Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначається, що [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. У зазначеному будинку зареєстровані відповідачі, які в ньому не проживають, але з реєстрації добровільно не знімаються. Підставою для реєстрації відповідачів слугував договір купівлі-продажу від 29 липня 2014 року, який було розірвано за рішенням суду, оскільки відповідач [PERSON] не виконав умови договору купівлі-продажу, а саме не сплатив повну вартість будинку. Відповідачі будинок звільнили, однак не знялись з реєстраційного обліку у вказаному будинку з невідомих позивачу підстав. В судове засідання позивач не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутністю, на позовних вимогах наполягав, з підстав зазначених в позові та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с.54). Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення свідків, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON]. Так, судом встановлено, що [PERSON] є єдиним власником будинку [ADDRESS], що підтверджується відповідним свідоцтвом про право на спадщину (а.с. 7), витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.05.2018 р. (а.с.8). 29.07.2014 р. був посвідчений договір купівлі-продажу даного будинку між [PERSON] та [PERSON] (а.с.9-10). Проте даний договір рішенням Каховського міськрайонного суду від 06.02.2018 р. був розірваний, у зв'язку з не виконанням відповідачем умов договору щодо сплати вартості домоволодіння (а.с.11-12). Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.05.2018 р. право власності [PERSON] на вищевказаний будинок скасовано (а.с.13) та поновлено право власності позивача. З довідки Любимівської селищної ради від 09.07.2018 р. вбачається, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані відповідачі (а.с.14), проте з травня 2018 р. останні за місцем реєстрації не проживають, що підтверджується актом обстеження місця проживання від 20.07.2018 р. (а.с.36), довідкою селищного голови від 20.07.2018 р. (а.с.37). Свідки [PERSON], [PERSON], які є посадовими особами Любимівської селищної ради підтвердили, що відповідачі орієнтовно з травня 2018 р. за місцем реєстрації не проживають, оскільки ними як посадовими особами проводилось обстеження будинку на встановлення факту проживання відповідачів в будинку, за результатами якого встановлено, що в будинку на цей час ніхто не проживає, речей відповідачів також в будинку немає. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Правова позиція Верховного суду України викладена в постанові від 05.11.2014 року справа №6-158цс14. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., до якої Україна приєдналась 17.07.1997 р. закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] був власником будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 29 липня 2014 року. Дружина відповідача [PERSON] та їх діти [PERSON], [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані та проживали в будинку як члени сім'ї власника. Однак, за зверненням позивача у 2018 року рішенням суду договір купівлі-продажу від 29 липня 2014 року був розірваний у зв'язку з невиконанням [PERSON] умов договору, а саме не сплатою вартості будинку, визначеної в договорі купівлі-продажу. 08 травня 2018 року право [PERSON] на будинок [ADDRESS] було поновлено. В травні 2018 року [PERSON] та його сім'я звільнили будинок та переїхали до іншого місця проживання. З урахуванням зазначених обставин справи та правової позиції Верховного суду України зазначеної вище, [PERSON] втратив право власності на будинок, у зв'язку з чим втратив право користування таким будинок, що в свою чергу свідчить про втрату такого членами його сім'ї. Крім того судом встановлено, що [PERSON] із сім'єю залишили будинок ще у травні 2018 року, тобто добровільно виселились з будинку у зв'язку з втратою права власності на нього, однак [PERSON] та члени його сім'ї не знялись із реєстрації у вказаному будинку, що позбавляє позивача права вільно користуватись, розпоряджатись та володіти належним йому будинком. Встановлення факту втрати відповідачем та членами його сім'ї права користування житловим будинком, ніяким чином не порушує право неповнолітніх дітей, оскільки в позовній заяві не ставиться питання щодо виселення з будинку, відповідачі будинок залишили добровільно, і, крім того, місце проживання малолітніх дітей пов'язано із місцем фактичного проживання їх батьків, що в даному випадку не співпадає із місцем їх реєстрації. Згідно п. 26 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 року № 207 зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З урахуванням зазначених вище норм законодавства та встановлених обставин справи, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved