Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач 1), [PERSON] (далі по тексту - позивач 2) звернувся до Шевченківського районного суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), ТОВ «Європейська Медіа Група» відповідно до якого просив: -визнати недостовірною та такою, що порушує немайнові права [PERSON] на повагу до честі та гідності, а також на недоторканість ділової репутації наступну інформацію, автором якої є Відповідач [PERSON] і яка розміщена Відповідачем ТОВ «Європейська медіа група» [INFO] о 10:05 годині на веб-сайті інтернет-видання «Апостроф» за посиланням [INFO] під назвою: « [INFO]», а саме: «[PERSON]: - Не забывайте, что на момент описываемых мною событий [PERSON] была подконтрольна не только налоговая милиция. Он достаточно успешно отслеживал успешные предприятия и делал «предложения, от которых невозможно отказаться». По факту - кошмарил бизнес так, что без его «крыши» нельзя было работать. Вот такого рода «предложение» поступило и нам. И другого выбора, кроме как покорно соглашаться - у нас не было. Наш бизнес просто бы убили проверками и фиктивными уголовными делами. [PERSON]: - Они захотели 50% прибыли. Однако, им этого оказалось мало, и в 2014 году, получив доступ к оригиналам документов на «Скайнет Маркетинг ЛТД» и воспользовавшись лазейками в законодательстве Сейшельских островов, семья [PERSON] мошенническим способом переоформила принадлежащие мне акции на свое доверенное лицо - некую [PERSON] . Факт мошенничество совершенно очевиден - с 2011 года собственником акций был я, что было подтверждено документами и никем не оспаривалось. А уже в 2014 году мои акции оказались у [PERSON] . При этом я их не продавал, не дарил, не обменивал и вообще узнал о произошедшем переоформлении акций постфактум. В такой ситуации я продолжал управлять агрохолдингом до 2015, и только потом работники узнали о существовании [PERSON] и [PERSON]. Хотя, по сути, это уже был не мой, а «отжатый» [PERSON] бизнес. В 2014-2015 гг. он ( [PERSON] ) незаконно переписал долю бизнесмена [PERSON] на своих доверенных лиц, что было нарушением договоренностей о финансировании бизнеса. -визнати недостовірною та такою, що порушує немайнові права [PERSON] на повагу до честі та гідності, а також на недоторканість ділової репутації наступну інформацію, автором якої є відповідач 1 [PERSON] і яка розміщена відповідачем 2 ТОВ «Європейська медіа група» [INFO] о 10:05 годині на веб-сайті інтернет-видання «Апостроф» за посиланням [INFO] під назвою: « [INFO]», а саме: « [PERSON] : - Они захотели 50% прибыли. Однако, им этого оказалось мало, и в 2014 году, получив доступ к оригиналам документов на «Скайнет Маркетинг ЛТД» и воспользовавшись лазейками в законодательстве Сейшельских островов, семья [PERSON] мошенническим способом переоформила принадлежащие мне акции на свое доверенное лицо - некую [PERSON] . Факт мошенничество совершенно очевиден - с 2011 года собственником акций был я, что было подтверждено документами и никем Це оспаривалось. А уже в 2014 году мои акции оказались у [PERSON] . При этом я их не продавал, не дарил, не обменивал и вообще узнал о произошедшем переоформлении акций постфактум. В такой ситуации я продолжал управлять агрохолдингом до 2015, и только потом работники узнали о существовании [PERSON] и [PERSON]. Хотя, по сути, это уже был не мой, а «отжатый» [PERSON] бизнес.» -зобов`язати відповідача 2 TOB «Європейська медіа група» спростувати недостовірну та таку, що порушує немайнові права [PERSON] на повагу до честі та гідності, а також на недоторканість ділової репутації, інформацію в той же спосіб, в який вона була розміщена [INFO] о 10:05 годині на веб-сайті [INFO] під назвою: « [INFO]», на тому ж веб-сайті, на тій же мові, в той же час, із зазначенням, що дана інформація є недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію [PERSON] , а саме: « [PERSON]: - Не забывайте, что на момент описываемых мною событий [PERSON] была подконтрольна не только налоговая милиция. Он достаточно успешно отслеживал успешные предприятия и делал «предложения, от которых невозможно отказаться». По факту - кошмарил бизнес так, что без его «крыши» нельзя было работать. Вот такого рода «предложение» поступило и нам. И другого выбора, кроме как покорно соглашаться - у нас не было. Наш бизнес просто бы убили проверками и фиктивными уголовными делами. [PERSON]: - Они захотели 50% прибыли. Однако, им этого оказалось мало, и в 2014 году, получив доступ к оригиналам документов на «Скайнет Маркетинг ЛТД» и воспользовавшись лазейками в законодательстве Сейшельских островов, семья [PERSON] мошенническим способом переоформила принадлежащие мне акции на свое доверенное лицо - некую [PERSON] . Факт мошенничество совершенно очевиден - с 2011 года собственником акций был я, что было подтверждено документами и никем не оспаривалось. А уже в 2014 году мои акции оказались у [PERSON] . При этом я их не продавал, не дарил, не обменивал и вообще узнал о произошедшем переоформлении акций постфактум. В такой ситуации я продолжал управлять агрохолдингом до 2015, и только потом работники узнали о существовании [PERSON] и [PERSON]. Хотя, по сути, это уже был не мой, а «отжатый» [PERSON] бизнес. В 2014-2015 гг. он ( [PERSON] ) незаконно переписал долю бизнесмена [PERSON] на своих доверенных лиц, что было нарушением договоренностей о финансировании бизнеса.» -зобов`язати відповідача 2 TOB «Європейська медіа група» спростувати недостовірну та таку, що порушує немайнові права [PERSON] на повагу до честі та гідності, а також на недоторканість ділової репутації, інформацію в той же спосіб, в який вона була розміщена [INFO] о 10:05 годині на веб-сайті [INFO] під назвою: « [INFO]», на тому ж веб-сайті, на тій же мові, в той же час, із зазначенням, що дана інформація є недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію [PERSON] , а саме: « [PERSON] : - Они захотели 50% прибыли. Однако, им этого оказалось мало, и в 2014 году, получив доступ к оригиналам документов на «Скайнет Маркетинг ЛТД» и воспользовавшись лазейками в законодательстве Сейшельских островов, семья [PERSON] мошенническим способом переоформила принадлежащие мне акции на свое доверенное лицо - некую [PERSON] . Факт мошенничество совершенно очевиден - с 2011 года собственником акций был я, что было подтверждено документами и никем не оспаривалось. А уже в 2014 году мои акции оказались у [PERSON] . При этом я их не продавал, не дарил, не обменивал и вообще узнал о произошедшем переоформлении акций постфактум. В такой ситуации я продолжал управлять агрохолдингом до 2015, и только потом работники узнали о существовании [PERSON] и [PERSON]. Хотя, по сути, это уже был не мой, а «отжатый» [PERSON] бизнес». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] о 10:05 годині на веб-сайті інтернет-видання «Апостроф», власником якого є відповідач 2 ТОВ «Європейська медіа група» за вказаним посиланням було опубліковане інтерв`ю з відповідачем 1 [PERSON] під назвою: « [INFO]». У вказаному інтерв`ю також було розміщено примітку редакції «...В 2014-2015 гг. он ( [PERSON] ) незаконно переписал долю бизнесмена [PERSON] на своих доверенных лиц, что было нарушением договоренностей о финансировании бизнеса...» Отже, у вказаному інтерв`ю та примітці до нього було розповсюджено та поширено неправдиву, негативну інформацію про [PERSON] та [PERSON] . Вказана інформація є такою, що порочить їх честь, гідність та ділову репутацію. Так, відповідач 1 умисно повідомив про позивачів неправдиву інформацію, а відповідач 2, не переконавшись в її достовірності, розмістив дану інформацію на веб-сайті і надав доступ до неї невизначену колу осіб. При цьому, у своєму інтерв`ю відповідач 1 звинувачує позивачів у вчиненні злочинів, яких вони не скоювали, зокрема у вимаганні, шантажі, погрозах, незаконному заволодінні бізнесом, водночас відповідачем 1 не озвучено жодного документального доказу. Крім того, висловлювання відповідача 1, що стосуються позивачів, за формою є твердженнями. Вказані висловлювання не є критикою, оскільки в них відсутня конструктивна оцінка дій або вчинків, а наявна лише констатація факту. З огляду на зазначене, поширена інформація стосується безпосередньо позивачів, є твердженням, а не оціночним судженням та порушує немайнові права позивачів. У зв`язку з наведеним, позивачі вважають, що у них виникло право на спростування зазначеної інформації, а тому звернулись до суду з вказаним позовом. Від відповідача 1 відзив не надходив. Представник відповідача 2 у своєму відзиві проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні. Посилався на ст. 34 Конституції України, яка гарантує кожному право на свободу думки і слова, на вільне вираження свої поглядів і переконань та ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожному право на свободу вираження поглядів. Зазначив, що 24.09.2018 відповідачем 2 було опубліковане зазначене інтерв`ю з відповідачем 1 під вказаною вище назвою. Журналіст ТОВ «Європейська медіа група», виконуючи свій професійний обов`язок та маючи на це право, брав інтерв`ю у відповідача 1, а інформація, яку надав відповідач й була покладена в основу статті «[INFO]». Проте відповідач 2 вважає, що саме відповідач 1 несе відповідальність перед позивачами за недостовірність наданої інформації. Крім того, вказав, що посилання на конкретний склад злочину, нібито вчиненого позивачами, стаття не містить. Відповідач 2 вважає також, що в позові не зазначено та не підтверджено в сукупності усіх обставин, які є підставою для задоволення позовних вимог. 12.06.2019 Шевченківський районний суд м. Києва своєю ухвалою відкрив провадження по справі, призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Сторонам встановлено строки для надання заяв по суті справи. 02.10.2019 Шевченківський районний суд м. Києва своєю ухвалою зупинив провадження по справі до перегляду справи ухвали від 12.06.2019 у порядку апеляційного провадження. 17.10.2020 Шевченківський районний суд м. Києва, після повернення справи із суду апеляційної інстанції, своєю ухвалою поновив провадження по справі. 06.11.2019 Шевченківський районний суд м. Києва своєю ухвалою зупинив провадження по справі до перегляду справи ухвали від 12.06.2019 у порядку апеляційного провадження. 06.11.2019 від представника відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву. 09.01.2020 Шевченківський районний суд м. Києва, після повернення справи із суду апеляційної інстанції, своєю ухвалою поновив провадження по справі. Представник позивачів у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач 1 у судове засідання не з`явився, судом вживались заходи щодо належного повідомлення відповідача 1 про дату, час та місце проведення судового засідання. Представник відповідача 2 у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, докази, надані до них, дійшов наступного висновку. Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Згідно положень абзацу шостого пункту 3 Рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003, проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду ЄСПЛ. Межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації стосовно звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то вони повинні бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи, як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (Газета «Україна-центр» проти України, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року). У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен враховувати положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Водночас, статтею 3 Конституції України закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. В силу статей 21, 28 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. Кожен має право на повагу до його гідності. Загальною декларацією прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань ( стаття 12). Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Водночас, згідно статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно вимог ст. 201 Цивільного кодексу України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно зі ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Положеннями статті 299 ЦК України визначено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Так, під гідністю необхідно розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Згідно положень ст. 297, 299 ЦК України, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі та ділової репутації. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При цьому, згідно ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Крім того, відповідно до п. 9 Постанови, відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред`явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. У разі, коли редакція друкованого засобу масової інформації не має статусу юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа, структурним підрозділом якої є редакція. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем виступає засновник друкованого засобу масової інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації. Так, перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що [INFO] о 10:05 годині на веб-сайті https://apostrophe.ua за посиланням [INFO] було опубліковано статтю під назвою: « [INFO]». Відповідач 2 також підтвердив, що саме журналіст ТОВ «Європейська Медіа Група» брав інтерв`ю у [PERSON] , який надав вичерпну інформацію та відповів на всі питання стосовно обставин, які цікавили журналіста. Як пояснив відповідач 2, у основу вказаної статті покладено інтерв`ю з [PERSON] . Водночас інформації про конкретну особу журналіста відповідач 2 не надав. Також відповідач 2 пояснив, що інтернет-видання «Апостроф» використовується ним. Крім того, вказана обставина також підтверджується Довідкою з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його встановлення щодо веб-сайту https://apostrophe.ua , яка надана директором Центру компетенції УЦПНА від 08.02.2019 за № 46/2019-Д-ЦК. Доказів того, що вказаний веб-сайт використовується кимось іншим, матеріали справи не містять. У своїх поясненнях відповідач 2 також зазначив, що інтернет-видання «Апостроф» орієнтоване на підготовку інформаційних та аналітичних матеріалів, висвітлення актуальних подій в політиці, економіці, суспільстві і культурі, публікує інтерв`ю, готує огляди преси, а також бере активну участь у комунікації з читачами. При цьому, редакційна політика базується на принципах неупередженості, точності та достовірності, оперативності, об`єктивності та збалансованості подачі інформації. Всі прав захищені, публікація матеріалів «Апострофа» дозволена тільки за умови прямого посилання на сайт. Судом встановлено, що у розміщеній журналістом відповідача 2 на веб-сайті https://apostrophe.ua статті міститься наступна інформація, яка стосується безпосередньо позивачів: «[PERSON]: - Не забывайте, что на момент описываемых мною событий [PERSON] была подконтрольна не только налоговая милиция. Он достаточно успешно отслеживал успешные предприятия и делал «предложения, от которых невозможно отказаться». По факту - кошмарил бизнес так, что без его «крыши» нельзя было работать. Вот такого рода «предложение» поступило и нам. И другого выбора, кроме как покорно соглашаться - у нас не было. Наш бизнес просто бы убили проверками и фиктивными уголовными делами. [PERSON]: - Они захотели 50% прибыли. Однако, им этого оказалось мало, и в 2014 году, получив доступ к оригиналам документов на «Скайнет Маркетинг ЛТД» и воспользовавшись лазейками в законодательстве Сейшельских островов, семья [PERSON] мошенническим способом переоформила принадлежащие мне акции на свое доверенное лицо - некую [PERSON] . Факт мошенничество совершенно очевиден - с 2011 года собственником акций был я, что было подтверждено документами и никем не оспаривалось. А уже в 2014 году мои акции оказались у [PERSON] . При этом я их не продавал, не дарил, не обменивал и вообще узнал о произошедшем переоформлении акций постфактум. В такой ситуации я продолжал управлять агрохолдингом до 2015, и только потом работники узнали о существовании [PERSON] и [PERSON]. Хотя, по сути, это уже был не мой, а «отжатый» [PERSON] бизнес.». У статті також міститься примітка самої редакції: «В 2014-2015 гг. он ( [PERSON] ) незаконно переписал долю бизнесмена [PERSON] на своих доверенных лиц, что было нарушением договоренностей о финансировании бизнеса.» Як було встановлено у судовому засіданні, вказана публікація не має обмежень щодо перегляду її змісту, є в загальному доступі, з нею може ознайомитись будь-який відвідувач веб-сайту https://apostrophe.ua . Позивачі зазначають, що вказана інформація є неправдивою та негативною по відношенню до них та такою, що порочить їх честь, гідність та ділову репутацію. При цьому, відповідач 1 [PERSON] даючи вказане інтерв`ю інтернет-виданню «Апостроф», умисно повідомив про позивачів неправдиву інформацію, а відповідач 2 ТОВ «Європейська меді група», не переконавшись в її достовірності, розмістив дану інформацію на веб-сайті та надав доступ до даних ресурсу невизначеному колу осіб. З матеріалів справи вбачається, що згідно Довідки МВС України (повної) № 21154414770400946784, [PERSON] , [INFO] , за обліками МВС на території України станом на 13.06.2021 до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. Згідно Довідки МВС України (повної) № 21154406680800362418, [PERSON] , [INFO] , за обліками МВС на території України станом на 16.06.2021 до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивача 1 [PERSON] нагороджено медаллю «За бездоганну службу» ІІІ ступеня згідно Указу Президента України від 31.10.2002 № 969/2002, а також присвоєно почесне звання «Заслужений юрист України» згідно Указу Президента України від 12.03.2012 № 191/2012. У свою чергу відповідач 2 вказує, що за достовірність інформації, що міститься в розміщеній журналістом відповідача 2 на веб-сайті статті, в основу якої покладене інтерв`ю з відповідачем 1, відповідальність перед позивачами несе відповідач 1. Крім того, вказав, що посилання на конкретний склад злочину, нібито вчиненого позивачами, стаття не містить, а містить лише оціночні судження. Згідно з ч. 1 ст. 200 Цивільного кодексу України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Частиною 4 ст. 14 Закону України «Про інформацію» передбачено, що поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації. Інформація може існувати, як в формі фактичних тверджень, так і в формі оціночних суджень. Так, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Водночас, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України). Відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання у право має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя. Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11). Водночас, за правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Враховуючи зазначену категорію справи, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (п. 18 Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи»). Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. При цьому, у частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Отже, з огляду на встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що поширена про позивачів інформація як про людей, які займаються шахрайством, вимаганням, «кришуванням», залякуванням фіктивними перевірками підприємств, незаконними операціями з переоформлення акцій, рейдерством - без відповідного рішення суду, що підтверджувало б вказаний факт, чи відомостей про наявне кримінальне провадження, вкрай негативно вплинуло на репутацію позивачів та їх честь і гідність, які є недоторканими, що є неприпустимим.Не можуть вважатись оціночним судженням відповідача 1 та є фактично твердженням його слова про те, що «…факт мошенничество совершенно очевиден - с 2011 года собственником акций был я, что было подтверждено документами и никем не оспаривалось. А уже в 2014 году мои акции оказались у [PERSON] . При этом я их не продавал, не дарил, не обменивал и вообще узнал о произошедшем переоформлении акций постфактум. В такой ситуации я продолжал управлять агрохолдингом до 2015, и только потом работники узнали о существовании [PERSON] и [PERSON]. Хотя, по сути, это уже был не мой, а «отжатый» [PERSON] бизнес.». З огляду на зазначене, відповідачем 1 стверджуються певні факти, існування яких можливо підтвердити, оскільки як за шахрайство, так і за незаконні операції з акціями певного підприємства без відома його власників/засновників чинним законодавством України передбачена відповідальність. Також у формі твердження зазначена і та інформація, що «…семья [PERSON] мошенническим способом переоформила принадлежащие мне акции на свое доверенное лицо - некую [PERSON] ». Примітка самої редакції відповідача 2: «В 2014-2015 гг. он ( [PERSON] ) незаконно переписал долю бизнесмена [PERSON] на своих доверенных лиц, что было нарушением договоренностей о финансировании бизнеса.» теж носить стверджувальний характер та не може розцінюватись як оціночне судження чи критика, оскільки в ній йдеться мова про реальні події та факти, які можливо перевірити. При цьому, поширена інформація не є оціночними судженнями, оскільки у статті містяться фактичні дані, зокрема, у ній стверджується про порушення позивачами норм чинного законодавства, зокрема, вчинення Крім того, у статті йде мова саме про особи позивачів, оскільки зазначено їх прізвище та ім`я, посилання на родину [PERSON] . При цьому, інформацію висловлено у формі, яка принижує гідність, честь позивачів у спосіб висловлювання про існування конкретних обставин (фактів), при цьому за формою вираження указане повідомлення не містить критики або оцінки дій, виражено без застосування та вживання гіпербол, алегорій, сатири (чи інших мовностилістичних способів) та у формі констатації конкретних фактів (обставин), які належними доказами не підтверджені, а тому ця інформація є недостовірною, негативною і такою, що порушує особисті немайнові права позивача. Водночас, матеріалами цивільної справи підтверджено відсутність щодо позивачів повідомлень про підозру у вчиненні злочинів або направлення їм обвинувальних актів, постановлення відносно них вироку суду. Відсутні докази і щодо наявності судових проваджень чи судових рішень в частині оскарження відповідачем 1 відчуження акцій на корить третіх осіб чи позивачів. Також матеріали справи не містять доказів негативної характеристики позивачів як посадових осіб чи як звичайних громадян, інформації про порушення останніми загальновизнаних правил співжиття, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики і моралі. Крім того, як відповідач 1 [PERSON] , так і відповідач 2 ТОВ «Європейська медіа група» є належними відповідачами по справі та однаково несуть відповідальність за розповсюдження недостовірної інформації про позивачів, оскільки відповідач 1, надаючи інтерв`ю журналісту відповідача 2 ТОВ «Європейська медіа група», усвідомлював наявність неправдивих відомостей у своїх словах, у той час коли відповідач 2 вказану інформацію також не перевірив, зміст статті, в основу якої було покладене інтерв`ю з відповідачем 1, не дослідив, та розмістив на своєму веб-сайті, в такий спосіб поширивши недостовірну інформацію серед невизначеного кола осіб. Відповідач 1 був обізнаний про наявність вказаного позову та розгляд його у суді, однак останній у судове засідання не з`явився, відзив на позов не надав, встановлені у судовому засіданні обставини належними та допустимими доказами не спростував. Відповідачем 2 також не спростовано встановлені у судовому засіданні обставини належними та допустимими доказами. При цьому, в силу положень ст. 12, 77-79, 81 ЦПК України, пояснення, надані відповідачем 2 в обґрунтування своїх заперечень, не є належними та допустимими доказами, які б підтверджували викладені ним обставини щодо відсутності підстав для задоволення позову, зокрема доказів того, що стаття містить лише оціночні судження, а вся відповідальність за зміст статті несе безпосередньо відповідач 1. Так, відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до п. 8 Постанови, згідно з частиною другою статті 124 Конституції України право на звернення до суду в разі поширення засобами масової інформації недостовірної інформації, яка порушує особисті немайнові права фізичної чи юридичної особи, є безумовним і невикористання передбаченого статтею 37 Закону про пресу права вимагати від редакції друкованого засобу масової інформації опублікування ним спростування такої інформації з подальшим правом на оскарження відмови в публікації спростування або порушення порядку його публікації не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Відповідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року якщо суд ухвалює рішення про право на спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Враховуючи вищевикладене, та зважаючи на те, що оспорювана інформація відносно позивачів є недостовірною та такою, що порушує їх особисті немайнові права, а також враховуючи право позивачів на спростування недостовірної інформації щодо себе, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Виходячи з наведеного, на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3, 32, 34, 40, 68, 129 Конституції України, ст. 16, 200, 201, 277, 297, 299 ЦК України, ст. 14, 30 Закону України «Про інформацію»,

Outcome: approved