Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 01.02.2009 року [PERSON] позичив у нього 35000 грн., які зобов'язався повернути з продажу будинків, які належать йому на праві власності. На ствердження отримання в борг вказаних коштів та виконання зобов'язань по їх поверненню відповідач видав відповідну розписку. У зв'язку з тим, що посилання в розписці на повернення боргу з продажу будинків, які належать відповідачу, не є визначенням строку виконання зобов'язання, оскільки такий продаж залежить лише від волевиявлення відповідача, позивач надіслав на адресу позивача письмову вимогу про виконання грошового зобов'язання, яка була вручена 18 вересня 2013 року. На думку позивача, відповідач безпідставно у визначений ст. 530 ЦК України семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, суму позики не повернув, у зв'язку з чим позивач змушений був звернутися до суду. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав і прохав стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь 35000 грн. за договором позики, 350 грн. судового збору, 500 грн. витрат на оплату правової допомоги з підготовки позовної заяви до суду, а всього 35850 грн. При цьому позивач пояснив, що пройшло багато часу і він не пам'ятає коли конкретно [PERSON] позичив у нього 35000 грн., це було начеб-то у серпні 2008 року, а дату в договорі розписки він поставив у лютому 2009 року. Вищевказані кошти [PERSON] йому не повернув, хоча в договорі позики було зазначено, що кошти віддасть з продажу будинків. Незважаючи на його неодноразові вимоги, [PERSON] лише обіцяв повернути кошти, однак цього він не зробив і не відреагував на письмову претензію позивача. Представник позивача [PERSON] також позовні вимоги підтримав і прохав їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав. При цьому суду пояснив, що у серпні 2003 року він став власником будинку та господарчих приміщень по [ADDRESS]. До нього ([PERSON]) у серпні 2008 року звернувся [PERSON] з проханням надати в користування приміщення площею 180 кв.м., на що він погодився за умови дати йому ([PERSON]) в користування 35000 грн. готівки. Після цього [PERSON] надав йому 35000 грн., а він віддав йому ключі від приміщення. У грудні 2008 році за його ([PERSON]) ініціативою у зв'язку з із зміною курсу долара, вони склали відповідний договір і розписалися в ньому, згідно цього договору час повернення коштів - серпень 2009 року. При цьому складалося декілька чорнових примірників договору і вони вдвох розписалися на тому примірнику, який їх обох задовольнив. Крім того, у серпні 2009 року він ([PERSON]) особисто повернув [PERSON] гроші в сумі 35000 грн., у свою чергу [PERSON] віддав йому договір, а згодом [PERSON] таємно викрав у нього цей договір. Представник відповідача [PERSON] також позовні вимоги не визнав і прохав відмовити в їх задоволенні. Також стверджував, що у серпні 2009 року відповідач [PERSON] повернув позивачеві 35000 грн., бо мав відповідні кошти. Так, протягом 2-3 кварталів 2009 року від здійснення підприємницької діяльності [PERSON] згідно звіту поданого до Роменської ОДПІ було отримано 64526 грн. Крім того, 29.05.2009 року дружина [PERSON] - [PERSON] за 40000 грн. продала житловий будинок з надвірними будівлями, розташований по [ADDRESS] що підтверджується нотаріально-посвідченим договором купівлі-продажу. Суд вислухавши сторони, дослідивши надані ними докази на підтвердження своїх доводів та заперечень, дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. У серпні 2008 року [PERSON] взяв у борг в [PERSON] 35000 грн. готівкою, вказаний факт визнається і відповідачем. Крім того, вказаний факт підтверджується письмовими договорами розписками, наданими сторонами (а.с. 4, а.с. 40), в одному з яких наявні підписи обох сторін, і в одному підпис [PERSON] Одночасно в цих договорах -розписках йде мова і про те, що [PERSON] користується складом площею 120 кв.м., який належить [PERSON], тобто фактично йде мова про інший правочин. Але [PERSON] не подав зустрічного позову і суд відповідно вимог ч.1 ст. 10 ЦПК України розглядає справу в межах заявлених вимог, тобто не аналізує інший правочин з приводу користування [PERSON] майном [PERSON], а лише оцінює і досліджує обставини і докази пов'язані з отриманням і поверненням боргу в сумі 35000 грн. Зі змісту письмової вимоги про виконання грошового зобов'язання вбачається, що 12 вересня 2013 [PERSON] звернувся до [PERSON] з вимогою відповідно до ч.2 ст. 530 ЦК України у семиденний строк від дня отримання цієї вимоги повернути борг за договором позики в сумі 35000 грн. (а.с. 8). [PERSON] борг за договором позики не повернув, тому позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Наведене свідчить, що між сторонами склалися спірні цивільно-правові відносини з приводу виконання зобов'язань за договором позики. Спір підлягає вирішенню на підставі ст. ст. 530, 1046, 1047, 1049 ЦК України. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Вирішуючи вказаний спір суд враховує правові позиції, викладені в постанові Судо вої палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79 цс 14, відповідно до яких: «За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина друга статті 1047 ЦК України). Отже, у разі пред'явлення: позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов». Також у вищевказаній постанові пленуму ВСУ від 02.07.2014 року вказано, що «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певне грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13». Як встановлено судом, у серпні 2008 року [PERSON] взяв у борг в [PERSON] 35000 грн., вказаний факт визнається обома сторонами, а згідно вимог ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. В той же час, відповідач стверджує, що повернув позивачу 35000 грн. у серпні 2009 року. Суд враховує, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд враховує правову позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалах від 03 серпня 2011 року та від 25 серпня 2011 року про те, що наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Проте, [PERSON] не довів факт повернення позивачу 35000 грн., оскільки розписка, за якою було отримано ці кошти знаходилася у позивача і останнім була надана суду(а.с. 4). Суд критично відноситься до заперечень відповідача з приводу викрадення цієї розписки позивачем, оскільки з висновку ДІМ Роменського МВ Мироненко Р.О. від 24.10.2013 року за наслідками розгляду заяви [PERSON] ознак кримінального правопорушення в діях [PERSON] виявлено не було і факт викрадення договору-розписки не встановлено (а.с. 170-172). За таких обставин, з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] 35000 грн. заборгованості за договором позики. Крім того, згідно вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 350 грн. сплаченого судового збору (а.с. 1), а також 500 грн. витрат на оплату правової допомоги враховуючи, що заявлена сума останніх не перевищує граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу встановленого ст. 1 Закону України № 4191-VI від 20.12.2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (а.с. 9).

Outcome: approved