Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до ГУНП в Кіровоградській області та ДКС України про відшкодування майнової шкоди в розмірі 1\~000,00 грн. та моральної шкоди в розмірі 10\~000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12 вересня 2020 року відносно нього поліцейськими Олександрійського РВПР ГУНП в Кіровоградській області було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 174 КУпАП та вилучено у нього рушницю. В ході розгляду справи було встановлено відсутність будь-яких доказів вчинення ним зазначеного адміністративного правопорушення та постановою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 грудня 2020 року справу про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 174 КУпАП, відносно нього закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Для захисту та представництва інтересів в суді ним було укладено договір про надання правової допомоги з адвокатом, за роботу якого сплачено 1\~000,00 грн. Розгляд справи про адміністративне правопорушення декілька раз відкладався та за час розгляду справи, який тривав майже три місці, він пережив хвилювання та втратив сон. У зв`язку із зазначеним просить стягнути шкоду, завдану незаконними рішеннями посадових осіб органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень в розмірі 10\~000, грн. та матеріальну шкоду в розмірі 1\~000,00 грн. 24 червня 2021 року відповідачем ГУНП в Кіровоградській області подано відзив, в якому відповідач заперечував проти задоволення позову. Заперечення обґрунтовані тим, що до позивача не було застосовано адміністративний арешт чи виправні роботи, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу, тобто відсутні підстави для відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Крім того, дії працівників поліції не визнано незаконними чи неправомірними. В межах цивільного судочинства не може бути визнано дії або бездіяльність службових або посадових осіб органів державної влади, як суб`єктів владних повноважень, неправомірними, так як визнання неправомірними дій не віднесено до компетенції цивільних судів. Закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення не є безумовною підставою для відшкодування моральної та матеріальної шкоди та не вказує жодним чином на неправомірність дій посадових осіб. До матеріалів справи не долучено доказів того, що позивач зазнав моральних страждань, не доведено причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями працівників відповідача, а також вини відповідача в її заподіянні. Твердження про громадський осуд, моральні страждання, переживання з приводу розголосу, зміни життєдіяльності є лише припущенням, не підтверджені жодним доказом, а тому не можуть братися до уваги судом. В позові взагалі відсутні обґрунтування розміру моральної шкоди. Розмір витрат на послуги адвоката має бути співмірним з категорією справи, обсягом наданих послуг, часом витраченим адвокатом. В той же час, документи надані представником на підтвердження сплати гонорару не оформлені відповідно до закону, а тому витрати на правову допомогу в сумі 1\~000,00 грн. не підтверджено жодним доказом. У зв`язку із зазначеним просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 28 липня 2021 року представником позивача [PERSON] адвокатом Боровським В.А. подано відповідь на відзив відповідача ГУНП в Кіровоградській області, в якій він зазначив, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали таке провадження. У цій справі підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Відшкодування моральної шкоди здійснюється незалежно від вини, а також того чи застосовувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. 19 серпня 2021 року відповідачем ДКС України подано відзив, в якому відповідач заперечував проти задоволення позову. Заперечення обґрунтовані тим, що позивач не зазначив будь-яких негативних наслідків, вказаних у ч. 1 ст. 1176 ЦК України. У постанові Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 року по справі №638/1413/17 зазначено про неможливість відшкодування шкоди у разі відсутності судового рішення про визнання протиправними рішень, дій або бездіяльності органу. До позову не долучено доказів про настання негативних наслідків для відповідача. Крім того, не допускається стягнення моральної та матеріальної шкоди з Казначейства, оскільки це змінює встановлений законом порядок виплати відповідних коштів. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позові та просив їх задовольнити. Пояснив, що він мав неприязні стосунки з одними з сусідів. У вересні 2020 року до нього приїхали працівники поліції і повідомили, що до них надійшло повідомлення про те, що він здійснював постріли з рушниці у населеному пункті. Він зазначив, що дійсно має мисливську рушницю і всі необхідні дозвільні документи на неї, однак пострілів останнім часом не здійснював, а тим паче в населеному пункті. Поліцейські у грубій формі вимагали показати рушницю. Він дістав рушницю із сейфу, слідів від пострілів на ній не було, тоді поліцейський попросив винести рушницю на двір, щоб звірити номера на рушниці з дозвільними документами. Вони разом вийшли на вулицю, де поліцейський складав якісь документи, без жодних пояснень, а потім сказав, що конфісковує рушницю, так як він здійснював постріли у населеному пункті. Він попросив опитати інших сусідів, але поліцейський проігнорував дане клопотання. Два року тому в нього відмовили нирки і через день він проводить у лікарні гемодіаліз. Того дня він тільки повернувся з лікарні і через пережитий стрес у нього піднявся тиск, а потім тиск різко опустився. Через неправомірні дії поліції він написав скаргу начальнику поліції, але отримав відповідь, що суд розбереться. Для захисту він був вимушений звернутися до юриста для отримання правової допомоги та оплатив його послуги в розмірі 1\~000,00 грн. Справу про адміністративне правопорушення було закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення, але рушницю до цих пір він не може отримати в поліції. Три місяці розглядалася справа про адміністративне правопорушення в суді, за цей час він не міг нормально спати ночами. Крім того, він має мізерну пенсію в розмірі 2\~200,00 грн. та на утриманні має 3-х дітей, а тому витрати на послуги юриста для нього становить велике значення. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Боровський В.А. підтримав позовні вимоги з підстав зазначених в позові та пояснив, що безпідставне притягнення позивача до адміністративної відповідальності завдало йому матеріальних та моральних збитків. Хоча рішенням суду дії посадових осіб не визнано протиправними, проте сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення свідчить про завдання позивачу моральної шкоди. У період розгляду справи про адміністративне правопорушення суддею Орловським В.В. відбулося 4 судових засідання, на які з`являвся позивач, надав пояснення, забезпечував явку його свідків, тобто доводив свою невинуватість. Просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачі, належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання своїх представників не направили, причини неявки суду не повідомили та із заявами до суду про неможливість розгляду справи у відсутність їх представників не зверталися. Підстав для відкладення розгляду справи, визначених ст. ст. 223 та 240 ЦПК України, судом не встановлено. Заслухавши вступне слово позивача та його представника, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позов та заперечення проти нього, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. 12 вересня 2020 року інспектором Олександрійського ВП ГУНП в Кіровградській області відносно [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення серії «АПР18» №657441, згідно з яким 11 вересня 2020 року, близько 20 год. 00 хв., [PERSON] , будучи власником зареєстрованої зброї марки ТОЗ-54, № [NUMBER] , у [ADDRESS] , з будинку здійснив декілька пострілів зі зброї у повітря, чим порушив ст. 20 Закону України «Про мисливське господарство та полювання», за що встановлена адміністративна відповідальність ст. 174 КУпАП. Відповідно до постанови Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 грудня 2020 року справу про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 174 КУпАП, відносно [PERSON] , [INFO] , закрито за п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Закриття провадження у справі мотивовано зокрема тим, що вина [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбачена ст. 174 КУпАП, не доведена, а надані поліцейським до суду докази є суперечливими та не узгоджуються між собою. Згідно зі ст. 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою. При цьому відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є серед іншого і протокол про вчинення адміністративного правопорушення. Отже, протокол про адміністративне правопорушення це документ, яким фіксується факт скоєння адміністративного правопорушення і розпочинається адміністративне провадження, притягнення особи до адміністративної відповідальності. Протокол є основним документом, на підставі якого надалі уповноваженим органом прийматиметься рішення про притягнення винної особи до адміністративної відповідальності. Разом з тим, відповідно до ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю в разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення. Аналізуючи норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини можна зробити висновок, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень, вилучення майна та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу. Правова позиція про те, що складання протоколу про адміністративне правопорушення може бути підставою для відшкодування моральної шкоди викладена Верховним Судом у постановах від 17 жовтня 2019 року у справі №539/944/17 (провадження №61-26536св18) від 25 квітня 2019 року у справі №638/17403/15-ц (провадження №61-31477св18), від 10 січня 2019 року у справі №532/1243/16-ц (провадження №61-34251св18). Суд при розгляді цієї справи не враховує постанову Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі №686/16161/16-ц (провадження №61-21761св18), на яку посилається відповідач ДКС України, оскільки судом враховуються зазначені вище постанови Верховного Суду, які постановлені пізніше. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 55 Конституції України визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною першою вказаної статті визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті і така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу). Оскільки підставою для відшкодування шкоди позивачу є встановлена преюдиційним судовим рішенням закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу, то відсутні спеціальні підстави для застосування ст. 1176 ЦК України. Отже, шкода, завдана позивачу незаконними рішеннями та бездіяльністю посадовими особами органу державної влади (відповідачів) при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, незалежно від вини цієї особи. Тобто, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Складенням поліцейським протоколу про вчинення адміністративного правопорушення позивачу була завдана моральна шкода, оскільки майже три місяці тривало провадження у справі про адміністративне правопорушення: з дня складення 12 вересня 2020 року протоколу про адміністративне провадження і до 10 грудня 2020 року день ухвалення постанови суду про закриття провадження у адміністративній справі. В цей період він перебував у статусі «особи, яка притягується до адміністративної відповідальності», в нього поліцейським було вилучено належне йому особисте майно, яке навіть після закриття провадження у справі йому не було повернуто. Фактично весь цей період він знаходився під слідством і судом у справі, оскільки справи про адміністративні правопорушення у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики Європейського суду з прав людини прирівнюються до кримінальних справ. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Пунктами 3 та 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому, суд відзначає, що в рішенні ЄСПЛ від 28 травня\~1985\~року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже, і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (наприклад, «Рисовський проти України», № 29979, пункти 86, 89, від 20 жовтня 2011 року, «Антоненков та інші проти України», № 14183/02, пункт 71, від 22 листопада 2005 року). Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №569/1799/16-ц (провадження №61-19000сво18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 05 лютого 2020 року у справі №640/16169/17 (провадження №61-15393св18), від 22 липня 2020 року у справі №303/7352/18 (провадження №61-20524св19), від 01 липня 2020 року у справі №347/1977/17 (провадження № 61-10582св18). Суд звертає увагу, що обставинами, які безумовно вплинули на заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у понесених ним моральних (душевних) страждань, є зокрема необхідність доведення своєї невинуватості, відчуття несправедливості, викликане складенням протоколу про адміністративне правопорушення та вилученням майна, необхідність докладати зусиль спрямованих на захист своїх прав і свобод. Таким чином, наявність моральної шкоди, протиправність дій заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача встановлених під час розгляду справи не спростовано відповідачами. Зважаючи на доведеність факту відсутності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, враховуючи вимоги розумності, добросовісності, виваженості, справедливості, суд визначає, що в порядку відшкодування моральної шкоди, завданої безпідставним складенням протоколу про вчинення адміністративного правопорушення, яке позивач не скоював, на користь позивача підлягає стягненню 4\~000,00 грн., що буде справедливою сатисфакцією потерпілої сторони внаслідок дій неправомірного характеру з боку посадових осіб органу державної влади, які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із погіршенням психологічного стану позивача. При цьому, посилання відповідачів на недоведеність позовних вимог про відшкодування моральної шкоди є безпідставними, оскільки протиправність складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно позивача встановлена постановою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 грудня 2020 року про закриття справи в зв`язку з відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення, яка набрала законної сили, а тому вказана обставина в силу ст. 82 ЦПК України має преюдиційне значення для вирішення цієї справи. Як на підставу щодо неможливості відшкодування шкоди у разі відсутності судового рішення про визнання протиправними рішень, дій або бездіяльності органу, представник відповідача ДКС України посилався на правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 23 січня 2019 року у справі №638/1413/17 (провадження №61-42619св18), однак зі змісту цієї постанови вбачається, що безпосередньою підставою для відмови в позові є те, що позивач не довів причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача та шкодою, на яку він посилається, а скасування чотирьох постанов слідчого про закриття кримінального провадження, які ним виконані в межах його повноважень слідчого прокурора у цій справі, не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу, оскільки реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди та не є порушенням прав позивача. Більш того, доводи відповідачів про необхідність для відшкодування моральної шкоди судового рішення про визнання незаконними дій поліцейського при складенні протоколу про адміністративні правопорушення є безпідставним, оскільки у постанові від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження №12-199гс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого і держави, а суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази. Щодо вимог позивача про стягнення 1\~000,00 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, то виходячи із змісту позовної заяви, позивач ототожнює розмір майнової шкоди із судовими витратами, які він поніс на оплату послуг адвоката для захисту його прав та інтересів в межах справи про адміністративне правопорушення. За змістом статті 22 ЦК України збитками визнаються витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). За приписами ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. У пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі №925/1196/18 зазначено, що процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством. Оскільки, законодавством не передбачено можливості стягнення витрат, понесених в справі про адміністративне правопорушення, у порядку цивільного судочинства, як і немає правових підстав для ототожнення цих витрат і шкоди (збитків) у розумінні положень чинного законодавства, то відстуні підстави для задоволення позову в цій частині. Конституційним Судом України у Рішенні від 03 жовтня 2001 року у справі №1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Відповідно до ст. 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі ст. 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Згідно з п. 1 та п.п. 3 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів з державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України). При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Отже, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Головне управління національної поліції в Кіровоградській області, дії посадової особи якого призвели до безспірного стягнення коштів та Державна казначейська служба України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі №910/23967/16, а також у постановах Верховного Суду від 18 серпня 2021 року в справі №200/8310/18 (провадження №61-14033св20) та від 04 серпня 2021 року в справі №401/2949/19 (провадження №61-15699св20)). За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково шляхом стягнення з Державного бюджету України на користь [PERSON] 4\~000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а в іншій частині позову слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. За змістом ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 1 та пунктом 1 частини 2 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову, на відповідача. Відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Тобто, позивач при зверненні із цим позов до суду не сплачував судовий збір та ним не заявлено до відшкодування інших судових витрат. Відповідачі щодо відшкодування витрат, пов`язаних з розглядом справи, до суду також не зверталися, а тому суд вважає, що судові витрати у цій справі слід залишити по фактично понесеним.

Outcome: partial