840 грн. 80 коп. з кожного відповідача.

Outcome: approved