Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики з урахуванням уточнених позовних вимог в сумі 41132 грн. 20 коп., витрат на правову допомогу в сумі 3205 грн. стягнення судових витрат по сплаті судового збору в сумі 411,32 грн.. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, а тому, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки суд не повідомив, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 08.01.2013 року позивач передав відповідачу 3500 доларів США., за які останній мав придбати для позивача автомобіль, про що складено розписку (а.с.4). В порушення умов договору позики відповідачем кошти в сумі 3500 доларів США. не було повернуто позивачу, дана обставина нічим не спростована. За вимогами ст.1046 ЦК України за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Факт підписання відповідачем розписки свідчить про отримання ним всієї грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. При цьому, як встановлено правовим висновком Верховного Суду України у спорі про стягнення боргу за договором позики від 18.09.2013 року, при дослідженні боргових розписок чи договорів позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа. Як слідує зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором. В судовому засіданні позивач вказав, що між ним до відповідачем було досягнуто домовленість, за якою позивач надав відповідачу кошти в розмірі 3500 доларів США, а відповідач зобов'язувався за цю суму придбати для позивача автомобіль за кордоном. Даючи оцінку наданим позивачем на підтвердження укладення договору позики письмових доказів (розписки), суд дійшов висновку, що ці докази є підтвердженням факту укладення сторонами договору позики, а саме того, що між ними виникли правовідносини з підстав, передбачених ч.2 ст.11 ЦК України. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договорів позики й розписки свідчать про їх укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. Статтею 527 ЦК України передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Оскільки, примірник оригіналу договору позики позикодавець [PERSON] надав до справи як доказ неповернення позики в повному обсязі, суд дійшов висновку, що позика не повернута повністю в розмірі 3500 доларів США, що еквівалентно офіційному курсу НБУ гривні до долара США станом на 19.05.2014 року в сумі 41132,20 грн. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання, оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення кожної особи до суду за захистом свого особистого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача коштів на загальну суму 41132,20 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. За змістом ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 339,89 грн. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 15, 16, 264, 625, 1046, 1049 ЦК України,

Outcome: approved