Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [INFO] про скасування наказу про скасування наказу про підсумки проведення службового розслідування, повернення доплати за підтримку постійної бойової готовності військ, а також надбавки за складність і напруженість в роботі, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 15.03.2016 р. тимчасово виконуючим обов`язки комісара [INFO] [PERSON] був підписаний наказ з основної діяльності № 22 про підсумки проведення службового розслідування, в якому за порушення обов`язків чергового сторожа [INFO] , трудової дисципліни, ст. 139 КЗпП України, які сталися 06.03.2016 р. та 10.03.2016 р., в частині зобов`язання працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження військового комісара [INFO] , оперативного чергового по Луганському ОВК, дотримуватися трудової дисципліни, провадження контрольно-перепускного режиму особового складу на територію [INFO] , до сторожа відділення забезпечення [INFO] [PERSON] застосований захід дисциплінарного стягнення догана. [PERSON] позбавлений доплати за підтримку постійної бойової готовності військ (сил) за березень 2016 р., за порушення трудової дисципліни, [PERSON] скасовано надбавку за складність, напруженість у роботі за березень 2016 р. В наказі вказується, що під час виконання службових обов`язків, заступник військового комісара по роботі з особовим складом [PERSON] 06.03.2016 року здійснив перевірку несення служби добовим нарядом. За фактом порушень несення служби 06.03.2016 року особовим складом добового наряду та черговим сторожем [INFO] [PERSON] , наказом військового комісара [INFO] від 09.03.2016 року № 55 було призначено службове розслідування. Під час службового розслідування, згідно з рапортом оперативного чергового по Луганському ОВК начальника відділу оперативної та бойової підготовки Луганського ОВК Сібірякова О.Б. від 10.03.2016 р., черговий сторож [INFO] [PERSON] допустив порушення обов`язків чергового сторожа [INFO] , а саме: відмовився надавати будь-які письмові пояснення з цього приводу, після чого сторожу [PERSON] було надано термін для написання пояснювальної записки, яку він пообіцяв надати в термін до 9.00 години 11.03.2016 року, але у встановлений термін вдруге давати пояснення відмовився. Таким чином, черговий сторож [INFO] [PERSON] своїми діями порушив обов`язки чергового сторожа, затверджені військовим комісаром [INFO] та загальні обов`язки працівників, закріплені ст. 139 КЗпП України, в частині зобов`язання працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження військового комісара [INFO] , оперативного чергового ОВК, дотримуватися трудової дисципліни. Порушення, які вчинив [PERSON] , сталися під час виконання ним обов`язків військової служби та трудових обов`язків. Працівник [PERSON] винним себе не визнав, у скоєному не розкаявся. Вказані в наказі порушення, відмова надавати будь-які письмові пояснення, а також визнання себе винним і каяття в цьому не є порушенням трудової дисципліни і обов`язків чергового сторожа. У зв`язку з тим, що в діях [PERSON] відсутнє будь-яке дисциплінарне порушення, позбавлення доплати за підтримку постійної бойової готовності військ за березень 2016 р. і скасування надбавки за складність і напруженість в роботі за березень 2016 p., які вказані в наказі як додаткове стягнення, теж є незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Крім того, наприкінці травня 2016 p. [PERSON] стало відомо про винесення наказу про його звільнення, що теж на думку позивача є незаконним. Таким чином, позивач вважає, що вказаний наказ теж підлягає скасуванню, оскільки процедура звільнення [PERSON] була проведена з порушенням норм трудового законодавства та без відома працівника. На підставі викладеного позивач просив: - скасувати наказ з основної діяльності № 22 від 15.03.2016 р. про підсумки проведення службового розслідування за підписом тимчасово виконуючого обов`язки комісара [INFO] [PERSON] в частині [PERSON] , працюючого сторожем в [INFO] ; - повернути доплату за підтримку постійної бойової готовності військ за березень 2016 р., а також надбавки за складність і напруженість в роботі за березень 2016 р., якими, згідно з наказом з основної діяльності № 22 від 15.03.2016 р. про підсумки проведення службового розслідування за підписом тимчасово виконуючого обов`язки комісара Луганського військового комісаріату Моцпан O.A. [PERSON] був позбавлений; - скасувати наказ № 100 від 23.05.2016 р. в частині звільнення [PERSON] на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України і поновити останнього на раніше займаній посаді. [INFO] подав до суду заперечення на позовну заяву, в яких зазначив, що громадянин [PERSON] пропустив строк звернення до суду з позовом про скасування наказу військового комісара [INFO] (з основної діяльності) від 15.03.2016 року № 22 в частині, що його стосується, а також строк звернення до суду з оскарженням наказу військового комісара [INFO] від 23 травня 2016 року № 100 про звільнення [PERSON] з роботи 30 травня 2016 року. Також відповідач вважає, що наказ [INFO] від 15.03.2016 № 22 винесений з додержанням чинного законодавства і доведений сторожу [PERSON] , про що складений відповідний акт. До відповідальності сторож [PERSON] був притягнутий за порушення ним обов`язків чергового сторожа [INFO] . Наказом [INFO] (по стройовій частині) від 23.05.2016 № 100 сторож відділення забезпечення [INFO] [PERSON] звільнений з роботи 30 травня 2016 року через неможливість переведення на іншу роботу у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників і відсутністю вакантних посад за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Йому видана його трудова книжка при звільненні 31.05.2016, що підтверджено його підписом. Всі ці заходи були проведені в суворій відповідності до чинного законодавства України. Тому відповідач просив відмовити позивачу у задоволенні його позову у повному обсязі. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав, які викладені у позові, просили позов задовольнити у повному обсязі. Додатково позивач та його представник пояснили, що в разі поновлення позивача на роботі вони просять стягнути суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу на користь позивача згідно із ч. 2 ст. 235 КЗпП України. В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення позову з підстав, які вказані в письмових запереченнях проти позову, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно із витягом з наказу Військового комісара [INFO] (по стройовій частині) № 2 від 05.01.2015 року [PERSON] прийнято на посаду сторожа відділення забезпечення [INFO] з посадовим окладом 1223,00 грн. на місяць з 05 січня 2015 року. Згідно із копією наказу Військового комісара [INFO] (з основної діяльності) «Про підсумки проведення службового розслідування» № 22 від 15.03.2016 року за порушення обов`язків чергового сторожа [INFO] , трудової дисципліни, ст. 139 КЗпП України, які сталися 06.03.2016 року та 10.03.2016 року, в частині зобов`язання працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження військового комісара [INFO] , оперативного чергового по Луганському ОВК, дотримуватися трудової дисципліни, провадження контрольно-перепускного режиму особового складу на територію [INFO] , підтримання постійного зв`язку з оперативним черговим [INFO] та негайної доповіді йому при прибутті старших начальників або осіб, які не мають тимчасових або постійних перепусток, до сторожа відділення забезпечення [INFO] працівника [PERSON] застосований захід стягнення догана. Цим же наказом [PERSON] позбавлений доплати за підтримку постійної бойової готовності військ (сил) за березень 2016 року та за порушення трудової дисципліни працівнику [PERSON] скасовано надбавку за складність, напруженість у роботі за березень 2016 року. Позивач у своєму позові оскаржує наказ Військового комісара [INFO] (з основної діяльності) «Про підсумки проведення службового розслідування» № 22 від 15.03.2016 року, оскільки вважає, що вказані у ньому порушення не є порушеннями трудової дисципліни та службових обов`язків, а тому формулювання про підстави накладення дисциплінарного стягнення, вказане у наказі, є не тільки необґрунтованим, але й таким, що прямо порушує Конституцію України. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно з обов`язками чергового сторожа Луганського ОВК він підпорядковується оперативному черговому [INFO] та його помічнику, а у порядку внутрішньої служби заступнику військового комісара [INFO] та начальнику відділу оперативної та бойової підготовки. Він зобов`язаний, зокрема: проводити контрольно-перепускний режим особового складу на територію [INFO] ; підтримувати постійний зв`язок з оперативним черговим [INFO] та негайно доповідати йому при прибутті старших начальників або осіб, які не мають тимчасової або постійної перепустки. Згідно з рапортом заступника військового комісара по роботі з особовим складом - начальника групи по роботі з особовим складом та громадськістю [INFO] [PERSON] 06.03.2016 року о 18 годині 30 хвилин він здійснив раптову перевірку несення служби оперативним черговим [PERSON] та іншим добовим нарядом. Вхідні ворота були повністю зачинені, але чергового сторожа по [INFO] на контрольно-пропускному пункті [PERSON] поблизу не було, як і патрульного по Луганському ОВК оператора служби захисту інформації рядового [PERSON] . На дзвінки ніхто з приміщення чергового сторожу не виходив та ворота не відкривав. Приблизно через 5-6 хвилин очікування підполковник [PERSON] був вимушений перелізти через вхідні ворота на територію [INFO] . Під час проведення службового розслідування, 10.03.2016 року на розгляд військовому комісару [INFO] надійшов рапорт від оперативного чергового по Луганському ОВК начальника відділу оперативної та бойової підготовки Луганського ОВК підполковника [PERSON] , в якому він доповідає, що 10.03.2016 року черговий сторож Луганського ОВК працівник [PERSON] допустив порушення обов`язків чергового сторожа [INFO] , а саме: безперешкодно пропустив на внутрішню територію Луганського ОВК сторонню особу, яка не мала ні тимчасової, ні постійної перепустки, а саме: офіцера військової служби правопорядку. При цьому, оперативному черговому по [INFO] він про прибуття сторонньої особи засобами зв`язку не доповів. При з`ясуванні обставин черговий сторож [PERSON] у грубій формі відповів помічнику оперативного чергового [INFO] капітану [PERSON] про те, що він здійснив доповідь оперативному черговому Луганського ОВК підполковнику [PERSON] засобами зв`язку про прибуття сторонньої особи. У свою чергу останній викликав сторожа [PERSON] для з`ясування обставин та запропонував йому надати пояснення у письмовій формі щодо обставин безперешкодного проходу сторонньої особи на територію [INFO] . Черговий сторож [PERSON] відмовився надавати будь-які письмові пояснення з цього приводу. Після цього сторожу [PERSON] було надано термін для написання пояснювальної, яку він пообіцяв надати підполковнику [PERSON] в термін до 09.00 години 11.03.2016 року. Згідно з актом про відмову порушника трудової дисципліни надати письмове пояснення № 1 від 11.03.2016 року сторожу [INFO] [PERSON] було запропоновано надати письмове пояснення з приводу неодноразового порушення контрольно-пропускного режиму та нетактовної поведінки по відношенню до чергових та керівного складу [INFO] в період з 15.30 до 16.00 години. Надати таке пояснення працівник [PERSON] відмовився у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , які 11.03.2016 року на ім`я Військового комісару [INFO] подали на підтвердження цього факту відповідні письмові рапорти. Згідно з аркушем бесіди від 15.03.2016 року на підставі наказу Військового комісара [INFO] (обласного військового комісаріату) (з адміністративно-господарської діяльності) від 09.03.2016 року № 55 комісією [INFO] було проведено службове розслідування та акт службового розслідування з усіма матеріалами поданий на розгляд військовому комісару. Під час проведення бесіди зі сторожем відділення забезпечення [INFO] працівником [PERSON] , яку проводив ТВО військового комісара Луганського ОВК полковник [PERSON] , працівник [PERSON] підписувати аркуш бесіди відмовився, не визнав себе винним, у скоєному не розкаявся. Цей факт був засвідчений підписами помічника військового комісара з правової роботи [INFO] майором юстиції [PERSON] та заступником військового комісара по роботі з особовим складом - начальником групи по роботі з особовим складом та громадськістю підполковником [PERSON] . Згідно з актом про відмову порушника трудової дисципліни про ознайомлення із наказом військового комісара [INFO] про накладення на нього дисциплінарного стягнення № 2 від 16.03.2016 року о 09:10 сторожу відділення забезпечення [INFO] працівнику ЗСУ Нєвєну Гарі Вікторовичу ТВО військового комісара [INFO] полковник [PERSON] зачитав наказ з основної діяльності Луганського обласного військового комісара від 15.03.2016 року № 22, в якому до працівника ЗСУ [PERSON] згідно зі статтею 147 КЗпП України було застосовано стягнення у вигляді догани за неодноразове порушення своїх функціональних обов`язків та обов`язків чергового сторожа [INFO] та позбавлено його у березні місяці 2016 року доплати за підтримку постійної бойової готовності військ та доплати за напруженість у роботі. Ставити підпис про те, що він ознайомлений із наказом Луганського обласного військового комісара про накладення на нього стягнення та позбавлення надбавок за березень 2016 року, працівник [PERSON] відмовився у присутності заступника військового комісара по роботі з особовим складом - начальника групи по роботі з особовим складом та громадськістю [INFO] підполковника [PERSON] , помічника військового комісара з правової роботи майора юстиції [PERSON] та офіцера командування [INFO] молодшого лейтенанта [PERSON] . Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог позивача про скасування наказу з основної діяльності № 22 від 15.03.2016 року «Про підсумки проведення службового розслідування», суд виходить із такого. Відповідно до ст. 139 ЦПК України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисциплiни до працiвника може бути застосовано тiльки один з таких заходiв стягнення: догана, звiльнення. Законодавством, статутами i положеннями про дисциплiну можуть бути передбаченi для окремих категорiй працiвникiв й iншi дисциплiнарнi стягнення. Відповідно до ч. 1 ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплiнарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пiзнiше одного мiсяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звiльнення працiвника вiд роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатнiстю або перебування його у вiдпустцi. Дисциплiнарне стягнення не може бути накладене пiзнiше шести мiсяцiв з дня вчинення проступку. Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплiнарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати вiд порушника трудової дисциплiни письмовi пояснення. За кожне порушення трудової дисциплiни може бути застосовано лише одне дисциплiнарне стягнення. При обраннi виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступiнь тяжкостi вчиненого проступку i заподiяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, i попередню роботу працiвника. Стягнення оголошується в наказi (розпорядженнi) i повiдомляється працiвниковi пiд розписку. В судовому засіданні представником відповідача доведено та підтверджено письмовими доказами, безпосередньо дослідженими судом, що порушення обов`язків чергового сторожа Луганського ОВК, трудової дисципліни, ст. 139 КЗпП України сторожем відділення забезпечення [INFO] [PERSON] , які зазначені у наказі Військового комісара [INFO] (з основної діяльності) «Про підсумки проведення службового розслідування» № 22 від 15.03.2016 року, дійсно мали місце. На думку суду, при накладенні дисциплінарного стягнення на [PERSON] у вигляді догани Військовим комісаром [INFO] не було допущено порушення норм трудового законодавства та було чітко додержано правил, передбачених статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України, а саме: - дисциплінарне стягнення застосовувалось до [PERSON] за порушення ним своїх посадових обов`язків в частині проведення контрольно-перепускного режиму особового складу на територію [INFO] , підтримання постійного зв`язку з оперативним черговим [INFO] та негайної доповіді йому при прибутті старших начальників або осіб, які не мають тимчасової або постійної перепустки; - дисциплінарне стягнення застосовувалось до [PERSON] органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника; - дисциплiнарне стягнення застосоване Військовим комісаром [INFO] безпосередньо за виявленням проступку, не пiзнiше одного мiсяця з дня його виявлення; - до застосування дисциплiнарного стягнення [PERSON] було запропоновано надати письмовi пояснення, які він надати відмовився, а наказ про застосування до [PERSON] дисциплінарного стягнення був оголошений йому усно, однак ставити підпис про те, що він ознайомлений із цим наказом працівник [PERSON] у присутності інших осіб відмовився. Посилання представника позивача на те, що 14.03.2016 року відповідач дізнався про наявність у позивача професійного представника, у звязку із чим процедура притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності повинна була проводитися за присутності представника позивача є необгрнутованими, адже з матеріалів справи вбачається, що 14.03.2016 року розслідування з приводу вчинення позивачем дисциплінарного проступку вже було закінчено. За таких обставин суд вважає, що позов в частині скасування наказу з основної діяльності № 22 від 15.03.2016 року про підсумки проведення службового розслідування є необґрунтованим, доводи, викладені позивачем у позовній заяві в цій частині не знайшли свого підтвердження в ході судового засідання, у зв`язку з чим у цій частині позов не підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про повернення позивачу доплати за підтримку постійної бойової готовності військ, а також надбавки за складність і напруженість в роботі за березень 2016 року, суд зазначає наступне. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.1995 р. № 167 «Про питання оплати праці окремих категорій працівників (невійськослужбовців) Збройних Сил та інших військових формувань України» Міністерству оборони України надане право установлювати доплату в розмірі до 50 відсотків посадового\~окладу (ставки), працівникам Збройних Сил та інших військових\~формувань, оплата яких проводиться на основі Єдиної тарифної\~сітки, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 25\~січня 1993 р. N 44 «Про оплату праці працівників бюджетних установ і організацій на основі Єдиної тарифної сітки», за підтримку постійної бойової готовності військ (сил). Відповідно підпункту «а» частини 1 пункту 4.1 «Умов оплати праці працівників загальних (наскрізних) професій і посад бюджетних військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України», затверджених наказом Міністра оборони України від 24.01.2006 року № 28, командири військових частин у межах фонду заробітної плати, затвердженого в кошторисах, мають право установлювати надбавки працівникам у розмірі до 50 відсотків посадового окладу (ставки заробітної плати, тарифної ставки): за високі досягнення у праці; за виконання особливо важливої роботи (на строк її виконання); за складність, напруженість у роботі. У разі несвоєчасного виконання завдань, погіршення якості роботи і порушення трудової дисципліни зазначені надбавки скасовуються або зменшуються. Отже, встановлення працівникам доплати за підтримку постійної бойової готовності військ, а також надбавки за складність і напруженість в роботі є правом, а не обов`язком командирів військових частин, яке виникає у працівника у зв`язку з належним виконанням покладених на нього завдань та суворим дотриманням трудової дисципліни. Оскільки в даному випадку позивачем [PERSON] було допущено порушення обов`язків чергового сторожа [INFO] , трудової дисципліни та ст. 139 КЗпП України, за що на нього було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани, яке на думку суду накладено обґрунтовано та законно, то суд вважає, що тимчасово виконуючий обов`язки комісара [INFO] [PERSON] мав право позбавити позивача доплати за підтримку постійної бойової готовності військ, а також надбавки за складність і напруженість в роботі. За таких обставин суд вважає, що позов в частині повернення позивачу доплати за підтримку постійної бойової готовності військ, а також надбавки за складність і напруженість в роботі за березень 2016 року заявлено необґрунтовано, доводи, викладені позивачем у позовній заяві в цій частині, не знайшли свого підтвердження в ході судового засідання, у зв`язку з чим у цій частині позов не підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про скасування наказу про звільнення позивача та поновлення його на роботі, суд виходить з наступного. Згідно із витягом з наказу Військового комісара [INFO] (по стройовій частині) № 2 від 05.01.2015 року [PERSON] прийнято на посаду сторожа відділення забезпечення [INFO] з посадовим окладом 1223 грн. на місяць з 05 січня 2015 року. Згідно із копією наказу Військового комісара [INFO] полковника [PERSON] (з адміністративно-господарської діяльності) № 64 від 28.03.2016 року «Про вивільнення посад працівників [INFO] » наказано провести скорочення посад працівників відділу оперативного та бойової підготовки і відділення забезпечення [INFO] , які визначені вимогами Директиви Командувача військ оперативного командування « [INFO] » від 23.02.2016 року № Д-2/дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у військах оперативного командування «Схід» у 2016 році» до виключення зі штатів в термін до 30 травня 2016 року. Згідно зі списком працівників [INFO] , які ознайомлені із наказом від 28 березня 2016 року № 64, складеним начальником відділення особового складу [INFO] майором [PERSON] та затвердженим Військовим комісаром [INFO] полковником [PERSON] , 28.03.2016 року ознайомлено 12 осіб про наступне вивільнення з посад, окрім працівника [PERSON] . Згідно із копією акту про відмову сторожа відділення забезпечення [INFO] працівника [PERSON] підписати аркуш доведення до ознайомлення із наказом Військового комісара [INFO] № 64 від 28.03.2016 року «Про вивільнення посад працівників [INFO] » [PERSON] ставити підпис чи написати розписку про те, що він ознайомлений із наказом у присутності трьох свідків відмовився. Згідно із копією листа голови профспілкового комітету Первинної профспілкової організації працівників ЗСУ Луганського ОВК Бережної С.В. № 9 від 28 березня 2016 року профспілковий комітет Первинної профспілкової організації працівників ЗСУ Луганського ОВК розглянув 28 березня 2016 року на своєму засіданні подання Військового комісара [INFO] полковника [PERSON] від 28.03.2016 року про виконання вимог спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу ЗСУ від 23.02.2016 року № Д-2/дск, яким передбачено виведення посад цивільного персоналу та скорочення посад працівників ЗСУ Луганського ОВК в термін до 31.05.2016 року та ухвалив рішення надати згоду на звільнення за скороченням штату відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України з наданням гарантій і компенсацій, передбачених чинним законодавством, 13 працівникам, зокрема, сторожа відділення забезпечення [PERSON] . На підтвердження інформації, зазначеної у листі додано копію витягу з протоколу зборів профспілкового комітету Первинної профспілкової організації працівників ЗСУ Луганського ОВК № 4 від 28.03.2016 року. Аналогічну згоду на звільнення [PERSON] профспілковим комітетом Первинної профспілкової організації працівників ЗСУ Луганського ОВК було повторно надано на вимогу суду під час розгляду цієї справи. Згідно із копією акту від 30.03.2016 року про відмову [PERSON] від проставлення підпису про ознайомлення з наказом № 64 від 28.03.2016 року «Про вивільнення посад працівників [INFO] » [PERSON] відмовився ознайомитися із наказом Військового комісара [INFO] № 64 від 28.03.2016 року «Про вивільнення посад працівників [INFO] » під особистий підпис і отримати другий примірник повідомлення про наступне вивільнення з роботи 31 травня 2016 року у присутності п`ятьох свідків. Згідно з витягом з наказу Військового комісара [INFO] (по стройовій частині) № 100 від 23 травня 2016 року [PERSON] , сторожа відділення забезпечення Луганського обласного військового комісаріату, звільнено з роботи 30 травня 2016 року за згодою профспілкового комітету (протокол № 4 від 28.03.2016) через неможливість переведення на іншу роботу у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників і відсутністю вакантних посад за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог позивача про скасування наказу про його звільнення та поновлення на роботі, суд виходить із такого. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно із пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Із змісту статті 43 КЗпП України вбачається, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Абзацом 1 пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 року по справі № 6-40цс15. Згідно із відомостями вакантних посад, які існували в Луганському обласному військовому комісаріаті та в районних (міських) військових комісаріатах Луганської області в період з 22 березня 2016 року по 23 травня 2016 року, в Марківському об`єднаному районному військовому комісаріаті існувала вакансія прибиральника службових приміщень, вимогами до якої були: базова загальна середня освіта або початкова загальна освіта та професійна підготовка на виробництві без вимог до стажу роботи. Судом на підставі обґрунтованих пояснень представника відповідача та виходячи із змісту пункту 7 Положення про військові комісаріати, затвердженого постановою КМУ від 3 червня 2013 р. № 389, було достовірно встановлено, що районні (міські) військові комісаріати Луганської області є відокремленими підрозділами [INFO] та не є окремими юридичними особами. В судовому засіданні на підставі пояснень представника відповідача та згідно із копіями штатного розпису військових комісаріатів Луганської області судом було з`ясовано, що вказана вакансія прибиральника була скорочена лише 15.09.2016 року внаслідок внесення змін до штатного розпису, при цьому з копії обов`язків чергового сторожа та за відсутності будь-яких письмових обов`язків прибиральника вбачається, що обидві вказані посади не містять жодних спеціальних вимог щодо вищої освіти та/або стажу роботи чи кваліфікації працівника, тобто обидві посади відносяться до категорії некваліфікованих робіт і жодними документами в Луганському ОВК або в його структурних підрозділах (посадовими інструкціями, функціональними обов`язками, тощо) не встановлені будь-які спеціальні вимоги до обох посад. В наказі Мінсоцполітики від 29 грудня 2004 року № 336 також визначені однакові вимоги до посад сторожа або прибиральника службових приміщень: базова загальна середня освіта або початкова загальна освіта та професійна підготовка на виробництві, без вимог до стажу роботи. Отже, позивачу протягом двох місяців з дня попередження про звільнення не були запропоновані всі вакансії, які існували в установі та відповідали його освіті, кваліфікації та попередньому досвіду некваліфікованої роботи в цій же установі, тобто роботи, що не потребувала вищої освіти чи спеціальної кваліфікації. Також судом на підставі копій штатних розписів військових комісаріатів Луганської області встановлено, що рішення про скорочення посади сторожа, з якої був звільнений позивач, було остаточно прийнято лише 31 травня 2016 року шляхом підписання уповноваженими посадовими особами відповідного штатного розпису, тобто вже після звільнення позивача. Інших документів, які передбачали скорочення саме однієї із чотирьох посад сторожів в Луганському обласному військовому комісаріаті та які були видані до звільнення позивача, відповідачем до суду надано не було. Отже, звільнення позивача з посади сторожа відбулося за відсутності фактичного скорочення його посади з часу попередження про наступне звільнення та до часу його звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КзпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що звільнення сторожа відділення забезпечення [INFO] [PERSON] проведено із порушенням вимог ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, у зв`язку із чим позовні вимоги [PERSON] про скасування наказу про звільнення та поновлення його на роботі підлягають задоволенню. Згідно із ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до абзацу 3 п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348). Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу по день винесення рішення суду, суд враховує, що позивач був звільнений 30 травня 2016 року, тобто його вимушений прогул розпочався 31 травня 2016 року. Отже, розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу позивача має обчислюватися з 31 травня 2016 року по 09 лютого 2017 року (день проголошення цього рішення суду). Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134. Середньоденна заробітна плата позивача складає 101 грн. 43 коп. (заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом двох місяців, що передують події звільнення, робочі дні в загальному розмірі 3854,52 грн. (за квітень та березень 2016 року) ділиться на число відпрацьованих робочих днів за два вищевказаних місяці в загальній кількості 38 днів). Середньомісячне число робочих днів позивача складає 20 робочих днів (сумарне число робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, тобто за квітень 2016 року та травень 2016 року в загальній кількості 40 днів (21 робочий день у квітні 2016 року + 19 робочих днів у травні 2016 року) ділиться на 2). Час вимушеного прогулу позивача за період з 31 травня 2016 року по 09 лютого 2017 року складає 8 повних місяців (червень 2016 року січень 2017 року), тобто 160 середньомісячних робочих днів, а також 1 робочий день у травні 2016 року та 7 робочих днів у лютому 2017 року. В кінцевому підсумку, час вимушеного прогулу позивача складає 168 робочих днів, які обраховані із урахуванням постанови Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134. Отже, 168 робочих днів затримки слід помножити на 101 грн. 43 коп. середньоденної заробітної плати позивача, що складе 17040 грн. 24 коп. середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно із п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Суд вважає за необхідне врахувати вищевказані роз`яснення, адже вихідна допомога за своєю правовою природою нерозривно пов`язана із фактом звільнення працівника. У разі прийняття судом рішення про визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі, виплата такому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу без урахування виплаченої вихідної допомоги стає несправедливо завищеною. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в розмірі 14859 грн. 39 коп. (сума середнього заробітку в розмірі 17040 грн. 24 коп. мінус вихідна допомога в розмірі 2180 грн. 85 коп.) При цьому суд враховує, відповідно до положень ч.1 ст.83 КЗпП України та ч.1 ст.24 закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Частиною 1 ст.116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. При звільненні позивача відповідачем було здійснено виплату компенсації за невикористану відпустку, а отже після поновлення у трудових правовідносинах за рішенням суду позивач не позбавлений права ставити перед роботодавцем питання щодо можливості використання ним невикористаної відпустки, проте роботодавець в такому випадку має право порушити питання щодо повернення виданих у якості компенсації грошових коштів при звільненні позивача. Вирішуючи питання про поновлення строку звернення позивача до суду із вимогами щодо скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, суд враховує наступне. Згідно із ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ст. 234 вищевказаного Кодексу у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Із вимогами щодо скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі представник позивача вперше звернувся до суду 22.06.2016 року в порядку Кодексу адміністративного судочинства України, про що свідчить штамп Сєвєродонецького міського суду на відповідній позовній заяві, оригінал якої додано до справи за клопотанням представника позивача. Тобто, перше звернення Ухвалою суду від 25.07.2016 року провадження у справі було закрито, а позивачу та його представнику було роз`яснено про можливість звернення до суду із такими самими вимогами в порядку цивільного судочинства. 03 серпня 2016 року представник позивача звернувся до суду із аналогічним позовом в порядку Цивільного процесуального кодексу України. Отже, пропуск позивачем строку звернення до суду із вимогами щодо скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі стався внаслідок помилкового посилання його представника в мотивувальній частині першого позову на норми КАС України, замість норм ЦПК України. Вказана обставина пропуску строку на думку суду є поважною, адже по-перше вказана помилка сталася з вини представника позивача, а не самого позивача, який є юридично необізнаним, а по-друге представник позивача звернувся до належного суду в межах встановлених Законом строків, проте в порядку невірного судочинства. Таким чином, слід поновити [PERSON] строк звернення до суду з вимогами про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні вимог, які пов`язані із дисциплінарним стягненням, накладеним на позивача та за які позивачем було сплачено судовий збір, було відмовлено, а отже сплачена позивачем на користь держави сума судового збору стягненню з відповідача не підлягає. Разом з тим, судом задоволені вимоги про поновлення позивача на роботі та стягнення у зв`язку із цим середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а отже з відповідача в дохід держави належить стягнути судовий збір в розмірі 551,20 грн. (виходячи з розміру ставок судового збору, які були чинними станом на час подання позову до суду). На підставі ст. 367 ЦПК України, ч. 7 ст. 235 КЗпП України, суд також вважає за необхідне допустити негайне виконання цього рішення в частині поновлення позивача на роботі, а також в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в межах одного місяця. \~ \~ \~ \~

Outcome: partial