Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про повернення суми боргу. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач [PERSON] посилається на те, що 09.02.2012р. у м. Олександрія, Кіровоградської області відповідач [PERSON] взяв у нього в борг грошові кошти у розмірі 120 000 (сто двадцять тисяч)грн., що станом на день позики було еквівалентно 15 (п'ятнадцяти тисячам) доларів США.Факт одержання відповідачем вказаної грошової суми підтверджується розпискою позичальника, власноручно ним написаною та визнається самим відповідачем. Проценти за користування позикою сторони визначили у розмірі 3% щомісячно від 10 000 (десяти тисяч) доларів США. Грошова сума у розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США станом на день позики була еквівалентна 80 000 (восьми десяти тисячам)грн. Суму позики відповідач зобов'язався повернути до 15 лютого 2013 року.На день подачі позову відповідач своїх зобов'язань не виконав в повному обсязі, змінив місце проживання, зазначену грошову суму повертати добровільно відмовляється.24.09.2013р. на адресу відповідача було направлено вимогу про повернення грошової суми у розмірі 120 000 (сто двадцять тисяч)грн., надав відповідь, проте вимоги залишені відповідачем без задоволення. Запропоновані відповідачем грошові кошти у розмірі 2000 (дві тисячі)доларів США не отримувались. Своїми діями відповідач змусив звернутися за захистом своїх прав з позовом до суду.Вважає, що існує достатньо правових підстав для стягнення з відповідача на його користь грошових коштів за борговим зобов'язанням в примусовому порядку. У судовому засіданні 07 квітня 2016 року позивач та його представник участі не взяли, надали письмове клопотання про судовий розгляд у їх відсутності, проте у раніше проведених судових засіданнях участь брали, позовні вимоги збільшили і просили стягнути з відповідача суму боргу 596252,55 грн., де 373500грн. сума основного боргу, 125583,78 сума процентів за користування позикою, 9448,77 грн. складають 3% за користування чужими грошовими коштами, 87720 грн. інфляційні втрати, а також судові витрати у розмірі 6208,52 грн. пов»язані із сплатою судового збору та витрати на правову допомогу у розмірі 1200 грн., при винесенні рішення стягнути суму заборгованості станом на 30.09.2015 року та не враховувати надані довідки про курс валют протягом судового розгляду. Відповідач та його представник просили у задоволенні позову відмовити, остільки розписка від 09.02.2012 року є безгрошовою та такою, що має за своїми умовами повернення раніше позичених у позивача коштів, при цьому сам відповідач пояснив, що дійсно, починаючи з 2008 року систематично вдавався до позички грошей у [PERSON] при цьому писав розписки 10.12.2008 року, 17.07.2009 року, 12.03.2009 року, 09.02.2012 року, проте через скрутне матеріальне становище, вчасно свої зобов»язання не виконував.09.02.2012 року вимушений був написати розписку під тиском та погрозами позивача, щоб зафіксувати неповернуту суму коштів з врахуванням процентів за раніше невиконаними зобов»язаннями,будучи при цьому юридично неграмотним, хоча вважає що неповернутою позивачу є сума лише 19000 грн.. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши наявні у матеріалах справи докази вважає, що позов обґрунтований частково і підлягає до часткового задоволення, остільки сторона позивача, довела свої позовні вимоги частково, що є її обовязком відповідно до засад змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України, з врахуванням того, що судом було створено всі умови для змагального процесу та розяснено позивачу, відповідачу їх права, обовязки, які передбачені цивільно-процесуальним законодавством держави. Із матеріалів цивільної справи вбачається, що 10.12.2008 року [PERSON] взяв у борг в [PERSON] 37000грн., що дорівнює 5000доларів США(а.с.103). 12.03.2009 року [PERSON] взяв у борг в [PERSON] 16000грн., що дорівнює 2000 доларів США(а.с.101).17.07.2009 року [PERSON] взяв у борг в [PERSON] 22000грн., що дорівнює 3000 доларів США(а.с.102). 09.02.2012р. у м. Олександрія, Кіровоградської області [PERSON] взяв у [PERSON] в борг грошові кошти у розмірі 120 000 (сто двадцять тисяч)грн., що станом на день позики було еквівалентно 15 (п'ятнадцяти тисячам) доларів США (а.с.10). Факт одержання відповідачем вказаної грошової суми підтверджується розпискою позичальника, власноручно ним написаною та визнається самим відповідачем (а.с.10-11). Проценти за користування позикою сторони визначили згідно змісту розписки у розмірі 10 000 (десяти тисяч) доларів США між позичальником і кредитором. Суму позики відповідач зобов'язався повернути до 15 лютого 2013 року(а.с.10). 24.04.2013 року позивач направив відповідачу вимогу про повернення коштів отриманих в борг (а.с.12). 03.10.2013 року відповідач направив позивачу відповідь у якій вказав, що не заперечує проти повернення суми боргу 120000грн, яка складається з реально взятої суми в розмірі 10000 доларів США та відсотків в розмірі 5000 доларів США на час написання розписки та запропонував прийняти його умови про повернення боргу частинами (а.с.13).11.06.2013 року Олександрійським міським відділом УМВС України в Кіровоградській області було розпочато кримінальне провадження №12013120070002429 з ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1ст.190 КК України. Проведеним досудовим розслідуванням в діях [PERSON] встановлена відсутність складу кримінального правопорушення за ч.1ст.190 КК України в з»язку з чим кримінальне провадження було закрито на підставі п.2ч.1ст.284 КК України (а.с.38, 45-73).12 лютого 2014 року винесено постанову про закриття кримінального провадження (а.с.14). Відповідно до загальних положень цивільно-процесуального законодавства, суд повинен зясувати обставини, які повязані саме з предметом спору, встановити характер правовідносин, зумовлених фактами, що мають місце, та правові норми, якими врегульовані ці правовідносини (ст. 214 ЦПК України). При цьому, факти та підстави позову, які підведені під гіпотезу певної норми матеріального права, вказують на юридичну природу спірних правовідносин, що являється предметом позову. Предметом вимоги позивача є порушення відповідачем у справі вимог ст.ст.509, 526, 530,527,610,611,1046,1047,1048,1049 ЦК України та відшкодування понесених судових витрат передбачених ст.79, ст.88 ЦПК України. Правові відносини, які склалися між позивачем та відповідачем, на думку суду, підпадають під вид цивільно-правових відносин зобов»язання і є зобов'язальними та регулюються нормами ЦК України. Як передбачено ст. 627 ЦК України (в редакції, що діяла на час виниклих правовідносин), відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Загальні положення про договір позики визначені главою 71 Цивільного Кодексу України. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ст. ст. 509, 526 Цивільного Кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Зобовязання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобовязані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) ст. 530 ЦК України. За договором позики одна сторона (позичальник) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками ст. 1046 ЦК України. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України ст. 1050 ЦК України. Судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що 09.02.2012р. у м. Олександрія, Кіровоградської області [PERSON] взяв у [PERSON] в борг грошові кошти у розмірі 120 000 (сто двадцять тисяч)грн., що станом на день позики було еквівалентно 15000 (п'ятнадцяти тисячам) доларів США, написавши власноручно розписку в якій зобовязувався не пізніше 15 лютого 2013 року повернути борг. Проценти за користування позикою сторони визначили у розмірі 10 000 (десяти тисяч) доларів США між позичальником і кредитором, як зазначено у розписці. 24.04.2013 року позивач направив відповідачу вимогу про повернення коштів отриманих в борг. 03.10.2013 року відповідач направив позивачу відповідь у якій вказав, що не заперечує проти повернення суми боргу 120000грн, яка складається з реально взятої суми в розмірі 10000 доларів США та відсотків в розмірі 5000 доларів США на час написання розписки та запропонував прийняти його умови про повернення боргу частинами. На час розгляду справи в суді за борговим документом кошти не повернуті. Спір між сторонами не вирішено. Позивач просить стягнути заборгованість станом на 30 вересня 2015 року, відповідно до наданого розрахунку із застосуванням еквіваленту 15000 (п'ятнадцяти тисячам) доларів США, оскільки сторонами визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, яка становить 596252,55 грн., де 373500грн. сума основного боргу, 125583,78 сума процентів за користування позикою, 9448,77 грн. складають 3% за користування чужими грошовими коштами, 87720 грн. інфляційні втрати, а також судові витрати. Із досліджених у справі доказів, в тому числі розписки від 09.02.2012 року, яка є за своєю правовою природою борговим документом, встановлено наступне. Факт написання розписки сторонами визнаний, як і сама підстава та зміст виникнення зобов»язання. Виконання зобов»язання обумовлене сторонами і не заперечується. Добровільність сторін щодо написання розписки як і їх волевиявлення встановлені, виключно із даних ними пояснень суду, при цьому суд враховує та відповідно нижче оцінює пояснення відповідача про присутність тиску та погроз від позивача при написанні розписки. Відносини, які склалися між позивачем та відповідачем, на думку суду, підпадають під вид цивільно-правових відносин зобов»язання. Предмет зобов»язання, із пояснень сторін, відповідає дійсним обставинам у справі, які досліджені судом. Стаття 1049 ЦК України встановлює обов»язок позичальника повернути позику. Згідно чинного цивільного законодавства зобовязання має виконуватися належним чином, тобто відповідно до зазначених істотних умов. В даному випадку істотними умовами є сума боргу та строки повернення, що і порушив позичальник, відповідач по справі. У ЦК, який набрав чинності з 1 січня 2004 р., передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192), а ст. 193 цього ж Кодексу визначає, що види майна, що вважаються валютними цінностями, та порядок вчинення правочинів з ними встановлюються законом.. За загальним правилом, встановленим статтею 524 цього Кодексу, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Але сторони, укладаючи договір позики в письмовій формі і виражаючи суму договору в гривнях, можуть визначити її грошовий еквівалент в іноземній валюті. Договір позики належить до реальних договорів і, отже, вважається укладеним з моменту передання грошей або речей. Обов'язки з договору позики виникають тільки для однієї сторони позичальника. Отримавши у власність передані йому позикодавцем гроші або речі, позичальник стає зобов'язаним повернути позикодавцю таку ж суму грошей. Таким чином , позовні вимоги позивача про стягнення боргу з відповідача за розпискою від 09.02.2012 року у обумовленому сторонами на час написання розписки еквіваленті до грошової одиниці долару США, є обґрунтованими та такими, що узгоджуються із нормами матеріального права, закріпленими в ст.524,ст.1046 ЦК України. Така правова позиція Верховного Суду України закріплена у відповідних судових рішеннях (справи від 25 листопада 2009 р. № 6-19596 св 07, від 2 червня 2010 р. 6-14192 св 09 та ін. ). Крім того, така позиція Верховного Суду України закріплена у роз'ясненнях, що містяться у п. 14 постанови його Пленуму від 18 грудня 2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», в якому зазначається, що оскільки ч. 1 ст. 192 ЦК визначає законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, грошову одиницю України гривню, то при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, грошову одиницю України гривні (з наведенням розрахунків з переведенням іноземної валюти (яка була предметом позики) в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення). Право ухвалювати рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті суд має право у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. З ст. 533 ЦК; Декрет КМУ № 15-93).З врахуванням викладеного, суд, не може погодитися із запереченнями відповідача про відсутність підстав для стягнення боргу із застосуванням еквіваленту до грошової одиниці долару США, як визначено у розписці. Як передбачено ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.11,60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2,3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59 ЦПК України). Суд, не погоджується і із запереченнями відповідача проте, що розписка від 09.02.2012 року за своїм змістом є безгрошовою, остільки відповідач пояснив, що кошти брав у позивача і безпосередньо у наданих особисто в судовому засіданні поясненнях та відповіді на лист-вимогу позивача, в матеріалах цивільної справи від 03.10.2013 року(а.с.13) не заперечив щодо повернення суми 120000грн, яка еквівалентна на час написання розписки 15000 доларів США. При цьому, суд критично оцінює надані відповідачем та його представником пояснення проте, що при зверненні 11.06.2013 року до Олександрійського міського відділу УМВС України в Кіровоградській області було розпочато кримінальне провадження №12013120070002429 з ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1ст.190 КК України за заявою позивача, і із змісту Витягу про реєстрацію кримінального провадження в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зазначено у фабулі про те, що невстановлена особа шляхом зловживання довірою заволоділа грошовими коштами, а не [PERSON], остільки вони спростовуються змістом прийнятої заяви від [PERSON] про вчинене кримінальне правопорушення саме [PERSON] (а.с.50), протоколом допиту потерпілого [PERSON] (а.с.52),протоколом допиту самого відповідача, як свідка 14.01.2014 року (а.с.63-66). Такими, що не узгоджуються із доказами у справі є і пояснення позивача щодо тиску та погроз на нього зі сторони позивача під час написання розписки, остільки не було використане право на звернення за захистом порушених прав та інтересів до правоохоронних органів протягом 2012-2015 років, а навпаки при написанні знову ж відповіді на лист вимогу ще в 2013 році визнано невиконання грошового зобов»язання. Аналізуючи пояснення відповідача про юридичну неграмотність, суд, не може залишити поза увагою його пояснення в частині того, що він має вищу освіту, працював на керівній посаді, неодноразово вдавався до позики грошей про що писав відповідно розписки і вважає, що його дії давали йому можливість оцінювати прогнозовані ситуації при написанні розписки 09.02.2012 року. Слід вбачати, що відповідач не довів у суді вимоги і заперечення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача. Таким чином, у суді з достовірністю встановлено, що між сторонами відбулося укладення зобовязання /договір позики/, що підтверджується розпискою від 09.02.2012 року; що відповідач має борг перед позивачем [PERSON], який підлягає стягненню за рішенням суду, і при цьому не виконує взятих на себе зобовязань, і не повертає кошти, та станом на час розгляду справи в суді борг є неповернутим, тому й приходить до висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення з відповідача грошей із застосуванням грошового еквіваленту іноземної валюти згідно вказаної вище розписки з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, оскільки інший розмір процентів не встановлений договором позики, та судових витрат, і не є доведеним, як позивачем так і відповідачем. При обрахунку суми боргу, суд виходить із розміру позовних вимог позивача і стягує заборгованість станом на 30.09.2015 року без врахування даних інших довідок у справі про курс іноземної валюти. Оцінюючи пояснення відповідача, який вказав, що дійсно писав розписку про повернення боргу і встановлювався строк повернення коштів, проте не зміг повернути суму боргу через незалежні від нього обставини, суд, приходить до висновку про наявність підстав, які не заперечують факту укладення сторонами, свідомо, добровільно договору позики. Враховуючи те, що у звязку із розглядом справи в суді позивач, поніс судові витрати в розмірі 7408,52грн. а саме, сплатив судовий збір та і оплатив надану йому правову допомогу (а.с.167-169), суд задовольняє дані вимоги, на користь позивача, згідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, так як, вважає їх пропорційними та підтвердженими у відповідності із цивільнопроцесуальним законодавством України. Витрати позивача пов»язані із прибуттям до суду 02 листопада 2015 року у виді придбання пального на суму 800 грн., суд не стягує, остільки такі витрати були понесені згідно фіскального чеку 01 листопада 2015 року, а не в день судового розгляду (а.с.196). Позов підтверджується: розпискою від 09.02.2012 року, лист-вимога від 24.04.2013 року, лист-відповідь від 03.10.2013 року, постановою про закриття кримінального провадження, договором про надання правої допомоги від 10.04.2014 року з квитанцією про оплату послуг адвоката, квитанціями про сплату судових витрат. На підставі наведеного вище та

Outcome: approved