Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із позовом про нарахування та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позов мотивований тим, що з 16.12.2013 року позивач працював на посаді начальника Вінницького вищого професійного училища ДДСО при МВС України. 19.08.2014 року його було звільнено з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач, вважаючи своє звільнення незаконним та безпідставним, звернувся із позовом до Вінницького окружного адміністративного суду, яким 09.10.2014 року винесено постанову, якою позов задоволено повністю. 22.10.2014 року позивача було поновлено на посаді начальника Вінницького вищого професійного училища ДДСО при МВС України. В результаті незаконного звільнення позивач не отримував заробітну плату весь період вимушеного прогулу. Зважаючи на те, що ч. 3 ст. 21 КАС України, не допускається об'єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом, [PERSON] не було заявлено вимоги про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у позовній заяві до Вінницького окружного адміністративного суду. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогою про зобов'язання відповідача нарахувати та виплати позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 20.08.2014 року. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, аргументуючи їх мотивами, викладеними в позові, та просили задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав і просив відмовити в їх задоволенні. Надав суду письмові заперечення. По справі встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] з 16 грудня 2013 року працював на посаді начальника Вінницького вищого професійного училища ДДСО при МВС України. На вказану посаду його було призначено наказом Департаменту Державної служи охорони МВС України від 16 грудня 2013 року № 504 о/с. Відповідно до наказу Департаменту державної служби охорони МВС України № 290 о/с «По особовому складу» від 19 серпня 2014 року [PERSON] було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. 9 жовтня 2014 року Вінницьким окружним адміністративним судом по адміністративній справі № 802/3385/14-а за позовом [PERSON] до Департаменту державної служби охорони МВС України про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі було прийнято постанову, якою позов задоволено повністю; визнано протиправним та скасовано наказ департаменту Державної служби Міністерства внутрішніх справ України № 290 о/с від 19 серпня 2014 року про звільнення [PERSON] на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, а також поновлено [PERSON] на посаді начальника Вінницького вищого професійного училища ДДСО при МВС України. Судом встановлено, що 22 жовтня 2014 року [PERSON] було поновлено на посаді начальника Вінницького вищого професійного училища ДДСО при МВС України на виконання постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 09.10.2014 року по справі № 802/3385/14-а, відповідно до наказу № 363 о/с Департаменту Державної служби охорони МВС України. Згідно довідки від 12 листопада 2014 року, наданої Вінницьким вищим професійним училищем ДДСО при МВС України, [PERSON] за період з 19.08.2014 року по 22.10.2014 року за період вимушеного прогулу підлягає до виплати сума в розмірі 18 373, 00 гривень. В судовому засіданні встановлено, що відповідачем середній заробіток за час вимушеного прогулу, враховуючи визнання звільнення позивача незаконним і його поновлення на роботі, не нараховано і виплату позивачу не здійснено. Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Однак, враховуючи те, що позивач перебував у трудових відносинах із Вінницьким вищим професійним училищем ДДСО при МВС України, а вимоги, які були предметом спору в Вінницькому окружному адміністративному суді були пред'явлені до Департаменту Державної служби охорони МВС України, питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу не вирішувалося. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 у разі обчислення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи (у тому числі оплата вимушеного прогулу), провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які повинні оплачуватися за середньою заробітною платою. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом зобов'язання Вінницьке вище професійне училище ДДСО при МВС України нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.08.2014 року по 21.10.2014 року (включно). Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На час звернення до суду з даним позовом позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Отже, враховуючи положення ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 243, 60 гривень. Враховуючи положення ст. 235 КЗпП України, а також п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше ніж за один місяць. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved