Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до ТОВ «Завод Автоштамп» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що до 27 грудня 2019 року працював ТОВ «Завод Автоштамп» на посаді слюсаря-ремонтника. З вересня 2019 року підприємство нараховувало, але не виплачувало заробітну плату. 27 грудня 2019 року його було звільнено за власним бажанням та на момент звільнення підприємство не провело з ним повного розрахунку по заробітній платі. Заборгованість по зарплаті на дату звільнення складала 20 206,16 грн. (до видачі, без урахування податків та зборів). Оскільки, заборгованість по заробітній платі не була виплачена у строки встановлені законом, просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 14 307 грн. станом на 16 березня 2020 року (дата звернення з позовом до суду). Також зазначає, що у зв`язку з невиплатою йому заробітної плати, відповідач поставив його в складні життєві обставини, оскільки він був позбавлений можливості купувати продукти харчування, платити за комунальні послуги, чим йому було завдано моральної шкоди, яку він оцінює в суму 10 000,00 грн. З урахуванням уточнення позовних вимог, просив стягнути з відповідача нараховану, але невиплачену заробітну плату на день звільнення в розмірі 25 054,76 грн. (з урахуванням податків та зборів), в тому числі заробітну плату за винятком відрахувань в розмірі 20 206,16 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з моменту звільнення до дати ухвалення рішення та моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. Учасники справи, належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Позивач подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Крім цього, просив розглядати справу у його відсутність. Відповідач причини неявки в судове засідання не повідомив, із заявою про неможливість розгляду справи у відсутність його представника до суду не звертався та відзив на позов не подав. Відповідачем до суду подано довідку вих. №18/19 від 30 квітня 2020 року, відповідно до якої середньоденна заробітна плата позивача складає 281,43 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстав для відкладення розгляду справи, визначених ст. ст. 223 та 240 ЦПК України, судом не встановлено. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. До 27 грудня 2019 року позивач працював в ТОВ «Завод Автоштамп» та був звільнений з посади слюсар ремонтник на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, на підставі наказу №141-к від 27 грудня 2019 року, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача. На дату звільнення відповідач мав заборгованість перед позивачем з виплати нарахованої заробітної плати: за вересень 2019 року - 4 701,66 грн. (до видачі - 3 784,84 грн.), за жовтень 2019 року - 12 289,44 грн. (до видачі - 9 893,00 грн.), за листопад 2019 року - 901,43 грн. (до видачі - 887,91 грн.) та за грудень 2019 року - 7 804,23 грн. (до видачі - 6 282,41 грн.). В день звільнення позивачу було виплачено 642,00 грн. в рахунок заробітної плати за вересень 2019 року. Зазначене підтверджується довідкою відповідача про заробітну плату до видачі, розрахунковими листами відповідача, відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримані податки, випискою за картковим рахунком позивача (а. с. 8, 39 - 40, 42, 43). Отже, в день звільнення відповідач повинен був виплати позивачу нараховану заробітну плату в розмірі 25 054,76 грн. (4 701,66 грн. (нараховано за вересень 2019 року) - 642,00 грн. (виплачено в день звільнення) + 12 289,44 грн. (нараховано за жовтень 2019 року) + 901,43 грн. (нараховано за листопад 2019 року) + 7 804,23 грн. (нараховано за грудень 2019 року) = 25 054,76 грн.). Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За таких обставин, суд приходить до висновку, що при звільненні відповідачем не виконано вищезазначені вимоги чинного законодавства України, а тому з нього підлягає стягненню на користь позивача заборгованість по нарахованій, але не виплаченій у день звільнення, заробітній платі в розмірі 25 054,76 грн. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок). Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період, а після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Довідкою відповідача №18/19 від 30 квітня 2020 року підтверджується, що середньоденний заробіток позивача становить 281,43 грн., що сторонами не оспорюється. Згідно з ч. 1 ст. ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Відповідно до норм тривалості робочого часу на кожний рік з часу звільнення позивача кількість робочих днів становить: за січень 2020 року - 21 день, за лютий 2020 року - 20 днів, за березень 2020 року - 21 день, за квітень 2020 року - 21 день, за травень 2020 року - 19 днів, за червень 2020 року (по 02 червня 2020 року включно) - 2 дні, а всього - 104 дні. Враховуючи, що відповідач в день звільнення позивача та на момент розгляду справи не провів з останнім повний розрахунок, то позов підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 28 грудня 2019 року по 02 червня 2020 року включно в розмірі 29 268,72 грн. (281,43 грн. х 104 дні = 29 268,72 грн.). За правилами ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності (п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в заявах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року суд визначає розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При визначенні розміру моральної шкоди суд приймає до уваги характер правопорушення, ступінь фізичних та душевних страждань позивача, який у зв`язку із невиплатою заробітної плати відповідачем опинився в складних життєвих обставинах, оскільки він був позбавлений можливості купувати продукти харчування, платити за комунальні послуги.

Outcome: partial