Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-11 00:00:00

[PERSON] звернувся в Голосіївський районний суд міста Києва з позовом до співвідповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно за заповітом, припинення права власності, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, зазначивши наступне. Спадкодавець [PERSON], який приходиться дідом позивачу [PERSON] та батьком відповідачам [PERSON], [PERSON], склав за життя заповіт від 21.09.1985р., яким заповів належний йому будинок з прилеглими до нього надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS], на користь свого онука [PERSON] В наступному [INFO] [PERSON] помер. При цьому на момент відкриття спадщини після [PERSON] спадкоємець за заповітом [PERSON] був малолітньою дитиною і йому не було відомо про вищезазначений заповіт. В наступному рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23.01.2013р. по справі № 22-ц/796/1299/2013 було визначено [PERSON] додатковий строк для прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] У визначений строк [PERSON] звернувся до Другої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після померлого [PERSON] Проте Друга київська державна нотаріальна контора довідкою від 06.02.2013р. за № 270/02-31 відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на будинок [ADDRESS], оскільки 18.10.1996р. відповідачем [PERSON] як сином померлого вже отримано свідоцтво про право на спадщину за законом на спірний будинок [ADDRESS] після смерті [PERSON], а ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 15.07.2010р. по справі № 2-2813/10 визнано мирову угоду між [PERSON] та [PERSON], згідно якої визнано за [PERSON] право власності на 50% спадкового майна у складі спірного будинку [ADDRESS] та земельної ділянки до нього. При цьому на підставі зазначених документів відповідач [PERSON] в наступному отримав державний акт на право приватної власності на землю серії І-КВ № 141964 від 30.06.1998р. В свою чергу позивач [PERSON] зазначив, що ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11.06.2014р. по справі № 2-2813/10 було скасовано вищезазначену ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 15.07.2010р. по справі № 2-2813/10 про визнання мирової угоди між відповідачами, в наслідок чого у останніх відсутні права на спадщину у складі домоволодіння [ADDRESS]. Крім того позивач [PERSON] пояснив, що він як спадкоємець за заповітом має першочергове право на прийняття спадщини після [PERSON], ніж спадкоємці за законом відповідачі [PERSON] і [PERSON] При цьому позивач [PERSON] зазначив, що він прийняв своєю заявою спадщину за заповітом після смерті [PERSON] у строк визначний рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23.01.2013р. по справі № 22-ц/796/1299/2013, у зв'язку із чим відповідачі не мають права на спадкування та незаконно оформили своє право власності щодо спірного домоволодіння [ADDRESS] із порушенням прав позивача. Також [PERSON] зазначив, що оскільки відповідачі оспорюють його право власності на спадкове майно, то підлягає захисту і визнанню у судовому порядку. На підставі зазначеного позивач за первісним позовом [PERSON] просив суд:визнати [PERSON] таким, що прийняв спадщину за заповітом після померлого [PERSON]; визнати недійсним, скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 жовтня 1996 року, зареєстроване в реєстрі за № 5-4376, яке видане Другою київською державною нотаріальною конторою [PERSON]; визнати недійсним, скасувати державний акт на право приватної власності на землю серії І-КВ № 141964 від 30 червня 1998 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної вланості на землю за № 79-2-00056, виданий [PERSON]; припинити право власності [PERSON] на 1/2 частину спадкового майна, а саме: на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] з прилеглими до нього надвірними будівлями; припинити право власності [PERSON] на 1/2 частину спадкового майна, а саме: на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] з прилеглими до нього надвірними будівлями; визнати право приватної власності [PERSON] на садибу із житловим будинком [ADDRESS]. Разом з цим [PERSON] звернувся в Голосіївський районний суд міста Києва з позовом до [PERSON], третя особа: Друга київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на 1/2 частину спадкового майна та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. При цьому [PERSON] пояснив, що [INFO] помер його батько [PERSON], після якого залишилася спадщина у складі спірного будинку [ADDRESS] із земельною ділянкою. В свою чергу на момент смерті спадкодавця разом із останнім проживав [PERSON], у зв'язку із чим він шляхом фактичного управління і володіння будинком [ADDRESS], прийняв його у спадщину після [PERSON] Проте Друга київська державна нотаріальна контора листом від 18.09.2008р. за № 3845 відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після [PERSON], оскільки 18.10.1996р. відповідачем [PERSON] вже було отримано свідоцтво про право на спадщину за законом на спірний будинок [ADDRESS]. У зв'язку із наведеним [PERSON] просив суд: визнати за ним право на спадкове майно у розмірі 50% після [PERSON]; зобов'язати Другу київську державну нотаріальну контору видати йому свідоцтво про право на спадкове майно у розмірі 50%; визнати у відповідній частині недійсним свідоцтво про право на спадщину [PERSON] В свою чергу [PERSON] звернувся в Голосіївський районний суд міста Києва з позовом до [PERSON], третя особа: Друга київська державна нотаріальна контора, про усунення перешкод в користуванні власністю та знесення самовільно збудованої прибудови, пояснивши наступне. 18.10.1996р. [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на спірне домоволодіння [ADDRESS] після смерті свого батька [PERSON] При цьому [PERSON] зазначив, що не оспорює право [PERSON] на частку у спадщині. Однак, відповідач [PERSON] здійснив без згоди [PERSON] прибудову до спірного будинку [ADDRESS], чим безпідставно збільшив свою частку. Враховуючи зазначене [PERSON] просив суд: усунути перешкоди в користуванні своєю власністю, шляхом знесення самовільно збудованої прибудови [PERSON] за адресою [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав первісний позов та просив задовольнити позовні вимоги повністю. При цьому останній не визнав та заперечив проти задоволення позову [PERSON] до [PERSON], третя особа: Друга київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на 1/2 частину спадкового майна та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, а також позову [PERSON] до [PERSON], третя особа: Друга київська державна нотаріальна контора, про усунення перешкод в користуванні власністю та знесення самовільно збудованої прибудови, оскільки [PERSON] і [PERSON] не мають права на спадщину у складі домоволодіння [ADDRESS] після смерті [PERSON] Відповідач [PERSON] повідомлений про дату та час судового розгляду у порядку ст.74ЦПК України, не з'явилася у судове засідання, про поважність причин неявки суд не повідомив. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні підтримала позов та просила задовольнити позовні вимоги до [PERSON] Разом з цим остання не визнала первісний позов та просила відмовити у задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON], оскільки: після складення заповіту спадкодавець [PERSON] за договором дарування передав спірний будинок [ADDRESS] на користь [PERSON]; крім того, на момент прийняття [PERSON] у спадщину спірний будинок [ADDRESS] згідно свідоцтва про свідоцтво про право на спадщину за законом після [PERSON], не було відомо про існування заповіту останнього та право [PERSON] на спадщину за наведеним заповітом. Врахувавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновків про необхідність задовольнити частково позов [PERSON] та відмовити повністю у задоволені позову [PERSON] і позову [PERSON], виходячи з наступного. Судом встановлено, що[PERSON] випадок смерті заповідав своєму онукові [PERSON] будинок [ADDRESS], відповідно до заповіту від 21.09.1985р., посвідченого державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 2-12562. Вбачається, що позивач [PERSON], [INFO] народження, приходиться онуком спадкодавцю [PERSON] згідно свідоцтва про народження (повторне) серії [NUMBER] від 05.08.1997р. (а.с. 131 т.1) та свідоцтва про народження (повторне) серії [NUMBER] від 07.10.2006р. (а.с. 132 т.1). [INFO] помер [PERSON]згідно свідоцтва про смерть (повторне) серії [NUMBER] від 07.10.2006р. (а.с. 126 т. 1). Судом встановлено,що на день смерті [PERSON] був чинним заповіт останнього від 21.09.1985р., згідно витягу із Спадкового реєстру від 21.09.2012р. за № 31645610. (а.с. 122 т. 1) Разом з цим вбачається, що відповідач [PERSON] звернувся до Другої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після [PERSON], зазначивши про відсутність інших спадкоємців крім нього(а.с. 102 т. 1), та 18.10.1996р. отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після [PERSON] на спірний будинок [ADDRESS]. (а.с. 115 т. 1). В наступному для обслуговування вищезазначеного будинку [ADDRESS] відповідач [PERSON] отримав земельну ділянку площею 0,0896га, кадастровий номер 79241190, за адресою: [ADDRESS], згідно державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії І-КВ № 141964 від 30.06.1998р., зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 79-2-00056. Вбачається, що співвідповідач [PERSON] також звернувся із заявою про прийняття спадщини за законом після [PERSON] (а.с. 117 т. 1), але згідно листа Другої київської державної нотаріальної контори від 18.09.2008р. за № 3845 отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки наведену спадщину прийняв [PERSON] (а.с. 116 т.1). В свою чергу, рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23.01.2013р. по справі № 22-ц/796/1299/2013 було визначено [PERSON] місячний строк для прийняття спадщини за заповітом після [PERSON] (а.с. 12 т. 1). Судом встановлено, що у визначений строк 06.02.2013р. [PERSON] звернувся до Другої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після [PERSON] (а.с. 123 т.1). Проте Друга київська державна нотаріальна контора довідкою від 06.02.2013р. за № 270/02-31 (а.с. 124 т. 1) відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на будинок [ADDRESS] після [PERSON], оскільки її прийняв[PERSON]. Враховуючи наведене суд зазначає, що відповідно до п. 4 і 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Разом з цим Листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13, роз'яснено, що норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. При цьому, оскільки спадщина відкрилася після смерті [PERSON] - [INFO] та [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом - 18.10.1996р., тобто до 01.07.2003р., до щодо спірних правовідносин із спадкування застосовуються норми статей ЦК УРСР. Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Отже, першочергове право на спадкування після смерті [PERSON] має згідно заповіту останнього від 21.09.1985р. позивач [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] звернувшись із відповідною заявою до Другої київської державної нотаріальної контори прийняв спадщину за заповітом після смерті спадкодавця [PERSON] Згідно ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. На підставі викладеного суд приходить до висновку, щоприйнята [PERSON] за заповітом спадщина належить останньому з дня її відкриттяпісля смерті спадкодавця [PERSON] від [INFO],у зв'язку із чим відповідачі [PERSON], [PERSON] як спадкоємці за законом не мають першочергового права на вказану спадщину перед [PERSON] Крім того суд зазначає, що Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 3.1. листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13 роз'яснено, щопри вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Вбачається,що спірне домоволодіння [ADDRESS] (будинок літ. «А», основна частина) було збудовано у 1954р. спадкодавцем [PERSON] та зареєстровано у власність останнього згідно реєстраційної відмітки від 17.03.1957р. із записом у реєстровій книзі за № 12811 (а.с. 105 т. 1), а також згідно Технічного паспорту на житловий будинок (домоволодіння) (інвентарна справа 24926) від 12.05.1989р. (а.с. 61 т. 1), Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок (інвентаризаційна справа № 52658) від 16.09.2011 (а.с. 68 т. 1) та Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок (інвентаризаційна справа № 52658) від 05.07.2013р. (а.с. 73 т. 1). Разом з цим Верховним Судом України у листі «Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за II півріччя 2013 р.» від 01.02.2014р. роз'яснено, що виникнення права власності на будинки, квартири, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень При цьому Верховний Суд України у постанові від 18.12.2013р. по справі № 6-137цс13 висловив обов'язкову для врахування судами правову позицію, а саме: право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Аналогічне зазначено Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у абз. 27 п. 3.1. листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13. У зв'язку із наведеним суд зазначає, що оскільки домоволодіння [ADDRESS] збудовано та право власності на нього було зареєстровано за спадкодавцем [PERSON] до 01 липня 2004 року, то позивач [PERSON] має право на оформлення спадкових прав на зазначене майно шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після [PERSON] При цьому, згідно положень ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР вищезазначене домоволодіння [ADDRESS] належить спадкоємцю [PERSON] з [INFO], тобто право позивача на майно виникло до 01 липня 2004 року, у зв'язку із чимправо власностіне підлягало обов'язковій державній реєстрації згідно ст. 4 закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». В свою чергу відповідачі [PERSON], [PERSON] вважають себе такими, що прийняли у спадщину вищезазначене спірне майно та не визнають і оспорюють право [PERSON], а також довідкою Другої київської державної нотаріальної контори від 06.02.2013р. за № 270/02-31 було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Разом з цим положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При цьому у положеннях п. 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13, роз'яснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. На підставі вищевикладеного та враховуючи наявність спору про право на майно і перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку прав [PERSON] на спадкове майно, суд приходить до висновку про необхідність захистити права позивача як спадкоємця, шляхом визнання права власності останнього на садибу у складі житлового будинку [ADDRESS]. У зв'язку із наведеним суд визнає недійсним оформлене Другою київською державною нотаріальною конторою 18.10.1996р. на ім'я [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване у реєстрі за № 5-4376, яке видано із порушенням вимог ст. 524 ЦК УРСР щодо першочергового порядку спадкування за заповітом. Разом з цим суд зазначає, що згідно Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок (інвентаризаційна справа № 52658) [ADDRESS] (а.с. 82 т. 1) останній має здійснені самочинно прибудови: мансарда літ. «А», прибудови літери «а2», «а3», «а4», поверх ІІприміщення 9-18, побудовані після смерті спадкодавця [PERSON] та у різні роки. Таким чином вищенаведені самочинні прибудови не входять до складу спадщини після [PERSON] До того ж відповідно до ст. 105 ЦК УРСР, громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо). Згідноч. 1 і 2 ст. 378 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Отже позивач [PERSON] та відповідачі [PERSON], [PERSON] не мають права на прийняття у спадщину та отримання у власність самочинного будівництва за адресою домоволодіння [ADDRESS], а саме: мансарда літ. «А», прибудови літери «а2», «а3», «а4», поверх ІІ приміщення 9-18, у зв'язку із чим в наведеній частині позов [PERSON] не підлягає задоволенню. Стосовнопозовних вимог про визнання недійсним виданого на ім'я [PERSON] державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії І-КВ № 141964 від 30.06.1998р, суд зазначає наступне. Вбачається згідно державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, що відповідач [PERSON] отримав вищезазначену земельну ділянку із призначенням та з підстав для обслуговування домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 68 т. 2). Разом з цим, як було зазначено спадкоємець за законом [PERSON] отримав у спадщину домоволодіння [ADDRESS] із порушенням вимог ст. 524 ЦК УРСР та переважного права позивача [PERSON] на спадкування за заповітом. У зв'язку із наведеним суд приходить до висновку, що [PERSON] безпідставно отримав для обслуговування неналежного йому домоволодіння [ADDRESS] земельну ділянку за кадастровим номером 79241190 Крім того, перебування вищенаведеної земельної ділянки у власності [PERSON] обмежує право позивача [PERSON] на користування та володіння нею для обслуговування прийнятого у спадщину домоволодіння [ADDRESS], згідно положень ч. 1 ст. 377 ЦК України. Відповідно до ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. При цьому Верховним Судом України у постанові від 19.06.2013р. по справі № 6-57цс13 зазначено обов'язкову для врахування судами правову позицію, згідно якої державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Крім того, до наведених правовідносин не застосовуються положення ст. 140 ЗК України, оскільки нею встановлено перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку для випадків, коли право власності було набуто увстановленому законом порядку та без його порушення. Аналогічний висновок зазначено Верховним Судом України у постанові від 19.06.2013р. по справі № 6-57цс13. На підставі викладеного суд приходить до висновку про необхідність скасувати виданий на ім'я [PERSON] державний акт на право приватної власності на землю серії І-КВ № 141964 від 30.06.1998 р., зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 79-2-00056. Враховуючи наведенета оскільки [PERSON] і [PERSON] не надали докази на підтвердження своїх правщодо домоволодіння [ADDRESS], а також останні заявили позови до неналежного відповідача і не скористалися своїм процесуальним право на заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачем належного відповідача, суд проходить до висновку про необхідність відмовити повністю у задоволені позову [PERSON] до [PERSON], третя особа: Друга київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на 1/2 частину спадкового майна та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, а також зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю та знесення самовільно збудованої прибудови. Крім того суд відхиляє як безпідставні доводи відповідача про те, що домоволодіння [ADDRESS] вибуло із власності спадкодавця [PERSON] за договором дарування від 15.03.1990р. на користь [PERSON], оскільки наведений правочин є одностороннім і реальним, а тому потребує зустрічних дій обдарованого щодо фактичного прийняття у дар вказаного майна, зокрема шляхом реєстрації обдарованим вказаного майна на своє ім'я в державних органах, отримання речей чи документів які посвідчують право на нього. Відповідно до ч. 4 ст. 244 ЦК УРСР, до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу. При цьому згідно вимог ст. 227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно ст. 243 ЦК УРСР, договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Однак в матеріалах справи відсутні докази щодо фактичного прийняття [PERSON] у дар домоволодіння [ADDRESS] шляхом його реєстрації на своє ім'я у встановленому порядку, як і прийняття в якості титулу на нього ключів чи документів. До того ж в матеріалах справи відсутні докази щодо чинності вказаного договору дарування на момент відкриття спадщини за [PERSON] При цьому суд зазначає, що якби наведене домоволодіння [ADDRESS] вибуло із власності спадкодавця [PERSON] на момент смерті, то відповідач [PERSON] не отримав би від Другої київської державної нотаріальної контори свідоцтво про право на спадщину за законом на вказане майно від 18.10.1996р. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦПК України, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Положеннями ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ч. 1 ст. 11 ЦПК України визначено що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При цьому згідно квитанції від 29.03.2013р. позивачем [PERSON] було здійснено витрати на оплату судового збору у сумі 3441,0 грн., що підлягають відшкодуванню останньому шляхом їх стягнення солідарного стягнення із відповідачів [PERSON] і [PERSON]

Outcome: partial