Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулася до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з цивільним позовом до СТОВ «Канівці» (далі відповідач), третя особа приватний нотаріус Золотоніського районного нотаріального округу [PERSON], про визнання договору оренди закінченим та відшкодування понесених збитків. В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що позивач, як власник земельної ділянки сільськогосподарського призначення, 18 грудня 2008 року уклала з відповідачем договір оренди землі строком на 9 років. Весь цей час вказаний договір оренди землі виконувався сторонами, відповідач (як орендар) сплачував позивачу (як орендодавцю) орендну плату. Разом з тим навесні 2017 року позивач дізналася, що відповідач зареєстрував право оренди лише 14 травня 2016 року, тобто після спливу 8 років з моменту укладення договору оренди землі. При цьому 17 вересня 2017 року позивач отримала заяву-повідомлення від відповідача, який визнавав, що строк дії укладеного між ними договору оренди землі закінчується 18 грудня 2017 року, а тому пропонував укласти додаткову угоду. Позивач у жовтні 2017 року відмовилася від продовження строку дії договору оренди землі, однак вже в березні 2018 року встановила, що відповідач засіяв зерновими культурами частину належної їй земельної ділянки площею 1,807 га, чим спричинив їй збитки. За таких обставин, уточнивши позовні вимоги, позивач просила суд визнати договір оренди земельної ділянки закінченим, усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом заборони відповідачу проводити агро-технічні роботи, стягнути з відповідача на її користь упущену вигоду у розмірі 10000,00 гривень. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили задовольнити з підстав, викладених у ньому. Позивач додатково повідомила, що відповідач пропонував їй обробляти іншу земельну ділянку на краю поля, від чого вона відмовилася, у звязку з чим їй тепер не повертають її земельну ділянку. Представник відповідача проти позову заперечив, вважав його необґрунтованим та таким, що до задоволення не підлягає. Стверджував, що строк дії договору оренди землі слід рахувати з моменту державної реєстрації права оренди, тобто з 2016 року, а тому договір оренди землі, укладений між позивачем і відповідачем, є діючим до 2025 року. Вказував, що позивач не була позбавлена можливості сама особисто зареєструвати договір оренди землі з моменту його укладення, однак з невідомих причин цього не зробила. З приводу надсилання у вересні 2017 року проекту додаткової угоди про продовження строку дії договору оренди землі пояснив, що у звязку з великою кількістю орендодавців, з якими відповідач має договірні орендні відносини, можливо проект угоди був надісланий позивачу помилково. Приватний нотаріус Золотоніського районного нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявився, натомість надіслав до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] показала, що позивач дійсно дізналася про державну реєстрацію права оренди землі лише у квітні 2017 року, коли вони разом з нею отримували витяги з реєстрів. У звязку з цим позивач звернулася до органів прокуратури і тільки після цього відповідач повернув їй її примірник договору оренди землі. Судом встановлено наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. Позивач є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,1 га, кадастровий номер 7125181600:03:000:0638, розташованої в адміністративних межах Великоканівецької сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку від 23 грудня 2008 року серії ЯЗ № 020888 (а.с. 6). 18 грудня 2008 року між позивачем (як орендодавцем) і відповідачем (як орендарем) укладено договір оренди землі, згідно з п. 8 якого строк його дії становить 9 років (а.с. 7-8). Відповідно до акту прийому-передачі земельної ділянки в оренду від 18 грудня 2008 року позивач передала, а відповідач прийняв земельну ділянку в оренду (а.с. 9). Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 12 квітня 2017 року № 84904134 право оренди належної позивачу на праві власності земельної ділянки зареєстровано за відповідачем 12 травня 2016 року на підставі договору оренди землі від 18 грудня 2008 року (а.с. 10). За період з моменту укладення договору оренди землі до кінця 2017 року позивач отримувала від відповідача орендну плату, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків (а.с. 11-12). Згідно з заявою-повідомленням від 28 серпня 2017 року (а.с. 13) відповідач пропонував позивачу продовжити строк дії договору оренди землі шляхом підписання додаткової угоди (а.с. 14). Натомість позивач повідомила відповідача про своє небажання поновлювати договір оренди земельної ділянки та просила її повернути після закінчення строку його дії, що підтверджується листом-повідомленням (а.с. 15), описом вкладення до цінного листа (а.с. 16) та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 17). Згідно з актом обстеження земельної ділянки від 23 березня 2018 року частина земельної ділянки позивача площею 1,807 га засіяна зерновими культурами (а.с. 18). Відносини, повязані з орендою землі, регулюються нормам Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Земельного кодексу України (далі - ЗК України), Закону України «Про оренду землі» та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Частиною 2 цієї статті Кодексу встановлено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (ст. 93 ЗК України). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми. Разом з тим на момент укладення договору оренди землі між позивачем і відповідачем, тобто станом на 18 грудня 2008 року, діюче на той момент законодавство передбачало необхідність державної реєстрації договору оренди землі, у звязку з чим цивільні права і обовязки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні договору оренди землі, набувалися після державної реєстрації. Так, згідно з ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на момент укладення договору оренди землі) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації, а згідно зі ст. 18 цього Закону договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. За змістом ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації. Системне тлумачення зазначених положень законодавства дає підстави дійти висновку, що вчинення правочину закон пов'язував з фактом його державної реєстрації, яка мала правовстановлююче значення, оскільки у випадку відсутності державної реєстрації правочину він вважався неукладеним й не створював прав та обов'язків для сторін. Разом з тим судом встановлено, що позивач і відповідач дійшли згоди щодо істотних умов договору оренди землі, засвідчивши 18 грудня 2008 року вказаний договір своїми підписами, що і є моментом укладення договору. Чинне законодавство передбачає обовязок здійснити державну реєстрацію не договору оренди землі, а права оренди, що і було зроблено відповідачем 12 травня 2016 року. Зокрема, ч. 5 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають речові права, похідні від права власності, з-поміж іншого, право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки. При цьому згідно зі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Таким чином, оскільки право оренди зареєстровано відповідно до вимог чинного законодавства, у відповідача виникло право оренди землі, проте строк дії договору оренди землі визначено сторонами з моменту досягнення згоди з усіх істотних умов договору, зокрема терміну його дії. Отже, датою закінчення договору оренди землі від 18 грудня 2008 року є дата після закінчення девятирічного строку, на який його було укладено, тобто 18 грудня 2017 року. Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про оренду землі» однією з підстав припинення договору оренди є закінчення строку, на який його було укладено. Аналогічне положення закріплено сторонами у п. 38 договору оренди землі. За таких обставин суд дійшов висновку, що спірний договір оренди землі є припиненим у звязку із закінченням строку, на який його було укладено, а тому він не може бути визнаний судом закінченим у звязку з неправильно обраним позивачем способом захисту порушеного права. При цьому доводи представника відповідача, що девятирічний строк оренди слід рахувати саме з моменту його державної реєстрації, є необґрунтованими. Так, строк дії договору оренди землі, який погодили сторони, а саме 9 років, відповідно буде змінюватися у бік збільшення. Відповідач, здійснивши державну реєстрацію права оренди 12 травня 2016 року, фактично збільшив термін дії права оренди до 17 років, що не відповідає домовленості сторін про строк дії договору оренди землі. Встановлені обставини свідчать про відсутність волевиявлення позивача в частині щодо строку дії договору оренди землі. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 90 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок, з-поміж іншого, мають право самостійно господарювати на землі, на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобовязаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. У разі невиконання орендарем обовязку щодо умов повернення орендодавцеві земельної ділянки орендар зобовязаний відшкодувати орендодавцю завдані збитки. Враховуючи викладене суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом заборони відповідачу проводити аграрні роботи на ній. Однак, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача упущеної вигоди у розмірі 10000,00 гривень, на думку суду, до задоволення не підлягають з огляду на таке. У ч. 1 ст. 22 ЦК України закріплено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Пунктом 2 ч. 2 цієї статті Кодексу визначено, що збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Водночас відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься і в ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Проте позивач не довела та не підтвердила належними і допустимими доказами ані факт нанесення їй збитків, зокрема наявність упущеної вигоди, внаслідок неправомірних дій відповідача, ані їх розмір, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме за одну позовну вимогу немайнового характеру у розмірі 704,80 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial