Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить визнати дійсним договір купівлі - продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , укладений 30.04.1998 року між ним і [PERSON] та визнати за ним право власностіна житловий будинок літ. «А-1» з літньою кухнею літ. «Б», сараями літ. «б», літ. «В», літ. «Г», вбиральнею літ. «Д», льохом літ. «N», загородженням літ. «N1N2», колонкою літ. «К», загородженням літ. «NN1» які розташовані на земельній ділянці Нововодолазької селищної ради, площею 1200 кв.м. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що30 квітня 1998 року між ним та відповідачем по справі був укладений договір купівлі - продажу житлового будинку, якій був посвідчений та зареєстрований у Нововодолазькому представництві Харківської товарної біржі. За домовленістю сторін житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами продано за 7340,00 гривень. Гроші в зазначеній сумі позивачем були передані відповідачу до посвідчення угоди. Правочин обома сторонами повністю виконаний, відповідачем було звільнено житловий будинок. Ні заперечень, ні зауважень ніхто із сторін по правочину не заявляв. Як зазначив позивач, він використовує даний житловий будинок за призначенням, регулярно оплачує комунальні платежі та утримує його в належному санітарно - технічному стані. Однак для здійснення державної реєстрації права власності на будинок, будівлі і споруди позивач до Нововодолазького бюро технічної інвентаризації не звертався, оскільки відповідач пообіцяв, що до 30.05.1998 року він сам засвідчить вищевказаний договір купівлі-продажу, але зв`язок з ним обірвався, тому до теперішнього часу зазначений договір купівлі продажу належним чином не був зареєстрований. Оскільки на даний час державну реєстрацію права власності на будинок, будівлі і споруди в органах Реєстраційної служби провести не можливо, так як набуття права власності на нерухоме майно шляхом укладання договору купівлі-продажу на товарній біржі не передбачене діючим законодавством України, позивач вимушений звернутися з вищевказаним позовом до суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.08.2017 року головуючим суддею визначено суддю Мащенко С.В. Ухвалою під головування судді Мащенко С.В. від 22 серпня 2017 року справу було прийнято до провадження суддею. Строк відрядження судді Мащенко С.В. закінчився 06 серпня 2018 року, цивільна справа по суті не розглянута. Згідно розпорядження керівника апарату суду від 19.09.2018 року за № 995 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.09.2018 року, справу передано до розгляду судді Трояновській Т.М. Ухвалою від 19 вересня 2018 року справу прийнято до провадження суддею Трояновською Т.М., розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 24 січня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. На адресу суду направляв заяви, зареєстровані за вхідним № 1821/18 - вх. від 19.04.2018 року та № 3065/19 - вх. від 03.05.2019 року, відповідно до яких просив позовні вимоги задовольнити, розгляд справи провести за його відсутності, зазначивши, що проти заочного розгляду справу не заперечує (а.с. 61, 92). Відповідач, [PERSON] , у судові засідання не з`являвся, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся за адресою місця реєстрації, вказаною у довідці Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області (а.с. 24). Згідно з даними поштових відділень судові повістки повернулися на адресу суду з відміткою про неможливість вручення - «за закінченням встановленого строку зберігання», за таких обставин, відповідно до частини 1 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач [PERSON] вважається таким, що належним чином повідомлений про розгляд справи. У судове засідання, що було призначено на 08 травня 2019 року [PERSON] не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом розміщення судового оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України від 18.04.2019 року (https://nv.hr.court.gov.ua/sud2028/pres-centr/11/693026/) Причини неявки відповідача суду не відомі, відзив на позовну заяву останній не подав. На адресу суду 04.01.2017 року [PERSON] направляв заяву, зареєстровану за вхідним № 19/17 - вх., відповідно до якої зазначав, що позовні вимоги [PERSON] визнає та проти їх задоволення не заперечує (а.с 38). Уповноважений представник третьої особи - Харківської товарної біржі у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи були сповіщені завчасно, відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Про причини своєї неявки суд не повідомили. На адресу суду 13.01.2017 року президент Харківської товарної біржі - Зотов І.В. направляв заяву, зареєстровану за вхідним № 182/17 - вх., відповідно до якої просив справу розглядати без участі їх представника, просив позовні вимоги про визнання дійсним договору купівлі - продажу № Н - 295 задовольнити (а.с. 44). За таких обставин, зі згоди позивача по справі, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 Цивільного процесуального кодексу України. В зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає положенням частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України. Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. У відповідності до частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 3 статті 12, частина 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 30 квітня 1998 року позивач [PERSON] , як покупець, з одного боку, та відповідач [PERSON] , як продавець, з другого боку уклали договір купівлі - продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а саме: житловий будинок - літ. «А1» з надвірними будівлями: літня кухня - літ. «Б», сараї - літ. «б», літ. «В», літ. «Г», вбиральня - літ. «Д», погріб - літ. «N», огорожа - літ «N1N2», колонка - літ. «К», огорожа - літ. «NN1», які розташовані на земельній ділянці площею 1200 кв.м. Нововодолазької селищної ради (а.с. 8). Даний договір було посвідчено 30 квітня 1998 року Нововодолазьким представництвом Харківської товарної біржі брокерами брокерської контори № 277за номером Н - 295 (бланк 000031), підписи сторін [PERSON] та [PERSON] засвідчено підписами брокерів: від імені покупця - [PERSON] , від імені продавця - [PERSON] , а також скріплено печатками, як самої біржі так і брокерів. Вищевказаний договір було укладено з дотриманням усіх норм чинного законодавства, які діяли на момент здійснення даної угоди та відповідали нормам Закону України «Про товарну біржу», в редакції, що діяла на момент її укладення. Так, пунктом 4 Договору передбачено, що за домовленістю сторін товар проданий за 7340 гривень 00 копійок. Згідно підпункту 5.1 пункту 5 Договору гроші в сумі, зазначеній у пункті 4 Договору, отримані продавцем від покупця до посвідчення угоди. Таким чином, позивач сплатив продавцю кошти за зазначену в договорі купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, а продавець в свою чергу звільнив та передав об`єкт нерухомості у власність [PERSON] як обумовлено умовами договором. Із наявної в матеріалах справи копії технічного паспорту на жилий будинок приватного житлового фонду за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що зазначений будинок належить в цілому [PERSON] (а.с. 9-11). Згідно висновку про вартість житлового будинку за адресою: [ADDRESS] встановлено, що ринкова вартість вказаного будинку складає 50 000,00 грн. (а.с. 13). Вирішуючи даний спір, суд виходить з положень частини 1 статті 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Частиною 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у редакції 2004 року визначено, що до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Згідно із застереженнями, що містяться у статті 5 Цивільного кодексу України та пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правовий статус майна, а також права та обов`язки суб`єктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття. Крім того, Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Таким чином, до даних спірних правовідносин слід застосовувати положення Цивільного кодексу Української РСР 1963 року. Відповідно до статті 4 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі і з угод. Угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори) (стаття 41 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року). Відповідно до частини 1 статті 42 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Положеннями статті 47 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року було встановлено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно статті 224 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів (стаття 227 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року). У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 рокку № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» було зазначено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі частини 2 статті 47 Цивільного кодексу за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження. Зі змісту договору купівлі - продажу нерухомості майна № Н - 295 від 30 квітня 1998 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог статті 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на біржі та подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Так, відповідно до 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. З цього приводу слід зазначити, що Закон України «Про товарну біржу» в редакції, що була чинною на час укладення договору купівлі-продажу, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах бюро технічної інвентаризації, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості .При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до 15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій були внесені лише у 2003 році. Підсумовуючи вищевикладене слід дійти висновку, що діючі на час укладення договору купівлі-продажу між позивачем та [PERSON] норми Закону передбачали, що в разі, якщо сторона повністю або частково виконала угоду, то суд має право визнати таку угоду дійсною. Аналогічні вимоги містяться в положеннях Цивільного кодексу України, діючого в даний час. Так, відповідно до статті 209 Цивільного кодексу України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Статтею 657 Цивільного кодексу України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. В силу статті 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Приписами статті 650 Цивільного кодексу України визначено, що особливості укладення договорів на біржах встановлюються відповідними актами цивільного законодавства. Відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація об`єктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженого чинними на день укладення вказаної біржевої угоди Правилами Державної реєстрації таких об`єктів, затвердженими наказом Державного Комітету України по житлово-комунальному господарству №56 від 13.12.1995 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.01.1996 року за №31/1056, біржові угоди є правовстановлюючим документом. За п.1.4 вказаних Правил Державної реєстрації, державну реєстрацію об`єктів нерухомого майна здійснюють державні підприємства бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правовстановлюючих документів, у тому числі на підставі біржових угод. Таким чином, судом встановлено, що при укладанні на Харківській товарній біржі (Нововодолазьке представництво) договору купівлі - продажу житлового будинку № Н - 295 від 30.04.1998 року, сторони досягли згоди щодо усіх його істотних умов, виконали ці умови, та по сьогоднішній день у сторін заперечень стосовно наслідків його укладення не виникло, що дає підстави для застосування положень частини 2 статті 47 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час укладення договору купівлі-продажу, щодо можливості визнання зазначеного договору купівлі-продажу дійсним. Крім того, слід відзначити, що приписами статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти користуватися та розпоряджатися майном. Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності в Україні складається з права володіння, права користування та права розпорядження та може набуватися тільки на законних підставах (стаття 319 Цивільного кодексу України). При цьому, згідно статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, власник вправі вимагати захисту порушеного права власності в судовому порядку (стаття 16 Цивільного кодексу України). Право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема з правочинів (стаття 328 Цивільного кодексу України). З урахуванням викладеного, суд вважає вимоги позивача про визнання за ним права власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, не вимагає компенсації (відшкодування) понесених ним і документально підтверджених судових витрат. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved