Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

[PERSON] (далі - «Позивач») звернулася до суду з даним позовом до [PERSON] (далі - «Відповідач») про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на наступні обставини. 25.09.2010 року між Позивачем та Відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Володарського районного управління юстиції Київської області, актовий запис №63. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . 03.11.2020 року рішенням Володарського районного суду Київської області шлюб між сторонами розірвано. За час шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Шелудченко О.В., зареєстрованого в реєстрі №1934, сторонами була придбана двокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 67,0 кв. м. вартістю - 501 000,00 грн. Реєстрація права власності проведена на Відповідача, Позивач надавала свою згоду на укладення договору купівлі-продажу квартири її чоловіком [PERSON] . Оскільки, на даний час між сторонами виник спір з приводу поділу спільного майна Позивач звернулася до суду та просила розділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за нею право власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] , а також покласти на Відповідача судові витрати. 22.02.2021 року засобами поштового зв`язку на адресу суду Відповідачем було направлено відзив на з позовну заяву, в якому він просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Також зазначив, що вимога Позивача про поділ квартири як об`єкта спільної сумісної власності подружжя в рівних частках є необґрунтованою та безпідставною. Вказав, що спірну квартиру він купив за свої особисті грошові кошти та грошові кошти, отримані від своєї матері (а.с.47-51). 22.02.2021 року засобами поштового зв`язку на адресу суду надійшли матеріали зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири, набутої в період шлюбу особистою приватною власністю та покладення на неї судових витрат (а. с. 74-79). В обґрунтування вимог зустрічного позову [PERSON] зазначив, що між ним та Відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Володарського районного управління юстиції Київської області, актовий запис №63. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . 03.11.2020 року рішенням Володарського районного суду Київської області шлюб між сторонами розірвано. За час перебування в шлюбі Позивач купив двокімнатну квартир [ADDRESS] , відповідно до договору купівлі-продажу від 16.09.2016 року, за власні грошові кошти, які він заощадив ще до шлюбу та частково за кошти, надані йому його матір`ю. Позивач за зустрічним позовом просив суд визнати його особистою приватною власністю квартиру [ADDRESS] , яку було набуто хоча і в період шлюбу, втім, за його особисті грошові кошти. 16.03.2021 року ухвалою суду прийнято зустрічний позов та постановлено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 05.04.2021 року засобами поштового зв`язку на адресу суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому Відповідач за зустрічним позовом його не визнала та просила відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Вважає, що Позивачем за зустрічним позовом не доведено право особистої приватної власності на спірну квартиру та не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу. 27.04.2021 року засобами поштового зв`язку на адресу суду надійшла відповідь на відзив на зустрічний позов, у якій Відповідач підтримав свої доводи та вимоги. 20.09.2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судових засіданнях Позивач за первісним позовом [PERSON] свої позовні вимоги підтримала та просила її позов задовольнити. У задоволені зустрічного позову просила відмовити. Пояснила суду, що вона неофіційно працює вже 20 років перукарем, з них 15 років у м. Києві та 5 років у м.Біла Церква. На час придбання спірної квартири у 2016 році вона 16 років працювала та заробляла кошти для сім`ї, при цьому вона перебувала у декретній відпустці з 2011 року по 2014 рік, отримувала декретні кошти. Тобто, і її кошти були витрачені на купівлю спірної квартири також. На момент придбання квартири вона проживала з відповідачем вже 6 років, тому всі її збереження були витрачені на оренду квартири в Києві, на ведення господарства, лікування дитини та інші сімейні потреби. Під час купівлі квартири розрахунок здійснювався в окремій кімнаті нотаріуса, при укладенні договору ще був присутній брат відповідача, який підтримував їх. Вона довіряла чоловіку, а тому квартиру оформили на нього. У судових засіданнях представник Позивача підтримав позовні вимоги, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. У судових засіданнях Відповідач за первісним позовом [PERSON] проти задоволення позову заперечував, зустрічний позов просив задовольнити. Пояснив, що кошти, які зберігалися на його банківському рахунку в «Креді-Агріколь Банку» в сумі, яку він не пам`ятає були зняті ним приблизно у 2010 році, на них він купив долари США та уточнив, що скоріше він купив їх у 2013 році, приблизно 7 000 доларів США. Після цього він зберігав ці кошти вдома у матері в сейфі до моменту придбання спірної квартири. Дружина не знала скільки там є коштів, оскільки він їй не говорив цього, а вона не питала. Квартира була придбана за 501 000 гривень. Скільки накопичені ним 7 000 доларів на той час складали у гривнях він не пам`ятає. Додатково він накопичив ще 100-120 тисяч гривень за рахунок своєї заробітної плати. Приблизно ще 100 тисяч він заробив неофіційними заробітками на будівництві у м. Києві. При цьому сім`я утримувалася за рахунок його інших доходів, приблизно це було від 800 доларів до 1 400 доларів США. Дружина 3 роки не працювала, доглядала дитину. Вона отримувала декретні кошти і витрачала їх на дитину, вела домашнє господарство. Також коштами допомагали батьки. Дружина про наявність цих його доходів не знала. Для купівлі квартири мати дала йому позику 10 000 доларів США, які він повернув лише частково. До [PERSON] вони переїхали у 2016 році і тут він працював неофіційно. При купівлі квартири брат привіз йому всі кошти 501 000 гривень, в тому числі кошти від матері - 10 000 доларів США. Розрахунок з продавцями він здійснював особисто. Вищезазначені кошти було надані йому особисто, але документів ніяких не складалося. Факт того, що грошові кошти були його особистою приватною власністю він може підтвердити лише показами свідків. У судових засіданнях представник Відповідача за первісним позовом проти задоволення позову заперечував, зустрічний позов просив задовольнити. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є матір`ю Відповідача. У 2016 році сином дійсно було придбано квартиру за свої кошти та кошти, які вона надавала сину. Вони з чоловіком працювали, вона до пенсії у 2008 році працювала двірником, а чоловік охоронником. Вони відкладали кошти. Крім того чоловік був інвалідом 2 групи, ліквідатором ЧАЕС 1 категорії, він отримував пенсію, також вони тримали господарство. У 2016 році чоловік помер. На купівлю квартири вона дала сину 10 000 доларів США, які передав йому менший син. Кошти зберігалися у неї дома в конверті, або в чемодані, або в сейфі, там насправді було більше ніж 10 000 доларів США, а скільки точно не знає. Її коштів було лише 10 000 доларів США. На той час стосунки між Позивачем та Відповідачем були нормальні, як у подружжя. Вона просто дала сину кошти на квартиру, договір при цьому не укладався. А син відмовився після цього від спадщини. Ці кошти син їй не повернув. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що він є молодшим братом Відповідача. Дійсно у 2016 році він привіз брату його власні збереження у сумі 10 000 доларів США та ті, що йому передала мати 10 000 доларів США до нотаріальної контори у м.Біла Церква де відбувалось оформлення купівлі квартири. Після цього брат відмовився від 1/3 спадщини на будинок батьків, про це у них була усна домовленість. Всі кошти зберігалися десь дома у батьків, але де саме точно він не знає. Скільки брат заощаджував щомісячно він не знає. Брат заробив ці кошти працюючи на будівництві. Суд, вислухавши пояснення сторін, їхніх представників та свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено наступні обставини та зміст спірних правовідносин. 25.09.2010 року між Позивачем та Відповідачем було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Володарського районного управління юстиції Київської області, актовий запис №63 (а.с.9). Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Володарського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис №24 (а.с. 10). 03.11.2020 року рішенням Володарського районного суду Київської області шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 188-191). За час перебування в шлюбі сторонами було придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 67,00 кв. м., що підтверджується договором купівлі продажу квартири від 16.09.2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Шелудченко О.В. та Витягом з Державного реєстру правочинів № 1934 від 16.09.2016 року та Інформаційною довідкою № 68579339 від 21.09.2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.11,12, 65, 66). Із витягу з реєстру територіальної громади м. Біла Церква №15.2-03/12626 від 23.09.2020 року убачається, що у спірні квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровано з 06.06.2017 року Позивач [PERSON] та син сторін - [PERSON] , [INFO] (а.с.15). Відповідно до Звіту про вартість майна від 25.11.2020 року, вартість квартири [ADDRESS] становить 494 259,00 грн. (а.с.16, 192-201). Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами та визнані сторонами, а тому доказуванню не підлягають. При вирішенні спору, суд виходить з наступних норм процесуального і матеріального права України. Відповідно до ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У ч.1 ст.61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Оцінка надається як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі. Позивач просить визнати за нею право власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] , оскільки вказана квартира була придбана сторонами під час шлюбу, що підтверджується договором купівлі-продажу від 16.09.2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Шелудченко О.В. (а.с.11). Втім, Відповідач просив визнати спірну квартиру його особистою приватною власністю, оскільки він придбав її за свої грошові кошти, які були ним заощаджені, як до шлюбу так і під час перебування у шлюбі з Позивачем, а також грошові кошти, які ним було отримано від його матері. Суд приходить до висновку про необхідність задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову. Позивачем [PERSON] доведено, що спірна квартира була придбана сторонами під час шлюбу за спільні у розумінні ст.60 СК України кошти. Ту обставину, що вона на час придбання спірної квартири вела домашнє господарство та доглядала за дитиною підтвердив у судовому засіданні і Відповідач [PERSON] і свідки. Відповідачем же не доведено суду ані факту наявності у нього до укладення шлюбу особистих грошових коштів, ані факту та правової природи договору на отримання ним грошових коштів від матері, ані факту накопичення таких коштів. Покази його матері та брата, допитаних у якості свідків, суд сприймає критично, оскільки вони є прямими родичами Відповідача та зацікавлені у результаті розгляду справи. Крім того, їхні свідчення є суперечливими і не є допустимими в розумінні ч.2 ст. 79 ЦПК України. Будь-яких письмових доказів на підтвердження вказаних обставин Відповідачем суду не надано. А та обставина, що Відповідач перебуваючи у шлюбі, як зазначали він і його свідки - фактично під час спільного сімейного проживання з Позивачем та їхньою дитиною, приховував від дружини частину свого доходу, не має правового значення, оскільки не робить ці кошти його особистою приватною власністю. У випадку їхньої наявності ці кошти все одно були спільною сумісною власністю подружжя. У будь-якому випадку, статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому доводи Відповідача про придбання спірної квартири за кошти, які були його особистою приватною власністю є припущенням та не є доведеними. Таким чином, необхідно задовольнити первісний позов, визнавши за [PERSON] , право власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] , а у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити, оскільки такі вимоги безпідставні та не ґрунтуються на законі. У зв`язку з відмовою у задоволенні зустрічних позовних вимог не підлягають задоволенню й вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] на його користь понесених ним судових витрат по справі. Щодо вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] на її користь судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до приписів ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] було задоволено, то необхідно стягнути на її користь з [PERSON] сплачений судовий збір у сумі 2 472,30 грн., а також витрати, пов`язані з отриманням висновку спеціаліста у сумі 800,00 грн., а всього стягнути судові витрати у сумі 3272,30 грн. (а.с.20, 27). Крім того, [PERSON] просила стягнути з [PERSON] також понесені нею витрати на професійну правову (правничу) допомогу у загальній сумі 20 000 грн. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. За змістом ч.1 п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1-4 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи. Відповідно до вимог ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Проте, всупереч наведеним приписам процесуального закону Позивачем на надано суду ані детального опису робіт (наданих послуг) адвоката у даній справі, ані договору (рахунку тощо), із якого б убачався розмір заявлених нею витрат на правову допомогу. Приєднана Позивачем до позовної заяви копія договору №48 від 06.11.2020 року містить всього 5 строк: зазначення прізвищ та ініціалів адвоката і Позивача, позначку, що договір укладений на ведення цивільної справи (без зазначення якої саме та в якому суді), а також те, що оплата за виконання договору «договірна» (а.с. 24). Таким чином, вимоги Позивача про стягнення з Відповідача витрат на правову допомогу є необґрунтованими у встановленому законом порядку, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених позовних вимог з урахуванням обраного сторонами способу захисту права. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed