Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Вернум» (далі по тексту - ТОВ «ФК «ВЕРНУМ», відповідач) про визнання договору про розірвання від 26.03.2019 року Договору банківського вкладу № 34213/2015/2 від 02.03.2017 року та договору про розірвання від 26.03.2019 року Договору банківського вкладу № 34334/2015/2 від 15.03.2017 року нікчемними на підставі допущених порушень публічного порядку при їх укладенні з відповідними наслідками нікчемності. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач вважає, що при розірванні з ініціативи Публічного акціонерного товариства «Вернум Банк» (далі по тексту - ПАТ «Вернум Банк», Банк) зазначених вище договорів про розірвання від 26.03.20219 року відповідач не виплатив йому проценти включно по дату закінчення строку дії зазначених вище договорів банківського вкладу на загальну суму 33 822,63 грн., а також відповідачем був порушений публічний порядок укладення угод про розірвання банківських договорів. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судовими справами між суддями дану цивільну справу передано судді Каліушко Ф.А. Після усунення позивачем визначених ухвалою від 01 квітня 2021 року недоліків позовної заяви, ухвалою суду від 11 травня 2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. 27 травня 2021 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, який був прийнятий судом та долучений до матеріалів справи та в якому останній заявлені позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні. Зазначив про те, що вимога про визнання Договору про розірвання від 26.0.2017 року Договору банківського вкладу № 34213/2015/2 від 02.03.2017 року та Договору про розірвання від 26.03.2017 року Договору банківського вкладу № 34334/2015/2 від 15.03.2017 року нікчемними є безпідставною, оскільки Банк діяв в межах чинного законодавства. 14 червня 2021 року до суду від Позивача надійшла відповідь на відзив, яка була прийнята судом та долучена до матеріалів справи, в якій [PERSON] не погодився із доводами відповідача, доданими до відзиву на позовну заяву, вказавши, що останні не спростовані відповідними доказами та додатково просив їх витребувати у Банка. 29 червня 2021 року до суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, які були прийняті судом та долучені до матеріалів справи, в яких відповідач з наведеними твердженнями Позивача не погодився та просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку з їх безпідставністю. Ухвалою суду від 08 липня 2021 року було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Представник відповідача, у свою чергу, позовні вимоги не визнав, заперечив проти їх задоволення, просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 26.10.2018 року єдиним акціонером ПАТ «Вернум Банк» було прийнято рішення № 33 про припинення здійснення банківської діяльності без припинення юридичної особи, а також затверджено План припинення банківської діяльності ПАТ «Вернум Банк» без припинення юридичної особи. 09.11.2018 року рішенням акціонера ПАТ «Вернум Банк» було змінено тип з публічного акціонерного товариства на приватне акціонерне товариство. В зв`язку з цим було змінено найменування відповідача та затверджено нове найменування - Акціонерне товариство «Вернум Банк». Рішенням єдиного акціонера Акціонерного товариства «Вернум Банк» від 16.05.2019 року № 38 було змінено найменування на Акціонерне товариство «Фінансова компанія «Вернум». Як встановлено судом, між Публічним акціонерним товариством «Вернум Банк» (далі по тексту - Банк) та [PERSON] (далі по тексту - Вкладник) було укладено наступні договори: 1.Договір банківського вкладу № 34213/2015/2 «СТРОКОВИЙ» (без права поповнення та зі сплатою процентів щомісячно) від 02.03.2017 року (далі по тексту - Договір банківського вкладу від 02.03.2017 року); 2.Договір банківського вкладу № 34334/2015/2 «СТРОКОВИЙ» (без права поповнення та зі сплатою процентів щомісячно) від 15.03.2017 року (далі по тексту - Договір банківського вкладу від 15.03.2017 року). Відповідно дост. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків. Згідно ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність шляхом надання банківських послуг. До банківських послуг належать: 1) залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; 2) відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах; 3) розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку. За змістом ч. 4 ст. 2 Закону України «Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків» банк, що припиняється, зобов`язаний повністю реалізувати План припинення у строк до 180 (ста вісімдесяти) календарних днів з дня його погодження Національним банком України. Припинення здійснення банківської діяльності передбачає виконання Банком, що припиняється, всіх зобов`язань, пов`язаних із здійсненням банківської діяльності, в тому числі перед вкладниками та іншими кредиторами Банку, що припиняється, крім субординованого боргу, та закриття вкладних (депозитних), поточних та кореспондентських рахунків всіх клієнтів Банку, що припиняється, а також кореспондентських рахунків Банку, що припиняється. У зв`язку з прийняттям відповідачем рішення про припинення здійснення банківської діяльності, 03 грудня 2018 року [PERSON] було повідомлено про необхідність звернутися до Банку з метою отримання грошових коштів і закриття поточних та вкладних (депозитних) рахунків, що підтверджується листом Банку № 5617 від 03.12.2018 року, який позивач надає в додатку до позову від 18.03.2021 року. 26 березня 2019 року внаслідок досягнення спільних домовленостей між ПАТ «Вернум Банк» та [PERSON] було укладено наступні договори: 1.Договір про розірвання Договору банківського вкладу № 34213/2015/2 від 26.03.2019 року «СТРОКОВИЙ» (без права поповнення та зі сплатою процентів щомісячно) від 15.03.2017 року (далі по тексту - Договір про розірвання від 26.03.2019 року Договору банківського вкладу від 02.03.2017 року); 2.Договір про розірвання Договору банківського вкладу № 34334/2015/2 від 26.03.2019 року «СТРОКОВИЙ» (без права поповнення та зі сплатою процентів щомісячно) від 15.03.2017 року (далі по тексту - Договір про розірвання від 26.03.2019 року Договору банківського вкладу від 15.03.2017 року). Так, в пункті 1 Договору про розірвання від 26.03.2019 року Договору банківського вкладу від 02.03.2017 року зазначено, що сторони дійшли взаємної згоди розірвати з 28.03.2019 року Договір банківського вкладу № 34213/2015/2 «СТРОКОВИЙ» (без права поповнення, зі сплатою процентів щомісячно та без права дострокового розірвання) від 02.03.2017 року, укладений між Банком та Вкладником. Так, в пункті 1 Договору про розірвання від 26.03.2019 року Договору банківського вкладу № 34334/2015/2 «СТРОКОВИЙ» від 15.03.2017 року зазначено, що сторони дійшли взаємної згоди розірвати з 28.03.2019 року Договір банківського вкладу № 34334/2015/2 «СТРОКОВИЙ» (без права поповнення, зі сплатою процентів щомісячно та без права дострокового розірвання) від 15.03.2017 року, укладений між Банком та Вкладником. Таким чином, Позивач та Відповідач за взаємною згодою розірвали вищезазначені два договори банківського вкладу з 28.03.2019 року. Також позивач в позові наголошує, що при підписанні 26 березня 2019 року між ПАТ «Вернум Банк» та [PERSON] . Договору про розірвання Договору банківського вкладу № 34213/2015/2 від 02.03.2017 року та Договору про розірвання Договору банківського вкладу № 34334/2015/2 від 15.03.2017 року, позивач ніби то знаходився під психологічним тиском. Суд вважає дану позиція позивача безпідставною, зважаючи на наступне. Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц (провадження № 61-6131св20) зазначено, що: «згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам». Однак, жодних доказів щодо здійснення на Позивача психологічного тиску при підписанні Договору про розірвання від 26.0.2017 року Договору банківського вкладу № 34213/2015/2 від 02.03.2017 року та Договору про розірвання від 26.03.2017 року Договору банківського вкладу № 34334/2015/2 від 15.03.2017 року позивачем до суду не додано. Таким чином, слід дійти висновку, що Договір банківського вкладу № 34213/2015/2 від 02.03.2017 року та Договір банківського вкладу № 34334/2015/2 від 15.03.2017 року є дійсними, більш того, сторони повністю виконали по них свої зобов`язання. Згідно п. 2 Договору про розірвання від 26.03.2019 року Договору банківського вкладу № 34213/2015/2 від 02.03.2017 року, Банк зобов`язується повернути Вкладнику суму Вкладу 180 000,00 (сто вісімдесят тисяч) гривень 00 копійок та сплатити нараховані відповідно до умов Договору банківського вкладу та Публічного договору, але не сплачені проценти за користування Вкладом у розмірі, передбаченому Договором банківського вкладу, шляхом перерахування коштів на «Рахунок для зарахування суми Вкладу та нарахованих процентів», зазначений в п. 2 Договору банківського вкладу (далі по тексту - рахунок Вкладника), не пізніше чотирнадцятого календарного дня з дати підписання даного Договору. Відповідно до п. 2 Договору про розірвання від 26.03.2019 року Договору про розірвання Договору банківського вкладу № 34334/2015/2 від 15.03.2017 року, Банк зобов`язується повернути Вкладнику суму Вкладу 15 000,00 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок та сплатити нараховані відповідно до умов Договору банківського вкладу та Публічного договору, але не сплачені проценти за користування Вкладом у розмірі, передбаченому Договором банківського вкладу, шляхом перерахування коштів на «Рахунок для зарахування суми Вкладу та нарахованих процентів», зазначений в п. 2 Договору банківського вкладу, (далі по тексту - рахунок Вкладника), не пізніше чотирнадцятого календарного дня з дати підписання даного Договору. У зв`язку з цим, судом було достовірно встановлено, що 28 березня 2019 року Банком було виплачено Позивачу: 1)180 000,00 (сто вісімдесят тисяч) гривень 00 копійок з депозитного рахунку та 2 009,75 (дві тисячі дев`ять) гривень 75 копійок нарахованих відсотків згідно Договору банківського вкладу від 02.03.2017 року, та 2)15 000,00 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок з депозитного рахунку та 167,48 (сто шістдесят сім) гривень 48 копійок нарахованих відсотків згідно Договору банківського вкладу від 15.03.2017 року, що підтверджується випискою по особовим рахункам [PERSON] за період: з 28.02.2017 року по 29.03.2019 року, що міститься в матеріалах справи. Крім того, слід зазначити, що виплати були здійснені позивачу 28 березня 2019 року на підставі заяви на видачу готівки № 6983, що міститься в матеріалах справи. Загальний розмір виплачених Позивачу коштів становив - 197 177,64 (сто дев`яносто сім тисяч сто сімдесят сім) гривень 64 копійки, що також не заперечувалось Позивачем. Відповідно до п. 3 Договору про розірвання від 26.03.2019 року Договору банківського вкладу № 34213/2015/2 від 02.03.2017 року, з моменту надходження на рахунок Вкладника коштів, зазначених в п. 2 цього Договору, Сторони не мають ніяких фінансових або інших претензій, що витікають з умов Договору банківського вкладу, та не вважають себе зобов`язаними будь-якими правами та обов`язками, що виникають на підставі Договору банківського вкладу. Згідно п. 3 Договору про розірвання від 26.03.2019 року Договору про розірвання Договору банківського вкладу № 34334/2015/2 від 15.03.2017 року, з моменту надходження на Рахунок Вкладника коштів, зазначених в п. 2 цього Договору, Сторони не мають ніяких фінансових або інших претензій, що витікають з умов Договору банківського вкладу, та не вважають себе зобов`язаними будь-якими правами та обов`язками, що виникають на підставі Договору банківського вкладу. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом положень статей 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, у якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України). Згідно чч. 1, 5 та 6 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківською вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а не витребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. В постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-140цс13 (ЄДРСР № 36475623) Верховний Суд України виклав правовий висновок, а саме: «...зобов`язання банку з повернення вкладу вважається виконаним лише з моменту, коли вкладнику буде надана реальна можливість отримати вклад і розпорядитися ним на свій розсуд. Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором, і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ст. 598 ЦК України). Ці підстави вичерпно наведено у стст. 599-601, 604-609 ЦК України. Закон не передбачає такої підстави для припинення договірного зобов`язання, як закінчення строку дії договору. Отже, саме по собі закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею своїх обов`язків.». Аналогічний правовий висновок міститься також в пунктах 6.1 - 6.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 910/9072/17 (№ 12-125гс18). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Таким чином, у зв`язку із тим, що 28 березня 2019 року Банком було повернуто позивачу вклад та виплачені в повному обсязі нараховані проценти за Договором банківського вкладу від 02.03.2017 року та Договором банківського вкладу від 15.03.2017 року, тому відсутні будь-які правові підстави для визнання договорів про розірвання від 26.03.2019 року до вказаних вище договорів банківського вкладу нікчемними. Судом встановлено, що Національний банк України відкликав 14.05.2019 року банківську ліцензію у АТ «ВернумБанк» після погодження з Банком Плану припинення банківської діяльності Банку без припинення юридичної особи (далі по тексту - «План»), а тому підстави для додаткового витребування у відповідача повного тексту даного Плану та/або повного тексту письмової інформації до Національного банку України про повне виконання Плану у суду відсутні, є безпідставними та не потребують додаткового дослідження. Також слід зазначити, що позивач неодноразово вже звертався до судових органів з відповідними позовами різних юрисдикцій з різних предметів спору, в яких предметом виступали Договір банківського вкладу № 34213/2015/2 «СТРОКОВИЙ» від 02.03.2017 року та Договір банківського вкладу № 34334/2015/2 «СТРОКОВИЙ» від 15.03.2017 року, а саме:до Окружного адміністративного суду м. Києва (справа № 640/15477/19) та до Дарницького районного суду м. Києва (справа № 753/16503/20), в задоволенні даних позовів Позивачу відмовлено, про що свідчать винесені судові рішення по даним справам, які набрали законної сили. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Однак, враховуючи позицію позивача, суд зазначає, що в матеріалах справи не міститься жодного доказу на підтвердження фактів, що викладені в позові, а тому не можуть бути визнані судом достовірними та достатніми доказами, у розумінні стст. 79, 80 ЦПК України. Так, враховуючи положення вказаних статей, приймаючи до уваги те, що позивачем як при зверненні до суду, так і в ході розгляду справи не надано жодних достовірних доказів, на які б він посилався як на підставу своїх вимог в позові, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі за їх недоведеністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed