Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до Луцького міськрайонного суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Кріс-Віт-Україна» про визнання договорів оренди землі та угод про внесення змін до договорів оренди землі недійсними. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВЛ № 023343 від 10.03.2004 року належить земельна ділянка, площею 3,59 га, що розташована в с. Сьомаки Луцького району та призначена для ведення особистого селянського господарства, та згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВЛ № 025248 від 06.04.1999 року - земельна ділянка, площею 3,21 га, що розташована на території Одерадівської сільської ради Луцького району та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно усної домовленості дані земельні ділянки з 20111 року використовує ТзОВ «Кріс-Віт Україна» для сількогосподарського виробництва, щороку сплачує за користування грошима та зерном. В березні 2019 року він звернувся до відповідача з пропозицією при проведенні весняно-польових робіт не обробляти належні йому земельні ділянки та виділити на місцевості їх межі для власного використання за призначенням. Однак, відповідач заперечив, вказуючи, що дані земельні ділянки передано в користування відповідачу на підставі договорів оренди строком на 10 років, а в подальшому продовжено строк дії договору оренди. Оскільки будь-яких договорів оренди землі та угод про внесення змін до таких договорів не підписував, вважає дані договори та угоди нікчемними і такими, що не мають жодних правових наслідків. З врахуванням наведеного, просить визнати договір оренди землі № 37 від 30 травня 2011 року, договір оренди землі № 44 від 30 травня 2011 року, та угоди про внесення змін до вказаних договорів оренди землі від 25.08.2015 року, укладені між [PERSON] та ТзОВ « Кріс-Віт-Україна» недійсними. Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 травня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 вересня 2019 року призначено в справі судову почеркознавчу експертизу, провадження у справі зупинено. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 березня 2020 року поновлено провадження у справі. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 травня 2020 року зупинено провадження у справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду судових рішень у подібних правовідносинах у справі № 145/2047/16-ц. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 серпня 2020 року провадження у справі поновлено. 20 серпня 2020 року від позивача надійшла заява про зміну предмета позову, в якій просить викладено прохальну частину позову в наступній редакції: Зобов`язати товариство з обмеженою відповідальність «Кріс-Віт Україна» усунути перешкоди у належним [PERSON] майном, зокрема, земельною ділянкою площею 3,59 га, що розташована в с.Сьомаки Луцького району та призначена для ведення особистого селянського господарства, та земельною ділянкою, площею 3,21 га, що розташована на території Одерадівської сільської ради Луцького району та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, шляхом винесення меж вказаних земельних ділянок в натурі ( на місцевості) та повернення цих ділянок позивачу. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги сформульовані в заяві про зміну предмета позову, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги, викладені в заяві про зміну предмета позову не визнав, вказуючи на ту обставину, що жодних перешкод в користуванні позивачу належними йому земельними ділянками ТзОВ «Кріс-Віт Україна» не чинить. Зазначав, що після встановлення обставин непідписання позивачем оспорюваних ним договорів оренди та угод про внесення змін до договорів оренди, підприємство перестало обробляти належні позивачу земельні ділянки та не заперечує щодо повернення їх позивачу. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 3,59 га, що розташована в с.Сьомаки Луцького району та призначена для ведення особистого селянського господарства ( Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ВЛ № 023343 від 10.03.2004 року), та земельної ділянки, площею 3,21 га, що розташована на території Одерадівської сільської ради Луцького району та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ВЛ № 025248 від 06.04.1999 року). Як на підставу своїх позовних вимог позивач, звертаючись 07 травня 2019 року з позовом про визнання недійсними договорів оренди покликався на ту обставину, що на його звернення про використання ТзОВ «Кріс-віт Україна» земельних ділянок належних [PERSON] , їх розміри та місцерозташування, правові підстави використання та розрахунки, отримав інформацію про те, що між ТзОВ №»Кріс-віт Україна» та [PERSON] було укладено договори оренди земельних ділянок. В подальшому [PERSON] звернувся до відповідача з заявою про те, що не має наміру і бажання в подальшому використанні земельних ділянок і просить при проведенні весняно-польових робіт не обробляти землі та виділити в натурі на місцевості межі належних [PERSON] земельних ділянок, на що отримав відмову з посиланням на строк оренди земельних ділянок відповідно до договорів оренди до 2031 року. Позивач стверджував, що жодних договорів оренди він не укладав і не підписував, волевиявлення та наміру на їх укладення він не мав, а підписи в зазначених договорах та актах приймання передачі земельних ділянок вчинені іншою особою. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення почеркознавчої експертизи № 8046 від 27.02.2020 року підпис від імені [PERSON] у договорі оренди землі № 37 від 31 травня 2011 року, зареєстрованому в Управлінні Держкомзему у Луцькому районі Волинської області, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 27.01.2012 року № 072280004000572, та у договорі оренди землі № 44 від 30.05.2011 року, зареєстрованому в Управлінні Держкомзему у Луцькому районі Волинської області, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 24.02.2012 року № 72280004000674 виконаний не [PERSON] , а іншою особою. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) відступила від висновку, висловленого в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15,зазначаючи, що «правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки. Крім того, мотивуючи підставу для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів зазначила, що існує очевидна необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування пункту 6статті 3 ЦК Українита доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) у спорах про недійсність договору для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень. Відповідно до частини другої статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Отже, конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі. Між тим, статтею 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. Зазначена норма виключає можливість укладення спірного договору шляхом вчинення конклюдентних дій, бо такий договір не може бути зареєстрований. Отже, враховуючи конкретні встановлені судами обставини справи, що розглядається, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) до правовідносин, що склалися між сторонами у цій справі». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зроблено висновок, що «за частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки);строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду праваорендиземельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6,11,17,19 цього Законує підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. У справі, що розглядається, позивач звернувся з вимогою про визнання недійсними договорів оренди, посилаюсь на те, що ці договори не підписував, умови їх не погоджував, тож відповідач безпідставно відмовляє в поверненні використовуваних земельних ділянок позивачу як власнику цих земельних ділянок, покликаючись до умов договорів, підписаних невстановленою особою замість позивача. Суди попередніх інстанцій повно та достеменно встановили обставини справи, за якими спірні договори позивач не підписував та, відповідно, з істотних умов цих договорів не погоджував. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та в додаткових поясненнях, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на поверненні йому земельних ділянок, вважаючи, що ці ділянки знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок(див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97)). Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки». За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Разом із цим, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Негаторний позов подається у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є його спрямованість на захист права від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння майном, а саме у разі протиправного вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном. Таким чином, предметом негаторного позову може бути вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Отже, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення (правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 серпня 2019 року у справі № 925/366/18). Судом встановлено, що звертаючись з позовом до суду про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними, позивач як на підставу своїх позовних вимог покликався на непідписання даних договорів, а відтак безпідставне використання їх відповідачем. Змінивши предмет позову та заявляючи вимогу про зобов`язання ТзОВ «Кріс-Віт Україна» усунути перешкоди у користуванні належним [PERSON] майном, шляхом винесення меж вказаних земельних ділянок в натурі ( на місцевості) та повернення цих ділянок позивачу, позивач покликався підстави позовних вимог, викладені ним в позовній заяві. Як встановлено в ході розгляду справи, дійсно станом на дату звернення з позовом до суду відповідачем використовувались належні позивачу земельні ділянки на підставі договорів оренди, що спорював позивач, звертаючись з позовом про визнання таких договорів оренди недійсними. Однак, змінивши предмет позовних вимог, позивачем не було доведено тієї обставини, що існують перешкоди у здійсненні ним права власності. Як пояснював в ході розгляду справи представник відповідача, підприємство не використовує у своїй господарській діяльності належні позивачу земельні ділянки після з`ясування обставини непідписання позивачем таких договорів і жодним чином не перешкоджає позивачу у здійсненні останнім свого права володіння та користування майном. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 5,6 вказаної норми Закону визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків З врахуванням наведеного, суд не вбачає існування сукупності передбачених законодавством підстав, за яких можливо дійти висновку про перешкоджання відповідачем позивачу користуватися та розпоряджатися його власністю, що може бути підставою для застосування положень ст. 391 ЦК України та задоволення позову.

Outcome: dismissed