Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом і просить суд, ухвалити рішення, яким вселити [PERSON] у житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Судові витрати стягнути з відповідача. 26 вересня 2016 року відповідач [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про виділ частки у спільній власності, згідно якої просить суд здійснити виділ їй - [PERSON] 1/2 частку у праві власності на будинок [ADDRESS] , або здійснити на її користь виплату вартості 1/2 частки у сумі 1088432,50 грн. А також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] вартість переобладнання приміщень будинку [ADDRESS] у розмірі 300780,28 грн. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму понесених судових витрат. 26 вересня 2016 року судом винесено ухвалу про об`єднання в одне провадження первісного та зустрічного позовів. 20 жовтня 2016 року провадження у справі було зупинено. 23 травня 2018 року у зв`язку із закінченням повноважень судді Цуркана В.В. відбувся повторний авторозподіл судової справи. 25 червня 2019 року провадження у справі було поновлено за клопотанням позивача, оскільки усунуті обставини, що спричинили зупинення провадження. 22 вересня 2019 року позивач подав до суду первісний позов у новій редакції, згідно якого зазначає, що 02.07.2014 року [PERSON] та [PERSON] уклали правочин, а саме: договір дарування 1/2 ідеальних часток житлового будинку. Зокрема, за цим договором [PERSON] ( Дарувальник ) передала у власність [PERSON] (Обдарованого) майно, а [PERSON] (Обдарований) прийняв у власність майно - 1/2 (одну другу) ідеальну частку житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] - безоплатно. На земельній ділянці розташовано: житловий будинок літ. А, дерево, загальною площею 267,10 кв.м., житловою площею 99,80 кв.м.; сарай літ. Б, цегла; сарай літ. В, цегла; колодязь 1, бетонні кільця; огорожа 2, цегла, метал. Тобто з викладеного вбачається, що власниками спірного нерухомого майна станом на сьогодні є [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах. Також у даному помешканні [PERSON] зареєстрований, про що свідчить копія паспорта, яку додано до матеріалів справи. З моменту отримання права власності на вище згаданий об`єкт нерухомості і до сьогоднішнього дня позивач не може реалізувати гарантоване йому законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому на праві приватної власності майном, оскільки відповідачка, яка проживає у будинку, постійно чинить йому перешкоди у користуванні його власністю. Так, вона замінила замки і не надає йому ключі від будинку та інших розташованих в домоволодінні приміщень. Відповідачка також не допускає позивача на земельну ділянку площею 0,1902 га кадастровий номер 7321084800:01:003:0256, на якій розташований вказаний вище житловий будинок. Дана земельна ділянка перебуває у їхній з відповідачкою спільній частковій власності на підставі договорів дарування від 06.07.2000 року, серії АВМ №290107 та серії АВМ № 290114 та рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09.03.2010 року у справі №2-21/10, яке залишене в силі ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 04.06.2010 року. Вказане судове рішення набрало законної сили, а відповідно до положення ч.4, ст.82 ЦПК України, обставини, що встановлені судовим рішенням не потребують додаткового доказування. Територія земельної ділянки огороджена і на воротах та хвіртці встановлено запірні пристрої, ключі від яких відповідачка позивачу відмовляється надати. Тому він не має можливості використовувати свою власність за призначенням, а саме користуватися земельною ділянкою і будинком, зокрема проживати в ньому. Це порушує як його права власника даних об`єктів нерухомого майна, так і його житлові права, оскільки він зареєстрований в цьому будинку, але через незаконні дії відповідачки вимушений проживати в іншому місці. Відповідачка на його неодноразові прохання й вимоги надати доступ до земельної ділянки та впустити його проживати у житловий будинок не реагує. Тому наявні правові підстави для усунення перешкод у користуванні ним своєю власністю та реалізації житлових прав шляхом вселення його у житловий будинок, отримання ключів від в`їзних воріт, хвіртки і дому та заборони відповідачці чинити йому перешкоди. Тому просить суд, усунути перешкоди у користуванні йому - [PERSON] , належним йому на праві спільної часткової власності, а саме об`єктами нерухомого майна: земельною ділянкою по [ADDRESS] площею 0,1902 га кадастровий номер 7321084800:01:003:0256 та розташованим на цій ділянці житловим будинком з господарськими спорудами, шляхом вселення його - [PERSON] , у вказаний житловий будинок, зобов`язати [PERSON] передати [PERSON] ключі від в`їзних воріт, хвіртки та від житлового будинку і усіх приміщень, а також заборонити [PERSON] чинити [PERSON] перешкоди у доступі та у користуванні земельною ділянкою та житловим будинком з господарськими спорудами. Судові витрати просить покласти на Відповідача. 16 вересня 2019 року відповідач [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву у новій редакції, згідно якої зазначає, що їй - [PERSON] , належить на праві приватної власності 1/2 частка будинковолодіння [ADDRESS] на підставі рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09.03.2010 р., залишеного в силі ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 04.06.2010 р. (дані обставини визнаються [PERSON] у первісній позовній заяві). Право власності на належну їй 1/2 частку в зазначеному вище будинковолодінні зареєстровано у передбаченому законом порядку, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Власником іншої 1/2 частини будинковолодіння [ADDRESS] на підставі договору дарування від 02.07.2014 р., є відповідач [PERSON] (дані обставини визнаються [PERSON] у первісній позовній заяві). Таким чином, відповідно до ст. 356 ЦК України їй з відповідачем, [PERSON] , по 1/2 частці кожному належить на праві спільної часткової власності будинковолодіння [ADDRESS] . Зазначений будинок розташовано на земельній ділянці розміром 0,1902 га, кадастровий №7321084800:01:003:0256, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд що і підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.10.2014 р. Вказана земельна ділянка належить [PERSON] , на підставі рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09.03.2010 р. по справі №2-21/10. Зазначає, що [PERSON] є її колишнім чоловіком, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, актовий запис №195 від 16 листопада 2007 року. Після розірвання шлюбу сторони продовжували проживати разом у даному будинку. Однак, під час спільного проживання у період з 2008 року по 2012 рік відповідач створював перешкоди у користуванні належним їй на праві спільної часткової власності будинком. Зокрема, відповідач [PERSON] , маючи доступ до підвального приміщення будинку, де знаходився насос для подачі води у будинок, котел для опалення та електролічильник, самовільно відключав їх. І вона була змушена протягом декількох років у своєму будинку проживати без холодної та гарячої води та приносити від сусідів воду для пиття, приготування їжі, прання та дотримання санітарно-гігієнічних норм. Відключене відповідачем опалення призвело до того, що була повністю виведена з ладу вся опалювальна система у будинку та протягом декількох зимових періодів у власному будинку вона замерзала. Оскільки вона не мала доступу до підвального приміщення, в якому було розміщено електролічильник, відповідач [PERSON] також часто вимикав електроенергію у будинку. Дані факти підтверджуються актами Молодійської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 15.08.2009 р., 26.08.2009 р., 05.09.2009 р., 12.09.2009 р., 22.09.2009 р., 01.10.2009 р., 22.10.2009 р., 02.11.2009 р., 26.11.2009 р., 10.12.2009 р., 23.07.2011 р. [PERSON] зазначає, що під час спільного проживання відповідач [PERSON] постійно погрожував фізичною розправою та навіть мало місце з його боку нанесення їй тілесних ушкоджень. Також, відповідач самовільно викидав з будинку її особисті речі, неодноразово змінював замки від усіх вхідних дверей у будинку. Тому вона неодноразово зверталась з заявами до Глибоцького районного відділу УМВС України в Чернівецькій області та до прокуратури Глибоцького району. Так, 14.12.2008 року, коли вона перебувала у своєї матері [PERSON] , прийшов незнайомий чоловік та повідомив, щоб вона забрала свої речі, які відповідач [PERSON] вивантажив на дорозі біля будинку її матері. Зібравши з вулиці свої речі, вона поїхала додому - тобто у будинок [ADDRESS] . Проте потрапити до власного будинку вона не змогла, оскільки відповідач змінив в усіх вхідних дверях замки. Вона була змушена звернутися до працівників міліції і тільки після їх приїзду вона змогла потрапити до власного будинку. Піднявшись на другий поверх, вона виявила, що у її кімнаті відсутні її швейні машинки, оверлок, оригінали документів та гроші в сумі 1000 доларів США. Дані факти підтверджуються постановами про відмову в порушенні кримінальної справи від 14.12.2008 р., 17.05.2009 р., 16.09.2009 р., 27.04.2010 року. Вищевикладені [PERSON] обставини дають підстави в повній мірі обґрунтовано вважати, що і в подальшому відповідач [PERSON] , усіма законними та незаконними способами буде чинити перешкоди у: користуванні її власністю, а зокрема 1/2 будинковолодіння [ADDRESS] . На сьогоднішній день [PERSON] подав до Глибоцького районного суду Чернівецької області позов про вселення до вищевказаного будинку, в якому вона проживає. Враховуючи вищенаведені обставини про неможливість спільного проживання, у неї є підстави вважати, що таке вселення [PERSON] призведе тільки до скандалів, створення їй перешкод у користуванні власністю. Тому просить суд, здійснити виділ її - [PERSON] , 1/2 частки у праві власності на будинок [ADDRESS] , наступним чином: [PERSON] , виділити в натурі наступні приміщення: номер приміщення назва приміщення площа, кв.м. III бокс 30,8 1-1 коридор 10,5 1-2 кімната 23 1-3 коридор 22 1-4 кухня 17,4 1-5 убиральня 1,2 1-6 комора 1,6 1-7 кімната 14 відповідачу, [PERSON] виділити в натурі наступні приміщення: номер приміщення назва приміщення площа, кв.м. І коридор 17,1 II підвал 20,8 III котельня 5,0 IV кухня 1-1 коридор 10,5 1-2 кімната 23,0 1-3 коридор 22,0 1-4 кухня 17,4 1-5 убиральня 1,2 1-6 комора 1,6 1-7 кімната 14,0 Стягнути на користь [PERSON] виплату вартості її 1/2 частки у будинковолодінні [ADDRESS] - у сумі 1088432 (один мільйон вісімдесят вісім тисяч чотириста тридцять дві) гривні 50 коп. Стягнути з [PERSON] на її користь [PERSON] вартість переобладнання приміщень будинку [ADDRESS] у розмірі 300780 (триста тисяч сімсот вісімдесят) гривень 28 коп. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму понесених судових витрат. 14 квітня 2021 року судом винесено ухвалу про призначення у справі судової експертизи та зупинено провадження на строк проведення експертизи. 25 жовтня 2021 року ухвалою суду поновлено провадження у вказаній справі. 16 листопада 2021 року ухвалою суду прийнято відмову [PERSON] від частини зустрічних позовних вимог. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак його представник - адвокат Байцар Б.І. в судовому засіданні підтвердив обставини, що викладені в первісній позовній заяві в новій редакції та заперечував, щодо задоволення змінених зустрічних позовних вимог. Просив суд задовольнити змінені позовні вимоги за первісним позовом в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак її представник - адвокат Станкевич М.С. в судовому засіданні вказав, що змінені вимоги за первісним позовом не визнає та просить суд у їх задоволенні відмовити, а змінені зустрічні вимоги просив суд задовольнити повністю. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що змінені позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] підлягають задоволенню повністю, а у задоволенні зустрічних змінених позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 02.07.2014 року [PERSON] та [PERSON] уклали правочин, а саме: договір дарування 1/2 ідеальних часток житлового будинку. Зокрема, за цим договором [PERSON] ( Дарувальник ) передала у власність [PERSON] (Обдарованого) майно, а [PERSON] (Обдарований) прийняв у власність майно - 1/2 (одну другу) ідеальну частку житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] - безоплатно. Відповідачці [PERSON] , належить на праві приватної власності 1/2 частка будинковолодіння [ADDRESS] на підставі рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09.03.2010 р., залишеного в силі ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 04.06.2010 р. Таким чином, сторонам належить по 1/2 частці кожному на праві спільної часткової власності будинковолодіння [ADDRESS] . Зазначений будинок розташовано на земельній ділянці розміром 0,1902 га, кадастровий №7321084800:01:003:0256, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд що і підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.10.2014 р. Тобто з викладеного вбачається, що власниками спірного нерухомого майна станом на сьогодні є [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах. Також у даному помешканні [PERSON] зареєстрований, про що свідчить копія паспорта, яку додано до матеріалів справи. На даний час позивач не може реалізувати свої правомочності володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому на праві приватної власності майном, оскільки відповідачка чинить йому перешкоди. Так, вона замінила замки в будинку та інших розташованих в домоволодінні приміщень. Відповідач також не допускає позивача на земельну ділянку площею 0,1902 га кадастровий номер 7321084800:01:003:0256, на якій розташований вказаний вище житловий будинок. Дана земельна ділянка перебуває у їхній з відповідачкою спільній частковій власності на підставі договорів дарування від 06.07.2000 року, серії АВМ №290107 та серії АВМ № 290114 та рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09.03.2010 року у справі №2-21/10, яке залишене в силі ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 04.06.2010 року. Вказане судове рішення набрало законної сили, а відповідно до положення ч.4, ст.82 ЦПК України, обставини, що встановлені судовим рішенням не потребують додаткового доказування. Територія земельної ділянки огороджена і на воротах та хвіртці встановлено запірні пристрої, ключі від яких відповідачка позивачу відмовляється надати. Як вбачається з листа Глибоцького ВП Сторожинецького ВП ГУНП в Чернівецькій області від 21 червня 2019 року № 5768/23/52/01-2019 за результатами проведеної перевірки встановлено що двері у спірному будинку замкнені, під час візуального огляду дверей явно видно, що врізні замки перебувають у новому стані і тому цілком ймовірно, що їх було нещодавно вмонтовано (т.2 а.с.13). Допитаний в судовому засіданні свідок - працівник поліції [PERSON] підтвердив, що неодноразово прибував у спірний будинок зав заявами, проте йому не вдалося поспілкуватися з відповідачкою через її відсутність за місцем проживання, на територію господарства він не міг потрапити, оскільки хвіртка була зачинена. Вказані вище обставини та безпосередньо наявність даного провадження у суді в своїй сукупності підтверджують той факт, що між сторонами існує спір щодо користування спільним майном. Тому суд відхиляє доводи представників відповідачки, що між сторонами відсутній спір щодо користування майном, оскільки відповідачка не чинить жодних перешкод позивачу у користуванні майном. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. З матеріалів справи, а саме: витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що [PERSON] , є власником 1/2 частки земельної ділянки за кадастровим номером 7321084800:01:003:0256, площею 0,1902, яка розташована в с. Молодія Глибоцького району Чернівецької області, а також власником 1/2 частки житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] . Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у цивільній справі 454/2025/15 (провадження № 61-46621ск18). Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у частині першій статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що позовні вимоги щодо передачі [PERSON] ключів від в`їзних воріт, хвіртки та від житлового будинку і усіх приміщень є правомірними і відповідають критеріям ефективного способу захисту. Вказані висновки підтверджуються правовим висновком Верховного Суду у Постанові від 09 жовтня 2020 року № 509/5043/17. Тому, суд приходить до висновку про обґрунтованість змінених позовних вимог за первісним позовом, оскільки вони доведені належними та допустимими доказами і тому підлягають задоволенню. Вирішуючи змінені позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] , суд вважає, що у їх задоволенні слід відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами обставини зазначені в зустрічному позові із змінами та доповненнями. Зокрема у пункті 2 прохальної частини змінених зустрічних позовних вимог зазначено, що [PERSON] просить суд стягнути виплату вартості 1/2 частки будинковолодіння [ADDRESS] в сумі 1088432,50 грн. Згідно п.п.1,2 ч.1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду якщо частка є незначною та не може бути виділена в натурі; річ є неподільною. Проте, як вбачається з висновків судових експертиз № 16030 від 17 червня 2016 року та № 177 від 09 вересня 2021 року спірне майно є подільним, частки сторін можуть бути виділені співвласникам. Згідно висновку судового експерта №177 виданого на підставі ухвали суду від 14 квітня 2021 року про призначення судової будівельно-технічної експертизи вартість домоволодіння [ADDRESS] на день оцінки становить 1656700,00 грн. Тому вартість 1/2 частки становить 828350,00 грн. Більш того, заявляючи вимоги про стягнення вартості 1/2 частки [PERSON] не ставить вимоги про припинення її права власності на вказану частку, тобто у разі задоволення заявленої нею такої вимоги вона залишиться власником своєї частки. Тому суд приходить до висновку про задоволення змінених вимог за первісним позовом та про відмову в задоволенні змінених вимог за зустрічним позовом. Окрім того, у зв`язку із завершенням розгляду справи, суд вирішив скасувати заходи забезпечення позову, що накладені за клопотанням відповідачки [PERSON] ухвалою суду від 06 вересня 2019 року у вказаній справі, оскільки у задоволенні змінених зустрічних позовних вимог судом відмовлено.

Outcome: approved