Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним вище позовом та просив суд, згідно останніх уточнень від 11.12.2014 року, визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] 28.01.2014 року, зареєстровано в реєстрі за № 46, - недійсним; визнати право власності на вищевказану квартиру за [PERSON]; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] на ім'я [PERSON]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову суму в розмірі 495.600,00 грн. - сума продажу квартири, 30.000 грн. - витрати на правову допомогу, 4.920,00 грн. - послуги нотаріуса, та сплата держмита, 3.904,00 грн. - судовий збір, забезпечення доказів. В обґрунтування заявлених позовних вимог, [PERSON] в своєму позові посилається на наступне. 28.01.2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Продаж вчинено, згідно договору купівлі-продажу, за 141.244,00 грн., проте, позивач зазначає, що фактично [PERSON] продала вищезазначену квартиру за 28.000,00 тисяч доларів США, про що складено відповідну розписку, гроші продавець перерахувала у присутності нотаріуса [PERSON], після чого договір купівлі-продажу було підписано сторонами. Пунктом 3 Договору зазначено, продавець свідчить, що відчужувана квартира є приватною власністю, на момент укладення цього договору, нікому іншому не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, під заставою, в тому числі податковою забороною (арештом) не перебуває. Згідно п. 4 Договору продавець свідчить, що відсутній судовий спір щодо неї Однак, всупереч домовленості сторін, відповідач продав вищезазначену квартиру, яка на момент складення правочину була арештована Приморським районним судом м. Одеси ухвалою від 29 липня 2013 року по справі № 1522/5975/12 за позовом [PERSON] до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням та зобов'язання укласти договір найму. Таким чином, на час укладення спірного правочину існував спір з приводу квартири [ADDRESS], чим порушено умови договору. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги, з урахуванням уточнень від 11.12.2014 року, підтримали та просили задовольнити в повному обсязі, представник відповідача проти задоволення позову заперечував, надав письмові заперечення на позов, в яких зазначив, що на час укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 28.01.2014 року, були відсутні будь-які заборони стосовно предмету договору, а позовні вимоги необґрунтовані та не підтверджені належними доказами, представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору залишив вирішення даного спору на розгляд суду. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріуса Одеського міського нотаріального округу, [PERSON], до судового засідання не з'явився, надав письмову заяву про розгляд справи в його відсутність. Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. З'ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, правовідносини сторін, що випливають з таких обставин, вислухавши учасників цивільного процесу, перевіривши їх доводи наявними в справі доказами, дослідивши матеріали справи, надавши їм правову оцінку, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає повністю, виходячи з наступного. Як випливає з матеріалів справи та пояснень учасників цивільного процесу, відповідно до договору купівлі-продажу від 12.07.2013 року [PERSON] та [PERSON] передали у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Вказаний договір було нотаріально посвідчено та на виконання вимог ст.182 ЦК України зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. На момент продажу, відповідно до укладеного договору, спірна квартира належала [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Департаментом міського господарства Одеської міської ради 20.02.2013 р.. Належність квартири [PERSON] та [PERSON] спірної квартири було перевірено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], при укладенні 28.01.2014 року договору купівлі-продажу квартири квартиру [ADDRESS] між позивачем [PERSON] та [PERSON] Таким чином, [PERSON] придбала спірну квартиру у [PERSON] та [PERSON] та враховуючи вищевикладене, будь-які сумніви щодо дійсності укладеного правочину були відсутні. В подальшому, [PERSON], як добросовісний набувач, продала належну їй спірну квартиру [PERSON], що підтверджено договором купівлі-продажу від 28.01.2014 р. Відповідно до п.4 вказаного договору, відсутність заборони відчуження та обтяження іпотекою квартири підтверджується витягами за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об'єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.01.2014р., сформованими приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] №45072023 та №45072651. У Державному реєстрі обтяжень рухомого майна про податкові застави інформація про перебування квартири під податковою заставою відсутня, що підтверджено витягом із зазначеного реєстру за №4329092, сформованим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] Отже, при укладанні договору від 28.01.2014 р. приватним нотаріусом належним чином було перевірено та встановлено, що будь-які заборони та обтяження на спірну квартиру були відсутні. Таким чином, посилання позивача щодо неналежного виконання відповідачкою пунктів 3 та 4 договору від 08.01.2014 р. є безпідставними, адже в реєстрі на день укладання правочину дійсно не було зареєстровано будь-яких заборон та обтяжень на спірну квартиру, що підтверджено нотаріусом. Щодо наявності спору, предметом якого є вказана квартира слід зазначити наступне. В провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходилась цивільна справа № 1522/5975/12 за позовом [PERSON] до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права користуватися житловим приміщенням та зобов'язання укласти договір. 20.03.2012 року суд ухвалив заочне рішення по даній справі, яким позовні вимоги задовольнив, визнав за [PERSON] право користуватися квартирою [ADDRESS], зобов'язав Приморську районну адміністрацію укласти договір житлового найму. Однак, 23.07.2013 року судом було задоволено заяву заступника прокурора Приморського районну м. Одеси про перегляд зазначено вище заочного рішення. В подальшому, Приморським районним судом м. Одеси 29.07.2013 р. було винесено ухвалу про забезпечення позову, а 17.03.2014 р. ухвалу про залишення позову без розгляду. [PERSON] не була залучено до розгляду вказаної справи. Відповідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Слід зазначити, що предметом розгляду вказаної цивільної справи було вирішення питання щодо зобов'язання укласти договір найму. В свою чергу, а ні свідоцтво на право власності на житло, а ні договір купівлі-продажу від 12.07.2013 року, а ні договір купівлі-продажу від 28.01.2014 року ніким не оскаржені. Серед іншого, позивач просив суд визнати договір купівлі-продажу від 28.01.2014 року недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. [PERSON] в якості аргументації цієї вимоги вказує на ч.1 та ч.5 ст.203 ЦК України. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК (435-15 ) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Однак, оскаржуваний правочин було укладено із дотриманням всіх положень чинного законодавства України. Крім того, навіть в позовній заяві не зазначено жодної норми чинного законодавства України, яку порушено під час укладання вказаного договору. Відповідачка як добросовісний набувач, в межах своїх повноважень як власника, уклала з позивачем оскаржуваний договір, відповідно до якого продала квартиру [ADDRESS]. Між покупцем та продавцем було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, дотримано та виконано всі умови, що є характерними для даного виду правочинів, в тому числі договір було нотаріально посвідчено. Таким чином, посилання позивача на те, що правочин не був спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним, не знаходять свого об'єктивного підтвердження та є лише особистою думкою та припущенням позивача. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Частиною 4 ст. 60 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у спорі про визнання договору недійсним від 26.12.2013 р., котрий був зроблений судом при розгляді справі № 6-94 цс 13, однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову. Позивачем не вказано у позовній заяві, які саме права та охоронювані законом інтереси порушено договором купівлі-продажу від 28.01.2014 р., що враховуючи вказаний висновок вказує на відсутність правових підстав для задоволення позову. В прохальній частині позову позивач просить стягнути з відповідачки кошти у розмірі 30.000,00 грн.(витрати на правову допомогу) та 4.920, 00 грн.(послуги нотаріуса та сплата держмита), а також судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України до судових витрат, серед іншого, належать і витрати на правову допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 84 ЦПК України, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Однак, витрати пов'язані з правовою допомогою, які поніс позивач не підтверджені документально. Жодних розрахунків щодо визначення та обґрунтування витрат на правову допомогу, а також підтвердження витрат на послуги нотаріуса та держмито до суду позивачем не надано. Таким чином, зважаючи на те, що відсутні підстави для визнання договору купівлі-продажу від 28.01.2014 р. недійсним, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed