Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до Виконавчого комітету Тернопільської міської ради, третя особа [PERSON] про скасування рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради за № 1295 від 24 грудня 2014 року «Про затвердження висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої дитини». В обґрунтування вимог зазначає, що 07.10.2014 року Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради отримала ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 24 вересня 2014 року про надання висновку органу опіки і піклування щодо доцільності визначення місця проживання дитини [PERSON], [INFO] разом з ним як батьком за адресою по [ADDRESS] та матеріали відповідної справи №607/14433/14, проте замість висновку, щодо доцільності проживання малолітньої дитини з батьком або недоцільності такою проживання, Служба надала органу опіки і піклування висновок щодо доцільності проживання дитини з його матір'ю, хоча остання не зверталася з відповідною заявою згідно п.72 Постанови КМУ від 24 вересня 2008 р. № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини». Даний висновок був затверджений рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради, як органом опіки і піклування, чим незаконно було визначено місце проживання дитини [PERSON], [INFO] Висновок, згідно зазначеної ухвали, органом опіки та піклування не був наданий суду. Відтак вважає, що мали місце зловживання владою (службовим становищем) та невиконання ухвали суду. Також, зазначає, що у висновок, наданий суду виконавчим комітетом Тернопільської міської ради, як у офіційний документ, службовою особою були внесені завідомо неправдиві відомості щодо типу житла, в якому фактично проживає дитина (замість гуртожитку зазначено квартира по вул.Н.Яремчука 37/66 в м.Тернополі), чим штучно створені умови для надання переваги тому з батьків, що проживає з дитиною. З огляду на зазначене вважає таке рішення незаконним та просить його скасувати. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, просить скасувати рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1295 від 24 грудня 2014 року «Про затвердження висновку органу опіки і піклування про визначення місця проживання малолітньої дитини». Представник відповідача Виконавчого комітету Тернопільської міської ради в судове засідання не з'явився, подано суду письмове заперечення відносно позову, згідно якого просять в задоволенні позову відмовити, справу розглядати за відсутності представника за наявними матеріалами. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилася, хоча про день та час розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку. Вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав: Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради за № 1295 від 24 грудня 2014 року «Про затвердження висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої дитини», затверджено висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], відповідно до якого орган опіки та піклування рекомендує визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] [INFO], разом із матірю [PERSON] за адресою [ADDRESS]. З текстру висновку вбачається, що в однокімнатній квартирі за [ADDRESS] проживають [PERSON] та малолітній син [PERSON], для проживання та виховання дитини створені всі необхідні умови. З Актів обстеження житлово-побутових умов малолітнього [PERSON], встановлено, що [PERSON] проживає з матірю та бабусею у цегляному багатоповерховому будинку на четвертому поверсі в одній кімнаті 18кв.м., що приватизована, кухня, туалет, душова знаходяться на поверсі в загальному користуванні мешканців поверху. Відповідно п.3 Постанови КМУ від 24 вересня 2008 р. №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини», органами опіки та піклування є районні, районні у м.Києві та м.Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад (далі - органи опіки та піклування), які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківською піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківською піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей. Безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей районних, районних у м.Києві та м.Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах рад. Згідно п.72 вказаної Постанови, для розв'язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності). Під час розв'язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов'язків матері та батька щодо дитини. Працівник служби у справах дітей за місцем проживання дитини проводить бесіду з батьками та відвідує їх за місцем проживання, про що складає акт за формою згідно з додатком 9. У разі коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той із батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за місцем свого проживання для здійснення обстеження його житлово-побутових умов та складення акта обстеження умов проживання згідно і додатком 9. Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання дитини, працівник якої проводить з ним бесіду. Під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров'я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійною доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров'ю та розвитку дитини. Якщо встановлено, що жоден з батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, служба у справах дітей подає клопотання голові районної, районної у м. Києві та м.Севастополі держадміністрації, виконавчого орган) міської, районної у місті ради про позбавлення таких батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення. Як встановлено в судовому засіданні, при розгляді питання про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з матір'ю [PERSON] відповідно до п.72 Постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008р. №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини», обстежено умови проживання обох батьків, про що складено відповідні акти. На засіданні опікунської ради проведено бесіду з батьками, з'ясовано доходи кожного з них. Враховуючи пропозиції опікунської ради прийнято рішення, яким затверджено висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з матір'ю [PERSON]. В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів регламентується статтею 19 Сімейного кодексу України наступним чином: у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду. Відповідно до ч.4-6 ст.19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно статті 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., ратифікованої Постановою Верховної Ради України№789-XII від 27.02.1991р., держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, затвердженою резолюцією Генеральної асамблеї організації об'єднаних націй від 20.11.1959р, дитина для повного і гармонічного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли існують виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на вище зазначене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки Виконавчий комітет Тернопільської міської ради виносячи рішення за № 1295 «Про затвердження висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої дитини» від 24 грудня 2014 року, діяв в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], для суду може слугувати виключно доказом по справі, який не має для суду наперед встановленого значення, а оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням.

Outcome: dismissed