Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], третя особа без самостійних вимог служба у справах дітей Луцької міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньої дитини без згоди матері. Свій позов обґрунтовує тим, що за час перебування у шлюбі з відповідачем [INFO] року народилася дочка [PERSON]. В квітні 2017 року [PERSON] залишила сім'ю і переїхала проживати з м. Луцьк в м. Ківерці до своєї матері. Разом з особистими речами вона забрала документи, зокрема, заяву про дачу згоди обома батьками на відкриття віз та тимчасові періодичні поїздки до країн Шенгенської угоди та Республіки Болгарії неповнолітньої дочки на період з 15.01.2016 року по 15 січня 2019 року, посвідчену приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] Вказує, що дочка успішно навчається в Луцькій гімназії і бажає продовжити навчання в математичному коледжі в м. Кракові Республіки Польща. Для вступу в коледж їй необхідно пройти співбесіду. Діючи в інтересах дочки, він згідний супроводжувати її до навчального закладу в РП. Виїзд за кордон відповідає інтересам дитини і буде сприяти її розвитку та вихованню. Однак, відповідач необґрунтовано забороняє дочці тимчасово виїхати в РП. Покликаючись на викладені обставини, просить суд надати дозвіл на тимчасові виїзди дитини [PERSON], [INFO] до країн учасниць Шенгенської угоди та Болгарії до досягнення нею 16-річного віку у супроводі батька [PERSON] без згоди та супроводу матері [PERSON]. В судове засідання представник позивача надала заяву про розгляд справи у її відсутності. Просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилась, будучи належним чином був повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. В поданих суду письмових запереченнях у задоволенні позову просить відмовити, справу розглядати у її відсутності. Вказує, що зміна країни проживання дитини вимагає погодження з іншим із батьків з яким не проживає дитина, спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим із батьків, порядку участі у вихованні дитини, зміну звичайного, соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Зазначає також, що позивач, вирішуючи питання щодо їхньої дитини, ігнорує її права та інтереси, в судовому порядку бажає позбавити її можливості брати участь у вихованні та побаченні з дитиною. Представник Служби у справах дітей надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, вважає, що позов підлягає до задоволення. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 10.05.2002 року батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 4). Згідно ст.33 Конституції України гарантується право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та в будь-який час повернутися в Україну. Конвенція про права дитини, прийнята 44 сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року (далі - Конвенція) передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). Аналогічні норми викладені у ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4). Відповідно до вимог ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМ України від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення певних документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п.4 пп.2 абз. 8). Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право, а також інший спосіб, що встановлений законом (ст. 16 ч. 2 ЦК України). За змістом ст.ст. 150, 155 СК України здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Заперечуючи проти позову відповідач не зазначила жодної обставини та не надала суду жодного доказу в підтвердження того, що позивач, у даному випадку, діє всупереч інтересам дитини, ігнорує її права та інтереси та бажає позбавити її можливості брати участь у вихованні та побаченні з дитиною. При прийнятті рішення суд також враховує той факт, що дитина проживає з батьком [PERSON] та перебуває на його утриманні, тому надання дозволу на виїзд на кордон відповідає інтересам батька та дитини. Таким чином, суд приходить до висновку, що підстави для відмови позивачу у задоволенні позову відсутні, тому слід надати дозвіл [PERSON] на тимчасовий виїзд дитини [PERSON], [INFO] до країн учасниць Шенгенської угоди та Болгарії до досягнення нею 16-річного віку без згоди та супроводу матері [PERSON]. У випадку порушення позивачем прав відповідача щодо участі у вихованні дитини, остання не позбавлена можливості звернутися до служби у справах дітей Луцької міської ради або до суду з відповідним позовом. На підставі ст. 33 Конституції України, ст. 313 ЦК України, ст. 150-155 СК України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»,

Outcome: approved