Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом про визнання договору дарування житлового будинку удаваним та реальний поділ будинку. Заявою від 20.11.2014 р. змінив предмет позову, просить визнати договір дарування від 29.12.2003 року укладений між [PERSON] та [PERSON] удаваним, застосувавши до даного договору правила, які регулюють договір купівлі-продажу нерухомого майна відповідно до ЦК УРСР. Визнати право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на будинок за адресою: [ADDRESS] та визнати недійсним договір дарування будинку за вищевказаною адресою від 07.04.2014 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], витребувати з чужого незаконного володіння даний будинок і скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивує тим, що перебуваючи в шлюбі з відповідачкою, остання у 2003 році купили житловий будинок в [ADDRESS] у [PERSON] Гроші за даний будинок було сплачено частково, а саме 1000 доларів США до укладення договору і 3750 доларів США після укладення договору. Даний договір укладався відповідачкою, оскільки позивач на момент укладення поїхав на заробітки до Російської федерації. Після розірвання шлюбу 22.02.2010 року, позивачу стало відомо, що дружина уклала з [PERSON] не договір купівлі- продажу, а договір дарування, а тому [PERSON] не отримав частку даного будинку, як спільної сумісної власності. Як доказ про те, що дана угода була удаваною посилаючись на норми ст.58 ЦК УРСР угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), посилається в своїх поясненнях на заяву від 19.06.2010 року, де колишній власник спірного майна [PERSON] в заяві стверджує, що в 2003 році ним було продано будинок [ADDRESS] і що гроші отримав від [PERSON] в сумі 1000 доларів США і після посвідчення договору 3750 доларів США. Крім цього, згідно ст.22 КпШС України, майно нажите подружжям за час шлюбу є спільною сумісною власністю, згідно ст.ст.243, 224 ЦК УРСР даний договір є договором купівлі-продажу, а тому укладено не договір дарування, де не було безоплатної передачі майна, а договір купівлі-продажу. А тому з огляду на вищевказане договір дарування житлового будинку було укладено без посвідченої згоди довірителя [PERSON], а тому він є недійсним. Просить визнати недійсним договір дарування витребувавши з чужого незаконного володіння відповідачки [PERSON], шляхом скасування державної реєстрації її права власності. Позивач в судове засідання не з»явився, забезпечив явку представника згідно договору про на дання правової допомоги від 13.04.2016 р. [PERSON] позов підтримав, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві, просить його задовольнити. Відповідач [PERSON], її представник згідно договору про надання правової допомоги від 11.05.2017 р. [PERSON] позов не визнали, просять відмовити у задоволенні такого за безпідставністю. Відповідач [PERSON] позов не визнала, як безпідставний і не підтверджений жодними доказами. Представник третьої особи Буської державної нотаріальної контори Львівської області Дячик А.В. проти позову заперечила. Представники третьої особи - Золочівського МБТІ Львівської області та Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Буського районного управління юстиції Львівської області, як органу на який покладено функції реєстрації речових прав на нерухомість у Буському районі Львівської області, в судове засідання не з»явилися, причини неявки суду не повідомили. Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі представників третіх осіб, сторони не наполягають на участі такої, суд вважає за можливе заслухати справу без участі таких. Заслухавши відповідачів, представників сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності суд приходить до наступного висновку. За положенням ст. 3 ч.1, ст. ст.4, 10, 11, 60, 61, 213 ЦПК України, кожна особа має право у порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб поданих відповідно ними до цього Кодексу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду обґрунтовується лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до положень ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно із ст. 722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Згідно договору дарування від 29.12.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Буської державної нотаріальної контори Дячик А.В. за реєстровим № 3484, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар житловий будинок [ADDRESS]. Будинок належить дарувателю на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого Буською держнотконторою 20.03.2003 року, зареєстрованого у Львівському обласному державному комунальному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 17.12.2003 р., реєстраційний номер 3986687, номер запису 239. Земельна ділянка належить дарувателю на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку Серії [NUMBER], виданого на підставі вище згаданого свідоцтва про право на спадщину, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю 17.12.2003 року за № 36. Як показала [PERSON], укладення даного договору дарування в її користь, ґрунтувався на чистому його волевиявленні та безкорисливості. Як вбачається із змісту договору дарування, та стверджено нотаріусом Дячик А.В., [PERSON] перебував при здоровому розумі і ясній пам'яті та діяв добровільно, оскільки готував сам документи для укладення даного договору. З матеріалів оглянутої цивільної справи № 2-102/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] та третьої особи [PERSON], Золочівського МБТІ про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину житлового будинку, вбачається що спірний будинок та договір дарування від 29.12.2003 року були предметом розгляду даної справи. Рішенням Буського районного суду Львівської області від 6.06.2011 року в позові [PERSON], відмовлено. З тексту такого вбачається, та стверджено показами [PERSON], що останній отримав від [PERSON] 4750 доларів США за спірний будинок, іншу частину грошей в сум 250 доларів США отримав від [PERSON]. Пропозиція про укладення договору дарування будинку в користь [PERSON] поступила особисто від нього, оскільки йому порадили з метою економії коштів, укласти договір дарування. Суд у своєму рішенні підтвердив той факт, що набутий будинок, в період перебування у шлюбі з позивачем на підставі договору дарування, не може бути спільною сумісною власністю подружжя. Ухвалою Колегії судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 13.02.2012 року, апеляційну скаргу в інтересах [PERSON] відхилено. Апеляційний суд Львівської області підтвердив той факт, що спірний будинок не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки відсутні правові підстави для визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину житлового будинку. А тому у відповідності до ч. 3 ст.61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням, яке набуло законної сили не доказуються при розгляді інших справ. На підставі договору дарування, [PERSON] стала власником житлового будинку, що стверджується Витягом № 3686738, виданим Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 26.05.2004 року, номер запису 239 в книзі 2. Як встановлено, [PERSON] часто приїжджав до хворого батька, де йому допомагала доглядати хворого батька [PERSON], мати позивачки [PERSON], житло було в занедбаному стані і потребувало капітального ремонту. Допомога носила тривалий характер і дії [PERSON] ґрунтувалися на добровільному волевиявленні. І в знак вдячності за допомогу по догляду за батьком, і був укладений договір дарування будинку, оскільки такий не мав наміру проживати в ньому. Крім цього, [PERSON] особисто платив за укладення договору дарування, готував з БТІ витяг з реєстру права власності на нерухоме майно та експертну оцінку для укладення договору дарування будинку. Згідно договору дарування житлового будинку від 07.04.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Дячик А.В. за реєстровим № 212, [PERSON] подарувала спірний житловий будинок [PERSON], яка є донькою сторін. Із оглянутих в судовому засіданні інвентаризаційних та реєстраційної справи видно, що станом на 06.06.2017 року власником будинку в [ADDRESS] є [PERSON]. Як вбачається з пояснень представника позивача позовні вимоги обґрунтовуються наявністю заяви [PERSON] про отримання грошей в сумі 4750 доларів США за посвідчення даного договору, а тому він є нібито не договір дарування, а удаваний. Крім заяви [PERSON] представником позивача не наведено жодних доказів, які б підтвердили факт отримання [PERSON] коштів, на момент укладення договору дарування. Складена заява станом від 19.06.2010 року про твердження отримання даних грошей [PERSON] по спливу семи років з моменту укладення договору дарування суд розцінює критично. В судовому засіданні встановлено розбіжності в показах, які зафіксовані в вище згаданому рішенні Буського районного суду [PERSON], заяві останнього від 19.06.2010 р., якою стверджує що гроші за продаж спірного будинку отримав від [PERSON] 1000 доларів США за місяць до посвідчення договору, а решту 3750 доларів США - після посвідчення договору, показах представника позивача, показах свідка [PERSON], який ствердив що його батько продав будинок за кошти, отримав приблизно 5000 доларів США, які потім поклав на рахунок в банку, тому судом не приймаються як належний доказ. Даний факт щодо отримання грошових коштів, в судовому засіданні міг би бути підтверджений або спростований [PERSON], однак таке не виявляється можливим у зв»язку з смертю останнього. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила той факт, що за рік до смерті батька дарувальника [PERSON], [PERSON] пропонував даний будинок, який був дерев'яний і придатний для проживання. Дочка - [PERSON] на той час проживала на квартирі поблизу будинку його батька, останній погодився його подарувати відповідачці на прохання [PERSON] в знак вдячності за допомогу по догляду за хворим батьком. Відповідно до вимог ч.1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.1-3,5 та 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Свідок Дячик А.В., яка посвідчувала нотаріально договір дарування від 29.12.2003 р. пояснила, що сторонам було роз»яснено зміст укладеного договору дарування, роз»яснено його наслідки. Даний договір сторонами було підписано добровільно, без жодного примусу, в її присутності. Свідок [PERSON] пояснила, що 31.12.2003 року будучи в гостях у відповідачки [PERSON] і в присутності на той момент її чоловіка позивача [PERSON], який приїхав на той час з заробітків з Росії, сторони ознайомлювалися із змістом укладеного договору дарування від 29.12.2003 р., і з сторони позивача не було жодних заперечень до його змісту і наслідків. Крім цього підтвердила факт необхідності ремонту даного будинку. Факт добровільного укладення договору дарування між сторонами підтвердила нотаріус Дячик А.В., а тому суд прийшов до висновку про наявність добровільного укладення договору дарування без жодної мети приховання іншої угоди. Обставин, які б вказували, що між [PERSON] 29.12.2003 року та [PERSON] за якими можна було б визнати удаваним договір дарування представником позивача не наведено, а в суді не здобуто. Тому, суд вважає, що даний договір дарування житлового будинку від 29.12.2003 року укладений між [PERSON] і [PERSON] у встановленому законом порядку і підстав для визнання його удаваним, не має.

Outcome: dismissed