Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач ) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою до Служби безпеки України (далі по тексту - відповідач), відповідно до якої просив визнати незаконним та скасувати рішення житлово-побутової комісії Центрального управління Служби безпеки України (далі по тексту - Комісія) від 12.04.2016, затвердженого протоколом № 7; визнати незаконним та скасувати рішення житлово-побутової комісії Центрального управління Служби безпеки України від 03.12.2014, затвердженого протоколом № 25; визнати незаконним та скасувати рішення житлово-побутової комісії Центрального управління Служби безпеки України від 19.09.2011, затвердженого протоколом № 35; зобов`язати Житлово-побутову комісію Центрального управління Служби безпеки України підполковника СБ України [PERSON] , який проходить військову строкову службу з 15.08.1992 (згідно ч. 3 п. 1 ст. 24 в редакції від 19.06.1992 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу») зарахувати на квартирний облік Центрального управління СБ України, зі збереженням попереднього часу перебування на квартирному обліку (загальна черга) в ЦУ СБУ з 06.09.2002. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебуває на військовій службі з 15.08.1992 по теперішній час. 12.04.2016 Комісія прийняла рішення відносно позивача щодо житлового питання, відповідно до якого в 2002 році не було правових підстав для зарахування позивача на квартирний облік. Позивач не погоджується з вказаним, зазначаючи, що був взятий на квартоблік 06.09.2002 як член сім`ї дружини, [PERSON] . 03.08.2005 позивач був змушений переїхати в с. Лютіж Вишгородського району Київської області. Також вказує, що його колишня дружина не зверталась з рапортом до комісії про виключення позивача з квартобліку як колишнього чоловіка. В подальшому, позивач зареєструвався у квартирі [ADDRESS] . Вказує, що в 2007-2011 роках позивачем подавались довідки (форма 3), які містили різні відомості про розмір житлової площі. Вказує, що саме посадова особа Клавдієвського селищного виконкому здійснила невірний запис у форму 3 № 280/2011. В подальшому зазначені відомості стали підставою для відмови в скасуванні рішень, прийнятих відносно позивача за період з 29.09.2011 до 12.04.2016 щодо квартобліку позивача. Коли позивач надав форму 3 з вірними даними, останнього поновили на квартирному обліку з 04.06.2013. Але не з 06.09.2002. Представник відповідача в своєму відзиві за перечував проти позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні. Просив застосувати позовну давність до позовних вимог в частині оскарження рішень Комісії від 03.12.2014 та від 19.09.2011, оскільки з моменту ознайомлення позивача з вказаними рішеннями Комісії минуло більше трьох років. Також зазначає, що з приводу оскарження позивачем рішення Комісії від 12.04.2016 вже існує рішення Київського апеляційного суду по справі № 761/1208/18, яким в задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено. Крім того, представник відповідача пояснив, що зараховувати позивача на квартоблік в 2002 році дійсно не було підстав, оскільки з 1983 року по 26.07.2005 позивач був зареєстрований у неприватизованій квартирі [ADDRESS] та був забезпечений житлом у м. Києві. В подальшому позивач зареєстрував своє місце проживання в с. Лютіж на меншу житлову площу, що призвело до погіршення його житлових умов. Після цього його колишня дружина звернулась до Комісії з проханням включити позивача до складу сім`ї, яка перебуває на квартирному обліку, що й було зроблено. Таким чином, позивач був зарахований на квартоблік лише 24.12.2005. після розлучення з позивачем, останнього за рапортом колишньої дружини рішенням Комісії від 04.10.2006 знято з квартобліку. Рішенням Комісії від 19.11.2008 позивача залишено на квартобліку з датою зарахування 24.12.2005. В подальшому, під час перебування позивача на квартобліку, останнім надавалась різна інформація про житлову площу, а тому рішенням Комісії від 29.09.2011 останнього знято з квартобліку у зв`язку із забезпеченістю житловою площею, оскільки на кожного зареєстрованого у житловому будинку [ADDRESS] припадало по 9, 4 кв.м (тобто в межах норм, встановлених чинним законодавством України). Наразі позивач складом сім`ї з п`яти чоловік перебуває на квартобліку в ЦУ СБУ з 04.06.2013 у загальні черзі, з 03.12.2014 - у списку осіб, які користуються правом першочергового забезпечення житлом, як багатодітна родина. За таких обставин, всі рішення представник відповідача вважає правомірними та такими, що прийняті у відповідності до вимог чинного законодавства. 23.04.2019 ухвалою суду відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання, сторонам встановлено строки для надання заяв по суті справи. 20.08.2019 від представника відповідача надійшов відзив. 04.10.2019 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 04.10.2019 ухвалою суду виправлено описку в ухвалі суду від 04.10.2019. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, пунктами 2.1, 2.2 Інструкції, затвердженої Наказом Служби безпеки України від 06.11.2007 року №792 «Про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень» (надалі - Інструкція №792), житлово-побутові комісії утворюються у Центральному управлінні, його підрозділах, а також органах, закладах та установах СБ України з метою дотримання вимог чинного законодавства при веденні обліку співробітників, які потребують поліпшення житлових умов, та членів їх сімей, розподілу та використання житлової площі. Основними завданнями житлово-побутових комісій є: прийняття рішень з питань квартирного обліку і надання житлових приміщень; розгляд рапортів співробітників про зарахування на облік осіб як таких, що потребують поліпшення житлових умов; перевірка житлових умов співробітників; ведення обліку співробітників, які потребують поліпшення житлових умов, та членів їх сімей. У відповідності до ч. 4 ст. 40 ЖК УРСР зняття з квартирного обліку проводиться органами, які винесли або затвердили рішення про взяття громадянина на облік. Пунктом 3 постанови виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів та президії Київської міської ради профспілок від 15.07.1985 № 582 «Про порядок застосування у м. Києві «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP» встановлено, що жилі приміщення у м. Києві надаються громадянам у межах 13,65 кв.м. жилої площі, але не більше однієї кімнати на одну особу і не менш, як 9,0 кв.м. на одну особу. Відповідно до п.п. 1 ч. 2 п. 26 Правил, громадяни знімаються з квартирного обліку у випадках поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення. Аналогічними є приписи п. 3.15 Інструкції№ 792, відповідно до якого співробітники та члени їх сімей знімаються з обліку у разі поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла. В судовому засіданні встановлено, що згідно Витягу з протоколу № 7 засідання Житлово-побутової комісії Центрального управління СБ України від 12.04.2016, залишено без змін як правомірні та належним чином обґрунтовані рішення ЖПК СБ України: від 29.09.2011 (протокол № 35) - про зняття позивача з квартирного обліку в ЦУ СБ України у зв`язку із забезпеченістю житловою площею; від 04.06.2013 (протокол № 7) - про зарахування позивача та членів його сім`ї на квартирний облік в ЦУ СБ України до загальної черги з 04.06.2013, від 03.12.2014 (протокол № 23) про зарахування позивача та членів його сім`ї до списку осіб, які користуються правом першочергового забезпечення житлом, як багатодітну родину, з 03.12.2014; від 03.12.2014 (протокол № 25) про відмову позивачу у поновленні його на квартирному обліку в ЦУ СБ України з 06.09.2002 у зв`язку з відсутністю правових підстав. Крім того, судом встановлено, що 04.09.2018 Шевченківським районним судом м. Києва винесено рішення по справі № 761/1208/18 за позовом [PERSON] до СБ України про скасування рішення ЖПК Центрального управління СБ України, залишене без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 28.02.2019, відповідно до якого в задоволенні позовних вимог позивача відмовлено. Рішення суду першої та апеляційної інстанції скасовані не були та набрали законної сили, на момент розгляду справи чинні. Вказаними рішеннями суду, зокрема, перевірялась законність та правомірність рішення Комісії від 12.04.2016, а також надавалась оцінка як обставинам, викладеним в ньому, так і доказам, наданим позивачем на підтвердження неправомірності зазначеного рішення Комісії. Так, судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що з 1983 року по 26 липня 2005 року позивач був зареєстрований у неприватизованій трикімнатній квартирі [ADDRESS] , яку отримав його батько [PERSON] на склад сім`ї 4 особи (він, дружина [PERSON] , 1952 р.н., син [PERSON] , 1977 р.н. та син [PERSON] , 1982 р.н.) під час проходження військової служби в органах безпеки, та був забезпечений житлом у м. Києві, а тому на час звернення колишньої дружини позивача до Комісії про взяття її на квартирний облік, а саме станом на 06.09.2002 у позивача не було правових підстав для зарахування його в тому числі, на квартирний облік, оскільки останній був забезпечений житлом у м. Києві (10,35 кв.м. у трикімнатній квартирі [ADDRESS] . Крім того, рішеннями суду встановлено, що 29.09.2011 протоколом №35 [PERSON] було знято з квартирного обліку в ЖПК ЦУ Служби безпеки України у зв`язку із забезпеченістю житловою площею, оскільки у зазначений позивачем період факт забезпеченості житловою площею в межах встановлених законодавством норм виключав можливість зарахування або подальшого перебування [PERSON] на квартирному обліку. При цьому питання забезпеченості позивача житловою площею вирішувалося у відповідності до представлених самим же позивачем документів з цього приводу, та висновків комісії за результатами обстеження умов проживання позивача. Також було встановлено, що питання поновлення позивача на квартирному обліку розглянуто на засіданні ЖПК 03.12.2014 (протокол № 25), на якому прийнято рішення про відмову у поновленні позивача на квартирному обліку в ЦУ СБУ з 06.09.2002 у зв`язку з відсутністю правових підстав (станом на 06.09.2002 забезпечений жилою площею у м. Києві у розмірі 10,35 кв.м.). З огляду на зазначене, судами встановлено, що зазначені рішення є правомірними та прийняті у відповідності до вимог законодавства України. Крім того, рішенням суду встановлено ту обставину, що станом на 06.09.2002 у позивача не було правових підстав для зарахування його на квартирний облік, оскільки він був забезпечений житлом у м. Києві (10,35 кв.м. у трикімнатній квартирі [ADDRESS] , а відтак рішення Комісії від 12.04.2016, яким в свою чергу залишено без змін оскаржувані позивачем інші рішення Комісії від 03.12.2014 (протокол № 25), від 29.09.2011 (протокол № 35), є правомірним та таким, що прийняте у відповідності до вимог законодавства України. Так, згідно положень ч. 4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, судом встановлено, що позивач не був і не міг бути зарахований на квартирний облік 06.09.2002, оскільки для цього були відсутні правові підстави, так як позивач на той час був забезпечений житлом у м. Києві. З огляду на вищевикладене, рішення Комісії від 12.04.2016, рішення Комісії від 03.12.2014 (протокол № 25) та рішення Комісії від 29.09.2011 (протокол № 35), є правомірними та такими, що прийняті у відповідності до вимог законодавства України. Позивач, обґрунтовуючи зміст позовних вимог, вказує, що факт зарахування Комісією позивача на квартирний облік 06.09.2002 підтверджується протокольними записами ЖПК - від 04.10.2006, протокол № 6, від 19.11.2008, протокол № 13 та констатовано листом-відповіддю УСЗ СБУ на рапорт [PERSON] від 10.01.2012 № 35/1-139. Разом з тим, суд критично ставиться до вказаного твердження, оскільки відповідно до п. 2.8. Інструкції № 792, за результатами розгляду на засіданні питань житлово-побутовою комісією приймаються рішення, які оформляються протоколом. Так, за результатами розгляду питань на засіданні Комісії 04.10.2006 та 19.11.2008 не приймались рішення щодо взяття на облік позивача з 06.09.2002 та не встановлювався вказаний факт. Зокрема, відповідно до Витягу з протоколу засідання Житлово-побутової комісії Центрального управління СБ України від 04.10.2006 № 10 позивача знято з квартирного обліку на підставі рапорту його колишньої дружини, [PERSON] . З вказаного Витягу також вбачаються, що складом сім`ї 2 особи (вона, чоловік) перебуває на квартирному обліку в ЦУ СБУ з 06.02.2002 за списком позачергового забезпечення житлом. Разом з тим, вказана обставина не свідчить про те, що позивача було поставлено на квартоблік також з 06.09.2002, а є лише описовою частиною рішення, в якій відтворений зміст рапорту колишньої дружини позивача. Крім того, з Витягу з протоколу ЖПК ЦУ СБУ від 19.11.2008 № 13 вбачається, що позивач звернувся до Комісії з проханням вважати останнього таким, що перебуває на квартобліку з 24.12.2005 в загальній черзі. Відомості про те, що позивач перебував на обліку з 06.09.2002 зазначені у вказаному рішеннях в якості опису обставин справи, які сам позивач вказує у своєму рапорті. Також і лист-відповідь УСЗ СБУ на рапорт [PERSON] від 10.01.2012 № 35/1-139 також не є за своєю суттю та змістом рішенням про зарахування позивача на квартирний облік, а посилання на «перебування» позивача на квартирному обліку з 2002 по 2011 роки стосується опису питання, з яким позивач безпосередньо звернувся до УСЗ СБУ та не є констатацією будь-якого факту. Так, згідно ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до підходу, зазначеного в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з вимогами п. 1- 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на вищевикладене, позивач не надав до матеріалів справи доказів, які б спростовували встановлені судовими рішеннями обставини або ж підтвердили неправомірність прийняття Комісією рішень від 29.09.2011 (позивач вказує в позовній заяві 19.09.2011), від 03.12.2014 та від 12.04.2016. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). При цьому, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 07.11.2018 /справа № 372/1036/15-ц/) За таких обставин, оскільки в судовому засіданні не було встановлено порушення прав позивача відповідачем та суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав його необґрунтованості, підстави для застосування строку позовної давності відсутні. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed