Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Другого Малиновського відділу Державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, про скасування арешту з нерухомого майна. В обґрунтування позовної заяви зазначив, що йому на праві спільної часткової власності належить 2/5 частин домоволодіння з надвірними спорудами: квартири [ADDRESS] . У листопаді 2019 року позивачу стало відомо, що на його частину домоволодіння, постановою державного виконавця Другого відділу ДВС Малиновського РУЮ м. Одеси АН № 334077 від 28.03.2005 року накладено арешт. Також, позивач зазначає, що згідно інформації з Єдиного реєстру боржників станом на 11.12.2019 року та 18.05.2020 року він, як боржник за даними реєстру не значиться. Відповідно до відповіді Другого Малиновського відділу Державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області виконавчі провадження за 2005-2006 роки знищено, у зв`язку із закінчення трьох річного строку їх зберігання, згідно відповіді Одеського нотаріального архіву, арешт було накладено згідно виконавчого листа, про стягнення аліментів, виданого апеляційним судом Одеської області від 05.05.2004 року. [PERSON] , зазначає, що він не має відношення до даного виконавчого провадження та що арешт на його частину домоволодіння було накладено помилково за збігом даних. У зв`язку з цим, він змушений звернутися до суд з даним позовом про скасування арешту, оскільки порушено його право на володіння та розпорядження власністю. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 26 травня 2020 року цивільну справу було прийнято до провадження та призначено судове засідання. Сторонам направлено ухвалу суду та запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву. В судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, разом з цим, адвокат позивача Клименко А.А. , звернувся до суду з заявою про слухання справи за відсутності сторони позивача, в заяві також зазначив про підтримку позовних вимог, а також зазначив, що не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.42). Представник відповідача Другого Малиновського відділу Державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області у судове засідання також не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином шляхом направлення та отримання останнім судової повістки про виклик до суду. Заяви про розгляд справи за відсутності відповідача або відзиву на позовну заяву до суду не надходило. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2020 року вирішено провести заочний розгляд справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 17.11.1998 року 2/5частини домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належать на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] в рівних частках, (свідоцтво видане згідно з розпорядженням від 17.11.1998 року за № [NUMBER] ) (а.с.11). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності Ѕ частини квартири [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] . Також, згідно даної інформації, вбачається, що на Ѕ частини квартири [ADDRESS] , 06.04.2005 року за № 1848994 реєстратором: Сьома одеська державна нотаріальна контора накладено арешт на підставі постанови АН № 334077 від 28.03.2005 року виданої Другим відділом ДВС Малиновського РУЮ м. Одеси (а.с.8-9). Листом Другий Малиновський відділ Державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 02.12.2019 року № 29220, адвокату Клименку А.А., повідомлено, що відповідно до закінчення строку зберігання архіву виконавчих проваджень, встановити підстави відкриття виконавчого провадження та надати копію постанови про накладення арешту на майно боржника не виявляється можливим (а.с.17). На встановлення обставин видачі виконавчого документа, адвокатом позивача зроблено низку запитів до районних та апеляційного судів м. Одеси. Так, відповідно до листів-відповідей Малиновського районного суду м. Одеси, Суворовського районного суду м. Одеси, Апеляційного суду Одеської області за наявною інформацією архівів судів, в судах у період з 2002 по 2003 роки справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів не значиться (а.с.16,18,19). За даними Одеського Державного нотаріального архіву від 23.01.2020 № 140/01-20, серед документів архівного фонду № 30, переданих на державне зберігання міститься інформація, що Сьомою одеською державною нотаріальною конторою 06.04.2005 року за реєстровим № 141 накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] , а саме: на Ѕ частину квартири за адресою: [ADDRESS] , на підтвердження зазначеного надано постанову про арешт майна боржника (а.с.20). Так, згідно Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 28.03.2005 року, постанову винесено державним виконавцем Назаровою В.В., при примусовому виконанні виконавчого листа № 3-130 виданого 05.05.2004 року Апеляційним судом Одеської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів. Державним виконавцем накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] , а саме Ѕ частину квартири [ADDRESS] та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить [PERSON] , а саме: Ѕ частину квартири [ADDRESS] (а.с.21). Також, судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, [PERSON] та [PERSON] 11 квітня 1998 року уклали шлюб, який було зареєстровано відділом реєстрації актів громадського стану Суворовського районної адміністрації виконкому Одеської міськради, прізвище подружжя після одруження « [PERSON] » (а.с. 12). Крім іншого, згідно свідоцтва про народження [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.13.14). Таким чином, судом, на підставі досліджених доказів встановлено, що [PERSON] є чоловіком [PERSON] та батьком [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до інформації з виконавчого провадження, боржником за виконавчим листом від 05.05.2004 р № 3-130, виданим Апеляційним судом Одеської області є [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Виконавчий лист повернуто стягувачу 04.11.2008 року (а.с. 38, 39) Також, судом встановлено, що постанова про накладення арешту та оголошення заборони на його відчуження не містить паспортних даних, які б дали можливість ідентифікувати особу боржника щодо якої ухвалено рішення про стягнення аліментів, позивач з 1998 року зареєстрован за іншою адресою, згідно його паспорту перебуває у шлюбі з [PERSON] з 1998 року по теперішній час. Інститут права власності в Україні регулюється приписами статті 41 Конституції України. У відповідності до ч. 1 даної статті, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частина 4 ст. 41 Конституції України встановлює принцип непорушності приватної власності. Як слідує зі ст. 316 ЦК України, право власності являє собою право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким він розпоряджається на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом та у встановленому законом порядку. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння (ст. 391 ЦК України). У відповідності до пункту 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже, наявність обтяження на майно, що належить на праві власності [PERSON] обмежує його право, як власника щодо можливості реалізації своїх законних прав з приводу повного володіння, користування та розпорядження власністю. Враховуючи наявність накладеного арешту на нерухоме майно та заборони здійснення відчуження майна, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог [PERSON] та необхідність зняття такого арешту. Позивачем не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідачів.

Outcome: approved