Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-04 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Дирекція з будівництва та управління національного проекту «Повітряний експрес» (далі по тексту - відповідач, ДП «Дирекція з будівництва та управління національного проекту «Повітряний експрес» та інших інфраструктурних об'єктів Київського регіону») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі при звільненні. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач - [PERSON] з 03 лютого 2015 року працювала за сумісництвом на посаді головного спеціаліста- економіста в ДП «Дирекція з будівництва та управління національного проекту «Повітряний експрес» та інших інфраструктурних об'єктів Київського регіону». 05 лютого 2016 року її було звільнено з займаної посади на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України) за власним бажанням, однак розрахунку при звільненні відповідачем не було проведено. У зв'язку з невиплатою відповідачем сум, що належали [PERSON] при звільненні, позивач звернулася до суду з відповідним позовом та за наслідком розгляду якого, заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02 жовтня 2017 року, яке набрало законної сили, стягнуто з ДП «Дирекція з будівництва та управління національного проекту «Повітряний експрес» та інших інфраструктурних об'єктів Київського регіону» середній заробіткок за час затримки розрахунку по заробітній платі при звільненні за період з 08 лютого 2016 року по 12 квітня 2017 року у розмірі 69 692,53 грн. На даний час, розрахунку при звільненні відповідачем не поведено, як і не виконано рішення суду від 02 жовтня 2017 року, а відтак позивач просить стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 13 квітня 2017 року по 15 січня 2018 року у розмірі 40 072,23 грн. Ухвалою суду від 16 березня 2018 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін для розгляду справи по суті в судовому засіданні. Згідно з частиною 1 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. В судове засідання позивач не з'явилася, однак надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Просила суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надіслав. Про причину неявки суд не повідомив, відзив та інші заяви з процесуальних питань від нього до суду не надходили. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України оскільки позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 03 лютого 2015 року працювала за сумісництвом на посаді головного спеціаліста- економіста в ДП «Дирекція з будівництва та управління національного проекту «Повітряний експрес» та інших інфраструктурних об'єктів Київського регіону». 05 лютого 2016 року її було звільнено з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. А згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Однак, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України відповідачем не було проведено з позивачем розрахунку, в зв'язку з чим заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02 жовтня 2017 року, яке набрало законної сили, з ДП «Дирекція з будівництва та управління національного проекту «Повітряний експрес» та інших інфраструктурних об'єктів Київського регіону» стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі при звільненні за період з 08 лютого 2016 року по 12 квітня 2017 року у розмірі 69 692,53 грн. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237 1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таке ж роз'яснення цієї норми права, крім наведеного вище рішення Конституційного Суду України, надав і Пленум Верховного суду України у своїй постанові «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року за №13, зокрема у її п. 20. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 та у наведеній постанові Пленуму Верховного Суду України, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, а отже, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 29 січня 2014 року у справі №6-144цс14, яка є обов'язковою для судів при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214 ЦПК України). На даний час, відповідачем не поведено розрахунку при звільненні, як і не виконано рішення суду від 02 жовтня 2017 року, відтак середній заробіток, який підлягає стягненню, розраховується за період з 13 квітня 2017 року по 15 січня 2018 року, тобто за 187 робочих дні. При цьому, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Так, середньоденний заробіток позивача за два місяці перед звільненням складає 214,29 грн., що встановлено рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 02 жовтня 2017 року, а відтак у відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. За період з 13 квітня 2017 року по 15 січня 2018 року кількість робочих днів становить 187 робочих днів, тобто середній заробіток розрахований у відповідності до Порядку за цей час становить 40 072,23 грн. (214,29 х 187). Враховуючи вище викладене, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачу підлягає виплаті середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 квітня 2017 року по 15 січня 2018 року, який складає 40 072,23 грн. Беручи до уваги наведене, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в порядку ч.6 ст. 141 ЦПК України. Враховуючи викладене, беручи до уваги Постанову Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року за №13 та

Outcome: approved