Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова з позовною заявою до керівника громадської організації «Антикорупційний блок учасників АТО» [PERSON] , в якому просить визнати розповсюджену керівником громадської організації «Антикорупційний блок учасників АТО» [PERSON] від імені громадської організації «Антикорупційний блок учасників АТО» на своїй сторінці у Facebook «https://www.facebook.com/sosnytsky» інформацію недостовірною та такою, що не відповідає дійсності та порушує честь та гідність [PERSON] , а саме: -у публікації від 22.10.2017 року, що « [PERSON] 22 жовтня 2017 року, в стані сильного алкогольного сп`яніння, скоїв зіткнення з автомобілем ЗАЗ-1105, після чого з допомогою невідомих втік з місця ДТП на автомобілі Мерседес ВІТО»; -у публікації від 31.12.2017 року, що « [PERSON] , що зі слів свідків знаходився в стані сильного алкогольного сп`яніння, скоїв зіткнення з автомобілем ЗАЗ-1105, після чого втік з місця ДТП, а на наступний день з`явився в поліцію тверезий, алкоголю і наркотичних речовин в крові не виявлено»; -у публікації від 05.05.2018 року, що « [PERSON] п`яний вбив двох людей, після чого покинув постраждалих і втік з місця ДТП»; -у публікації від 07.05.2018 року, що « [PERSON] погрожував і намагався підкупити потерпілих, які заявили відвід судді»; -у публікації від 01.06.2018 року, що « [PERSON] начисто позбавлений моральних принципів, погрожує родичам вбитих ним людей, продовжує намагатися уникнути відповідальності за скоєний ним особливо тяжкий злочин»; -у публікації від 06.06.2018 року, шо « [PERSON] намагається затягнути розгляд справи з метою згасання суспільного інтересу до неї і отримання можливості скористатися своїми корупційними зв`язками, вже сьогодні видно, що за пів року залишилися не встановленими особи, які допомогли вбивці двох людей втекти з місця ДТП, після цього цинічно погрожує потерпілим відповідальністю за розповсюдження недостовірної інформації»; -у публікації від 26.06.2018 року, що « [PERSON] скоїв ДТП в стані сильного алкогольного сп`яніння, після чого втік, використовує усі можливі заходи, щоб уникнути відповідальності»; -у публікації від 26.06.2018 року, що « [PERSON] суд надав можливість втекти, шляхом перенесення оголошення рішення на наступний день»; -у публікації від 26.06.2018 року, що « [PERSON] , що є вбивцею двох людей, покриває суддя [PERSON] , хоча той рухався в стані сильного алкогольного сп`яніння зі швидкістю 150 км/год., врізався в автомобіль потерпілих, навіть не намагався гальмувати, після зіткнення викликав допомогу собі, а не постраждалим, знімав з автомобіля номери, бився зі свідками, які намагалися його затримати, погрожував їм на словах, був забраний з місця ДТП робітником прокуратури і з`явився до органів поліції другого дня після процедур з виведення алкоголю з крові у приватній клініці «Євівва»; -у публікації від 01.07.2018 року, що « [PERSON] скоїв ДТП в стані алкогольного сп`яніння, що не завадило йому вислухуючи прокляття батька загиблих, оскаржити оголошену йому підозру у тяжкому злочині, тобто є людиною, що не має не моралі не совісті»; -у публікації від 06.07.2018 року, що « [PERSON] будучи вбивцею двох людей, до того ж «слизький слизняк», який боїться активістів АТО і збирається шукати від них захисту у державних органів, одночасно погрожує батькам вбитих в`язницею і своїми зв`язками, є твариною, що написала заяву на потерпілих за розповсюдження неправдивої інформації, Московський районний суд м. Харкова за ради нього готовий поставити «раком» закон і мораль»; -у публікації від 11.07.2018 року, що « [PERSON] будучі вбивцею двох людей, залякує потерпілих, тисне на свідків, виконує спроби підкупу учасників судового процесу, під час ДТП перебував в стані алкогольного сп`яніння, зі слів сусідів і знайомих продовжує їздити без прав в нетверезому стані, перебуває в змові із суддею [PERSON] , яка звернулася до Генеральної прокуратури і Голови Вищої ради правосуддя за захистом з метою обмежити права представників громадськості і прийняти незаконне рішення»; -у публікації від 21.07.2018 року, що « [PERSON] спричинив ДТП в стані алкогольного сп`яніння»; -у публікації від 23.07.2018 року, що [PERSON] є винуватцем ДТП, в результаті якого загинуло дві людини». Зобов`язати керівника громадської організації «Антикорупційний блок учасників АТО» [PERSON] спростувати в такий саме спосіб поширену інформацію та вилучити її з публічного доступу щодо обставин ДТП, яка мала місце 22 жовтня 2017 року на вул.Салтівське шосе м.Харкова, що порочить честь і гідність [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в провадженні Московського районного суду м.Харкова знаходиться кримінальна справа №643/5836/18 за обвинуваченням [PERSON] у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.286, ч. 1 ст.135 КК України. Провадження по справі триває. Позивачу стало відомо про існування у інформаційному просторі не доведеної інформації, яка порушує його честь та гідність, що розповсюджує відповідач від імені громадської організації «Антикорупційний блок учасників АТО» на своїй сторінці у Facebook https:/www.facebook.com/sosnytsky. За своєю суттю усі зазначені у публікації висловлювання відповідача, кожне окремо одне від одного та усі в цілому є правопорушеннями, тому мають бути доведені в законному порядку і встановлені обвинувальним вироком суду. Вважає, що існування у інформаційному просторі не доведеної інформації порушує його честь та гідність, є порушенням його прав. Широке розповсюдження домислів відповідача в соціальних мережах Інтернету іншими користувачами Інтернету з посиланням на першоджерело створює викривлену уяву щодо обставин ДТП, первинних взаємовідносин сім`ї з потерпілими, причин зміни цих відносин та інше. Зазначені публікації відповідача впливають на суспільну думку щодо його винуватості у злочині, що інкримінований позивачу. Відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що він є активним членом громадського суспільства, тому постійно слідкує за резонансними справами та відвідує судові засідання, в тому числі і за справою №643/5836/18, яка знаходиться в провадженні Московського районного суду м.Харкова, де обвинуваченим є позивач. Однак зауважив, що окрім нього активно контролюють хід справи активісти ГО «Антикорупційний блок «АТО», інші активні громадяни, також слідкують та висвітлюють розвиток справи ряд засобів масової інформації. Вважає, що вся викладена та поширена інформація та коментарі свідків ДТП відповідає дійсності та той, хто її поширював мав фактичне підґрунтя вважати її такою, що відповідає дійсності, тому вимоги про спростування такої інформації не можуть бути задоволені. Зазначає, що позивач ніяким чином не зазначає як саме та внаслідок чого були порушені його немайнові права, не наводить доказів порушення таких прав, не розкриває причинно-наслідковий зв`язок між поширеною інформацією та порушеними правами. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представником позивача надіслано до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі та повністю відповідає матеріальним та процесуальним правам. Подання позову є основною метою захисту честі та гідності позивача, а не помстою та намагання використати рішення суду у якості підсилювача при розгляді кримінального провадження у Московському районному суді м.Харкова. Зібрана відповідачем інформація судом не перевірена, докази, на які посилається відповідач, судом не вивчені, належна оцінка судом не надавалась. Причинно-наслідковий зв`язок є наявний між поширеною недостовірною інформацією відповідачем, внаслідок чого порушені немайнові права позивача. Просив заявлені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Ухвалою судді від 30.08.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 06.10.2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові та відповіді на відзив. Відповідач та його представник в судові засідання неодноразово не з`явились, про розгляд повідомлялись, причини неявки суду не повідомили. У відповідності до ч.1, 3, 4 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за його відсутності за наявними матеріалами справи. Суд, заслухавши вступне слово представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 10, 81 ЦПК України\~передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності до статті 34 Конституції України\~кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим, відповідно до\~ст.68 Конституції України\~кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції\~та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьблять її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до ст.297, 299 ЦК України\~кожен має право на повагу до його гідності, честі та недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації. Згідно з частиною четвертою статті 32 Конституції України\~кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і право вимагати будь-якої інформації, а також право вимагати відшкодування матеріального і морального збитку, заподіяного використовуванням і розповсюдженням такої недостовірної інформації. Відповідно до ст.276 ЦК України, орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, фізична особа або юридична особа, рішеннями, діями або бездіяльністю яких порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов`язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення. У частині 1 статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Відповідно до частини 4 тієї ж статті передбачено, що спростування інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Згідно із статтею 201 ЦК України\~честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. При цьому чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Однак, виходячи з загальноприйнятих норм і правил поведінки в суспільстві, можна зробити висновок, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб\~підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Таким чином, честь є ніби мірилом гідності громадянина в очах громадської думки та інших громадян. Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~\~роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до частини другої статті 302 ЦК України\~фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Такий висновок викладений у постанові КЦС у складі Верховного Суду від 18 червня 2020 року справа № 522/18103/14-ц. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно із п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року №1\~- вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію»\~оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Гіпербола - вид тропа. Стилістична фігура явного і навмисного перебільшення для посилення виразності та підкреслення сказаної думки. Алегорія - спосіб двопланового художнього зображення, що ґрунтується на приховуванні реальних осіб, явищ і предметів під конкретними художніми образами з відповідними асоціаціями, з характерними ознаками приховуваного. Алегоричні образи переважно є втіленням абстрактних понять, які завжди можна розкрити аналітично. Значення алегорії, на відміну від багатозначного символу, однозначне і відділене від образу; зв`язок між значенням і образом встановлюється за подібністю. Сатира - гостра критика чогось, окремих осіб, людських груп чи суспільства з висміюванням, а то й гнівним засудженням вад і негативних явищ у різних ділянках індивідуального, суспільного й політичного життя, суперечних із загальнообов`язковими принципами чи встановленими ідеалами. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду»\~при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людини\~і практику суду як джерело права. Так, статтею 10 Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. Питання про визначення ствердження як факту або оціночного судження знаходиться у сфері свободи розсуду національного суду. Відповідно до ст.277 ЦК України\~не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК України\~та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. При вирішенні справи судом встановлено та не оспорюється сторонами у справі, що [PERSON] від імені Громадської організації «Антикорупційний блок учасників «АТО» на своїй сторінці у Facebook https:/www.facebook.com/sosnytsky опубліковано публікації наступного змісту: -у публікації від 22.10.2017 року, що « [PERSON] 22 жовтня 2017 року, в стані сильного алкогольного сп`яніння, скоїв зіткнення з автомобілем ЗАЗ-1105, після чого з допомогою невідомих втік з місця ДТП на автомобілі Мерседес ВІТО»; -у публікації від 31.12.2017 року, що « [PERSON] , що зі слів свідків знаходився в стані сильного алкогольного сп`яніння, скоїв зіткнення з автомобілем ЗАЗ-1105, після чого втік з місця ДТП, а на наступний день з`явився в поліцію тверезий, алкоголю і наркотичних речовин в крові не виявлено»; -у публікації від 05.05.2018 року, що « [PERSON] п`яний вбив двох людей, після чого покинув постраждалих і втік з місця ДТП»; -у публікації від 07.05.2018 року, що « [PERSON] погрожував і намагався підкупити потерпілих, які заявили відвід судді»; -у публікації від 01.06.2018 року, що « [PERSON] начисто позбавлений моральних принципів, погрожує родичам вбитих ним людей, продовжує намагатися уникнути відповідальності за скоєний ним особливо тяжкий злочин»; -у публікації від 06.06.2018 року, що « [PERSON] намагається затягнути розгляд справи з метою згасання суспільного інтересу до неї і отримання можливості скористатися своїми корупційними зв`язками, вже сьогодні видно, що за пів року залишилися не встановленими особи, які допомогли вбивці двох людей втекти з місця ДТП, після цього цинічно погрожує потерпілим відповідальністю за розповсюдження недостовірної інформації»; -у публікації від 26.06.2018 року, що « [PERSON] скоїв ДТП в стані сильного алкогольного сп`яніння, після чого втік, використовує усі можливі заходи, щоб уникнути відповідальності»; -у публікації від 26.06.2018 року, що « [PERSON] суд надав можливість втекти, шляхом перенесення оголошення рішення на наступний день»; -у публікації від 26.06.2018 року, що « [PERSON] , що є вбивцею двох людей, покриває суддя [PERSON] , хоча той рухався в стані сильного алкогольного сп`яніння зі швидкістю 150 км/год., врізався в автомобіль потерпілих, навіть не намагався гальмувати, після зіткнення викликав допомогу собі, а не постраждалим, знімав з автомобіля номери, бився зі свідками, які намагалися його затримати, погрожував їм на словах, був забраний з місця ДТП робітником прокуратури і з`явився до органів поліції другого дня після процедур з виведення алкоголю з крові у приватній клініці «Євівва»; -у публікації від 01.07.2018 року, що « [PERSON] скоїв ДТП в стані алкогольного сп`яніння, що не завадило йому вислухуючи прокляття батька загиблих, оскаржити оголошену йому підозру у тяжкому злочині, тобто є людиною, що не має не моралі не совісті»; -у публікації від 06.07.2018 року, що « [PERSON] будучи вбивцею двох людей, до того ж «слизький слизняк», який боїться активістів АТО і збирається шукати від них захисту у державних органів, одночасно погрожує батькам вбитих в`язницею і своїми зв`язками, є твариною, що написала заяву на потерпілих за розповсюдження неправдивої інформації, Московський районний суд м. Харкова за ради нього готовий поставити «раком» закон і мораль»; -у публікації від 11.07.2018 року, що « [PERSON] будучі вбивцею двох людей, залякує потерпілих, тисне на свідків, виконує спроби підкупу учасників судового процесу, під час ДТП перебував в стані алкогольного сп`яніння, зі слів сусідів і знайомих продовжує їздити без прав в нетверезому стані, перебуває в змові із суддею [PERSON] , яка звернулася до Генеральної прокуратури і Голови Вищої ради правосуддя за захистом з метою обмежити права представників громадськості і прийняти незаконне рішення»; -у публікації від 21.07.2018 року, що « [PERSON] спричинив ДТП в стані алкогольного сп`яніння»; -у публікації від 23.07.2018 року, що [PERSON] є винуватцем ДТП, в результаті якого загинуло дві людини». Позивач зазначає, що викладена у публікаціях інформація є недостовірною та такою, що порушує його честь та гідність. Відповідачами у справі про захист честі, гідності чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний правовий висновок з питання визначення належного відповідача по тотожним спорам, міститься у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~та у пункті 6.5. постанови Великої Палати Верховного Суду 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19). Згідно скріншотів сторінки в соціальній мережі «Facebook» відповідач [PERSON] на своїй персональній сторінці, на якій він зазначений як « [PERSON] » поширив зазначену вище інформацію, а тому він є належним відповідачем у даній справі. Аналізуючи зазначені вище норми права, роз`яснення Верховного Суду України та практику Європейського суду з прав людини, зазначені вище обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, надані сторонами у справі, суд вважає, що з достовірністю та об`єктивністю встановлено, що заявлена позивачем до спростування інформація містить фактичні дані. Ці висловлювання за своїми стилістичними ознаками не можуть вважатись оціночними судженнями, оскільки мають стверджувальний характер, є повідомленням про факти, які можуть бути перевірені на предмет їх достовірності. У оспорюваних висловлюваннях відсутні мовно-стилистичні засоби, які би свідчили про вірогідність повідомлюваного. При цьому, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. Практика Європейського суду з прав людини щодо порушення принципу невинуватості до суб`єктів, винних у порушенні цього принципу, відносить не лише осіб, які здійснюють досудове провадження, судовий розгляд кримінальних справ, а й інших осіб, які вважають особу винною у вчиненні злочину ще до ухвалення обвинувального вироку у кримінальній справі (справа Альне Де Рібемон проти Франції (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 33, п. 38, п. 41). Проте, ніщо не може завадити відповідним органам надавити інформацію про перебіг розслідування в кримінальних справах, адже це суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однак він зобов`язує робити це з усією необхідною обережністю та обачністю, щоб дотримати принцип презумпції невинуватості (справа Альне Де Рібемон проти Франції (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 38). Тому, при вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені й важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи (справа «Дактарас проти Литви» (Dactaras v.Lithuania від 24 листопада 2000 року п.п. 41, 43). Як вбачається, відповідачем у даній справі порушено сутність і зміст гарантії, закріпленої п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод: «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку». Презумпція невинуватості - це об`єктивне правове положення, згідно з яким встановлюється таке: «ніхто не може бути визнаний винним у вчиненні злочину, а також підданий кримінальному покаранню інакше, як за вироком суду і згідно з законом». Практика Європейського суду з прав людини наголошує, що слід принципово розрізняти повідомлення про те, що кого лише підозрюють у вчиненні злочину, та чітку заяву, зроблену за відсутності остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин (п. 81 рішення ЄСПЛ «Шагін проти України» від 10.09.2009, яке набуло статусу остаточного 10.03.2010; аналогічна позиція висвітлена у рішенні «Ісмоїлов та інші проти Росії» від 06.11.2008). Одночасно рішення Європейського суду з прав людини дають змогу побачити багатогранність цього принципу та його взаємозв`язок з іншими конвенційними правами, зокрема, правом на поширення інформації. Внесення відомостей до ЄРДР не є визнанням особи винною у вчиненні кримінального правопорушення та не є формою повідомлення їй про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до моменту здійснення такого повідомлення в порядку ст.ст.276-278 КПК України. Фактично внесення відомостей до ЄРДР відповідно наявної інформації про ознаки, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, є виконанням п. п. 4, 5 ст.214 КПК України, яке визначає межі здійснення досудового розслідування. Згідно з ч.1 ст.222 КПК України відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають це можливим. Всупереч вимогам ч.1 ст.81 ЦПК України відповідач не надав до суду жодного доказу на підтвердження того, що поширена ним інформація є достовірною. Також в порушення норм законодавства та принципів Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод відповідачем опубліковано інформацію, зміст якої є твердженням про винуватість позивача у вчиненні злочинних дій, інформація, розповсюджена відповідачем, є вкрай негативною та недостовірною, а відтак поширення такої інформації порушує право позивача на повагу до його честі та гідності. Враховуючи викладене, вказана інформація підлягає спростуванню. Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтями 10, 81 ЦПК України\~передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Відповідно до ст.76 ЦПК України\~доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч.1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Однак, в порушення вказаних принципів цивільного процесу відповідачами не було спростовано в судовому засіданні підстави позову. В судовому засіданні з достовірністю встановлено, що відповідач поширенням недостовірної інформації порушив права позивача на повагу до гідності, честі та ділової репутації, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України порушене право позивача підлягає судовому захисту, шляхом зобов`язання відповідача спростувати поширену ним недостовірну інформацію. Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України\~та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved