Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 11.11.2016 року в розмірі 18000,0 грн., а також пені за несвоєчасне виконання зобов`язань в сумі 65700,0 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідачка взяті на себе зобов`язання за борговою розпискою не виконала та не повернула борг в строк до 11.11.2017 року. Також просив стягнути з відповідачки понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,0 грн. та по сплаті судового збору в сумі 837,0 грн. Відповідно до частин 2-6 статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет та ціну позову дана справа підпадає під ознаки малозначної справи та не віднесена до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження. Обставини справи, що згідно частини третьої статті 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 24.10.2019 року вирішено розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Також даною ухвалою було встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання ним відзиву на позовну заяву і всіх письмових та електронних доказів, висновків експертів і заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Згідно ч.1 ст. 178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. У відповідності до ч.ч. 1, 8 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, причин неявки суду не повідомив. Представник позивача [PERSON] - адвокат Лазоришин Б.І. в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив його задовольнити. Зазначив, що відносини позивача та відповідачки щодо виконання нею та її співмешканцем ремонтних робіт, не є предметом судового розгляду по цій справі. Також уточнив вимоги в частині стягнення судових витрат понесених позивачем на професійну правничу допомогу, а саме: просив стягнути з відповідачки витрати на підтверджену (сплачену) суму витрат на правову допомогу в сумі 4000,0 грн. Відповідачка в судовому засідання позов не визнала, заперечила проти його задоволення. Вказала, що вона дійсно писала розписку про позику коштів в сумі 18000,0 грн., однак гроші фактично не отримувала. Ствердила, що вона разом зі своїм співжителем працювала у позивача, який надав їй котел та насос. Оскільки вона планувала виїхати за кордон до Польщі, то вона була змушена написати розписку. Вважає, що грошові кошти відробив її співжитель, який залишився працювати у позивача. Будь-яких доказів щодо неотримання коштів за договором позики або щодо їх повернення суду надати не може. Зазначила, що у неї на утриманні перебуває неповнолітня донька, і вона немає змоги сплачувати кошти позивачу. Судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушеного права на належне виконання умов договору позики шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши письмові докази по справі, заслухавши думку учасників справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що 11.11.2016 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджується розпискою від 11.11.2016 року (а.с. 44), за якою відповідачка [PERSON] позичила у позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 18000,0 грн., які зобов`язалась повернути у термін до 11.11.2017 року, проте цього обов`язку так і не виконала. Зазначена обставина жодними доказами не спростована. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Верховний Суд України при розгляді справи № 6-63 цс 13 від 18.09.2013 року, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Приймаючи рішення по справі, суд виходить з того, що згідно вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України зазначена розписка є належним та допустимим доказом на підтвердження укладання договору позики та його умов. Зазначене також не заперечується і самою відповідачкою, яка в судовому засіданні ствердила, що власноручно писала розписку, яка є предметом судовому розгляду. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визнані родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцеві) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.ст. 526, 625 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Так, у розписці від 11.11.2016 року вказано, що у разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених даним договором позики, він сплачує позичальнику пеню в розмірі 1% від суми заборгованості за кожний день прострочення. Твердження відповідачки про те, що вони з позивачем не домовлялись про сплату пені у разі неповернення або невчасного повернення нею грошових коштів, суд не бере до уваги, оскільки зазначена умова міститься у написаній відповідачкою розписці. Доказів того, що зазначений текст розписки був написаний не відповідачкою, матеріали справи не містять, будь-яких клопотань з цього приводу відповідачкою під час судового засідання не заявлялось. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідачка прийняті на себе зобов`язання за договором позики від 11.11.2016 року щодо своєчасного повернення коштів не виконувала та відповідно до розрахунку позивача станом на 21.10.2019 року допустила виникнення заборгованості в розмірі 83700,0 грн., до складу якої входить: 18000,0 грн. - тіло позики; 65700,0 грн. - пеня (18000,0 грн. х 1% х 365 днів) за період з 22.10.2018 року по 21.10.2019 року. Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості та пені, нарахованих [PERSON] за вказаним договором позики, відповідачкою по справі суду не представлено. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням чи неналежним виконанням зобов`язання. Проценти на неустойку не нараховуються. Частиною 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За правовою позицією Верховного Суду України в постанові від 03.09.2014 р. у справі N6-100цс14 зазначено, що за ч. 3 ст. 551 ЦКУ «розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, ч. 3 ст. 551 ЦКУ з урахуванням положень ст. 3 ЦКУ щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПКУ щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків». Оскільки розмір пені, розрахований позивачем, значно перевищує розмір збитків, суд вважає, що розмір пені підлягає зменшенню до розміру суми збитків у сумі 18000,0 грн. Зазначений зменшений розмір пені за прострочене зобов`язання буде відповідати принципу співмірності з огляду на розмір основного боргу, що в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України є підставою для зменшення розміру неустойки. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на викладене, з врахуванням того, що позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін та наявність заборгованості за договором позики від 11.11.2016 року, та те, що відповідачка не надала жодних письмових чи електронних доказів на спростування позовних вимог, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідачки заборгованості за вищевказаним договором є частково обгрунтованою та такою підлягає до часткового задоволення, а саме в частині стягнення з відповідачки на користь позивача 18000,0 грн. тіла позики та 18000,0 грн. пені. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. При такому вирішенні позову, з відповідачки слід стягнути на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 360,0 грн. (квитанція № 0.0.1500954856.1 від 21.10.2019 року, а.с. 1), а також фактичні підтверджені витрати понесені на професійну правничу допомогу в сумі 4000,0 грн. (договір про надання правничої допомоги від 21.10.2019 року, копія квитанції до прибуткового касового ордера № 24 від 30.10.2019 року, копія акту приймання-передачі виконаних робіт № 1 до договору про надання правничої допомоги № 02/10/2019 від 30.10.2019 року, а.с. 35, 45, 46-47) Виходячи із викладеного на підставі ст.ст. 525, 526, 527, 530, 533, 549, 551, 610, 611, 629, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України та

Outcome: partial