Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання права власності на квартиру, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача [PERSON], посилаючись на наступне. На початку червня 2015 року позивач винайшов квартиру для свого проживання та проживання своєї сім'ї. 14 червня 2015 року позивач уклав попередній договір зі [PERSON], за умовами якого вони домовились про укладення договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] та позивач передав [PERSON] 600 доларів США. Але, перед укладанням самого договору купівлі-продажу, за наполяганням своєї сім'ї, вирішив оформити вказану квартиру на свою сестру, відповідача по справі [PERSON], яка проживала у м.Харкові, де має власний будинок і не мала потреби в купівлі квартири у м.Сєвєродонецьку. Відповідач [PERSON] надала довіреність на ім'я їхнього батька [PERSON] для оформлення договору купівлі-продажу. 10 липня 2015 року було укладено договір купівлі-продажу квартири, в якому продавцем квартири є [PERSON], а покупцем [PERSON]. При цьому вказана квартири придбана за особисті кошти позивача, які він особисто передавав представнику продавця. Окрім того, позивач разом зі своєю сімєю проживає у вказаній квартирі з моменту її покупки. Відповідач [PERSON] ніколи не претендувала на спірну квартиру, не вселялась, не реєструвалась в ній, не проводила ремонтні роботи та не сплачувала витрати на її утримання. Оскільки зобовязання щодо сплати грошей за придбану квартиру фактично було виконано позивачем, за рахунок коштів, належних позивачу, саме він є покупцем спірної квартири. Зазначення в оспорюваному договорі покупцем іншої особи, відповідача, є порушенням діючого законодавства. Позивач фактично не може скористатись правами власника, у звязку з чим він звернувся до суду з даним позовом в якому просить: - визнати частково недійсним, в частині покупця, договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS]; - перевести права покупця за договором купівлі продажу квартири за адресою: [ADDRESS], посвідчений 10 липня 2015 року приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за № 1350 на нього [PERSON]; - визнати за [PERSON] право власності на квартиру за адресою: 93400, [ADDRESS], загальною площею 56,6 кв.м., житловою площею 40,0 кв.м. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, які викладені у позовній заяві. Позивач [PERSON] в судовому засіданні 13 липня 2017 року пояснив, що гроші на купівлю спірної квартири йому подарували його батьки. Проте, так як купівля квартири коштувала більше ніж 50 тисяч гривень, то він, з метою збереження субсидії батьків, в квартирі яких він був прописаний, вирішив попросити сестру оформити купівлю квартири на себе. Гроші за спірну квартиру він віддав у липні 2015 року [PERSON]. Ремонт в квартирі робив тільки він, відповідачі до ремонту ніяким чином не залучалися. Більш того, [PERSON] навіть ніколи не бачив цю квартиру та не був в ній. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав необґрунтованості позовної заяви, які він детально виклав у письмовому запереченні проти позову. Зокрема вказав, що позивачем не доведено походження грошових коштів на придбання квартири, в той час як єдиним доказом підтвердження укладення договору купівлі-продажу квартири може бути лише відповідний нотаріально посвідчений договір. В матеріалах справи відсутні докази щодо відсутності волевиявлення відповідачів стосовно продажу спірної квартири, в той час як нотаріус під час оформлення договору перевірила волевиявлення сторін. Відповідач [PERSON] надала заяву про визнання позову. В судовому засіданні 28 липня 2017 року пояснила, що в 2015 році, більш точної дати вона не памятає, до неї звернувся її брат [PERSON] з приводу оформлення купівлі від її імені квартири в м. Сєвєродонецьку. Ця квартира була їй не потрібна, квартиру в дійсності купив її брат [PERSON] на гроші батьків. У неї та її чоловіка на той час навіть не було коштів на купівлю квартири, вони з чоловіком ніколи не користувалися квартирою. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, причин неявки суду не повідомив, про дату, час та місце судового розгляду неодноразово повідомлявся належним чином. Допитана в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що в 2014 або в 2015 році, точної дати вона не памятає, співмешканець (цивільний чоловік) її доньки [PERSON] видав їй довіреність для продажу належної йому квартири за адресою: [ADDRESS]. В 2015 році [PERSON] через ріелтора звязався з нею, разом із своїм батьком оглянув квартиру. Спочатку [PERSON] віддав їй 600 доларів завдатку за квартиру, а потім 10400 доларів за купівлю квартири. Гроші віддавав їй тільки [PERSON] перед укладенням нотаріально посвідченого договору, інші особи з приводу купівлі квартири з нею не спілкувалися. Під час оформлення договору купівлі-продажу квартири у нотаріуса був присутній батько [PERSON], чому він представляв [PERSON] вона не цікавилася, їй було цікаво лише продати квартиру. Для чого [PERSON] ця квартира вона також не цікавилася. В день укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири, приблизно після 18-00 год., в приміщенні спірної квартири вона власноручно склала розписку від 10.07.2015 року про отримання від [PERSON] грошових коштів в рахунок купівлі спірної квартири. Допитана в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що позивач [PERSON] є її сином, а відповідач [PERSON] є її донькою. Після продажу за 10 тисяч доларів США квартири за адресою: [ADDRESS], яка дісталася їй у спадок від померлої матері, вона віддала ці кошти своєму сину [PERSON] для придбання квартири, адже він мав дружину і дитину, а донька [PERSON] вже мала інше житло. Вони вирішили оформити купівлю квартири на [PERSON] з метою збереження субсидії, у нотаріуса від імені [PERSON] був присутній батько [PERSON]. [PERSON] факсом вислав згоду на купівлю квартири, проте [PERSON] або її чоловік після купівлі квартири за адресою: [ADDRESS], ніколи там не жили, ремонт в квартирі робив [PERSON]. Допитаний в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснив, що позивач [PERSON] є його сином, а відповідач [PERSON] є його донькою. Після продажу його дружиною [PERSON] квартири за адресою: м. Сєвєродонецьк, вул. Танкістів, яка дісталася їй у спадок від померлої матері, вона віддала ці кошти своєму сину [PERSON], адже він мав дружину і дитину, проте не мав житла. Вони вирішили оформити купівлю квартири на [PERSON] з метою збереження субсидії, яка була оформлена на нього, [PERSON]. Вони разом з сином [PERSON] оглянули квартиру, гроші за квартиру віддав [PERSON]. У нотаріуса від імені [PERSON] був присутній він, [PERSON], при цьому грошей у нотаріуса він продавцю не передавав. [PERSON] дав згоду на купівлю квартири. Допитана в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона з 2005 року працює приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу. Вона дійсно посвідчила договір від 10 липня 2015 року з приводу продажу [PERSON] від імені [PERSON] на користь [PERSON], від імені якої діяв [PERSON], квартири за адресою: [ADDRESS]. Договір був посвідчений за наявності згоди чоловіка покупця [PERSON] на покупку квартири. Дієздатність сторін та добровільність їх волевиявлення нею було перевірено. Чи проводилася передача коштів за квартиру в її присутності вона не памятає, проте вона запитала у сторін чи розрахувалися вони між собою. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. З копії попереднього договору (із забезпеченням виконання зобовязань завдатком) від 14 червня 2015 року вбачається, що покупець [PERSON] передав продавцю [PERSON] в якості завдатку гроші в сумі 600 доларів США за продаж квартири за адресою: [ADDRESS]. Вказаний попередній договір підписано особисто [PERSON] та [PERSON] З розписки від 10 липня 2015 року вбачається, що [PERSON], що діє від імені [PERSON] за довіреністю, посвідченою 17.06.2015р. [PERSON], нотаріусом нотаріального округу м. Ульянівськ РФ, реєстр 5-5115, отримала від [PERSON] 129204 грн. в якості оплати за квартиру за адресою: [ADDRESS], яка належить [PERSON] на підставі права власності. Розписка підписана особисто [PERSON], представником [PERSON] та покупцем [PERSON] Згідно із копією договору купівлі-продажу квартири від 10 липня 2015 року [PERSON], що діє від імені [PERSON], зобовязалася передати квартиру № 32, розташовану в будинку № 27а по проспекту Гвардійському в м. Сєвєродонецьку Луганської області, у власність [PERSON], від імені якої діє [PERSON]. Представник покупця зобовязується прийняти вказану квартиру і сплатити за неї обговорену грошову суму. Вказаний договір посвідчено [PERSON], приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області, зареєстровано в реєстрі за № 1350. Згідно п. 10 вказаного договору, придбання квартири за цим договором вчиняється за письмовою згодою чоловіка [PERSON] [PERSON], викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 26.06.2015 року за р. № 430. Право власності на квартиру № 32, розташовану в будинку № 27а по проспекту Гвардійському в м. Сєвєродонецьку Луганської області було зареєстровано за [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.07.2015 року. Згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмету купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов'язок передати предмет договору наступному власнику. Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат. Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. На думку суду, вищевказане положення ЦК України означає, що будь-який правочин реалізується суб'єктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення. Однак форма зовнішнього волевиявлення може не відповідати внутрішній волі суб'єкта правочину. За таких обставин дії особи не можуть об'єктивно відображати її внутрішню волю. Тому в ч. 3 ст. 203 ЦК законодавець прямо передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним та, крім цього, відповідати його внутрішній волі. В разі ж підтвердження належними та допустимими доказами того, що зовнішнє волевиявлення учасника правочину не відповідало його внутрішній волі, суд може визнати такий правочин або його частину недійсними, в тому числі на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини. Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, зясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Суд зазначає, що якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Під час розгляду справи представник продавця спірної квартири [PERSON] підтвердила, що в 2015 році [PERSON] через ріелтора звязався з нею, разом із своїм батьком оглянув квартиру, віддав їй 600 доларів завдатку за квартиру, а потім 10400 доларів за купівлю квартири. Гроші віддавав їй тільки [PERSON], інші особи з приводу купівлі квартири з нею не спілкувалися. В день укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири, приблизно після 18-00 год., в приміщенні спірної квартири вона власноручно склала розписку від 10.07.2015 року про отримання від [PERSON] грошових коштів в рахунок купівлі спірної квартири. Вказані обставини додатково підтверджуються відповідною розпискою та попереднім договором, оригінали яких були оглянуті судом в судовому засіданні. Відповідач [PERSON], яка була покупцем за спірним договором, та її батько, який був її представником під час укладення спірного договору, підтвердили, що квартиру в дійсності купив брат відповідача [PERSON], гроші за квартиру сплачував також виключно [PERSON]. З викладеного вбачається, що саме позивач [PERSON] придбав у [PERSON] спірну квартиру за 129204 грн. Аналогічна сума також відображена в розписці від 10.07.2015 року. Суд звертає увагу, що відповідач [PERSON] не надав жодних доказів, які б спростовували вищевказаний висновок суду щодо сплати грошових коштів за спірну квартиру саме позивачем та придбання квартири виключно для потреб позивача. Також відповідач [PERSON] не надав жодних доказів того, що він або його дружина [PERSON] (яка визнає факт придбання квартири саме позивачем, виключно за гроші позивача та для потреб позивача) дійсно сплачували грошові кошти за квартиру продавцю або представнику продавця (в той час як представник продавця, для якої вирішення цієї справи не становить жодного інтересу, прямо стверджує протилежне), будь-коли користувалися квартирою, робили в квартирі будь-які ремонтні роботи, придбавали будь-які меблі або побутову техніку в квартиру, тощо. Посилання представника [PERSON] на те, що позивач в позові послався лише на ч. 1 ст. 203 ЦК України спростовуються змістом позовної заяви, в якій позивач посилається на ч. 1-3 ст. 203 ЦК України. Посилання представника [PERSON] на те, що позивачем не доведено походження грошових коштів на придбання квартири, на думку суду є неналежними, адже походження коштів на придбання квартири немає правового значення для правильного вирішення цієї справи, в той час як письмовими доказами та показаннями свідків підтверджується факт придбання квартири саме за кошти позивача та в інтересах позивача. Також не є обґрунтованими посилання представника [PERSON] на рішення ВСУ у справі № 6-20287св-07 та на те, що єдиним доказом підтвердження укладення договору купівлі-продажу квартири може бути лише відповідний нотаріально посвідчений договір. Спірним в цій справі є не факт укладення нотаріально посвідченого договору, а те, хто був дійсним покупцем квартири та чи наявні підстави для переведення прав покупця за договором на позивача. Стосовно посилань представника [PERSON] на те, що в матеріалах справи немає доказів щодо відсутності волевиявлення відповідачів стосовно продажу спірної квартири, в той час як нотаріус під час оформлення договору перевірила волевиявлення сторін, суд повторює, що спірним в цій справі є не факт укладення нотаріально посвідченого договору (зовнішнє волевиявлення покупця за договором), а те, хто був дійсним покупцем квартири, тобто сплатив кошти за придбання квартири в своїх інтересах, та чи наявні підстави для переведення прав покупця за договором на позивача. Отже, перевірка нотаріусом зовнішнього волевиявлення сторін не спростовує доведеності належними та допустимими доказами того факту, що в дійсності придбання квартири було здійснено за кошти та в інтересах позивача. Посилання представника [PERSON] на судову практику ВССУ у справі № 6-28824ск15 є неспроможними, адже із змісту відповідної ухвали ВССУ вбачається, що обставини у справі № 6-28824ск15 суттєво відрізняються від цієї справи. За таких обставин, установивши, що саме позивач, а не його сестра [PERSON], був покупцем спірної квартири, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог. При цьому суд окремо відзначає, що спосіб захисту прав, який обрано позивачем, а саме переведення на нього прав покупця за спірним договором, є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного (невизнаного) права, характеру його порушення (невизнання) та наслідкам, спричиненим цим порушенням (невизнанням). В постанові від 12 червня 2013 року по справі № 6-32цс13 Верховний Суд України також дійшов висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Також, суд вважає за необхідне окремо відзначити, що субєктний склад сторін у цій справі відповідає вимогам процесуального закону та змісту матеріальних правовідносин, що були предметом спору. Зокрема, суд вважає, що належним відповідачем є особа, яка оспорює права позивача або яка має власні права та інтереси на предмет спору. Аналогічний підхід до визначення кола відповідачів у справах про визнання правочинів недійсними викладено в Аналізі окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних розяснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підготовленому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ. З огляду на суть спірних правовідносин та зміст заявлених позивачем вимог щодо визнання недійсною лише частини договору щодо покупця, будь-яке рішення у цій справі не вплинуло би на права та інтереси або майновий стан продавця за договором [PERSON], адже предметом позову у цій справі є лише квартира, яка вже не належить [PERSON]. Крім того, [PERSON] або його представник не виявили жодного процесуального інтересу до розгляду цієї справи та не оспорювали прав позивача, про захист яких він просить. Тобто, [PERSON] не має власних прав та інтересів на предмет спору, а також не оспорює права позивача. Саме тому [PERSON] не залучався судом до участі у цій справі в якості відповідача. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України суд зазначає, що представник позивача та позивач в судовому засіданні просили не стягувати судові витрати з відповідачів, у звязку із чим суд не вважає за необхідне стягувати судові витрати з відповідачів. Із урахуванням вищенаведених прохань представника позивача та самого позивача, такий порядок розподілу судових витрат відповідатиме засаді справедливості судового розгляду, а також не завдасть жодної шкоди інтересам судової гілки влади в аспекті сплати судового збору.

Outcome: approved