Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із позовом до Публічного акціонерного товариства «Мостобуд» у якому просить суд ухвалити рішення, яким стягнути на його користь з відповідача - «Мостозагону № 12 ПАТ «Мостобуд» суму заборгованості по нарахованій, але не отриманій заробітній платі в розмірі 124019,77 грн., а також стягнути на його користь з відповідача суму моральної шкоди в розмірі 5000 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що на підприємстві «Мостобудівний загін № 12» ПАТ «Мостобуд» він працевлаштований з 01 серпня 2005 р. на посаді майстра. На протязі всього подальшого строку роботи його посада змінювалась, і остання його посада - головний інженер. Згідно з наказу МО/К 00039 від 26.01.2016 р. він був звільнений з даного підприємства, за згодою сторін. За час роботи він не мав ніяких стягнень чи порушень трудової дисципліни. Одна з головних причин йогоо звільнення з даного підприємства був безспірний факт систематичного та тривалої невиплати заробітної плати. При його звільненні він не отримав заробітну плату з січня 2013 року включно по січень 2016 р. тобто, рівно за два роки. Згідно з отриманої довідки з даною підприємства, в ній зазначені щомісячні суми нарахованої, але не отриманої заробітної плати, і загальна сума, що підлягає до виплати, складає 124019,77 гри., що включає : заробітну плату 118\~791,81 грн., та оплата за відрядження 5227,96 грн. Він змушений звергатися до суду з даним позовом про стягнення заборгованості по отриманні заробітної плати, оскільки ніяким іншим шляхом він не маю можливості її отримати. Відповідач відмовляється видати йому заробітну плату, незважаючи на численні усні звернення до керівництва підприємства з цього приводу. Внаслідок грубого порушення відповідачем трудового законодавства, тривалого часу невидачі йому зароблених грошей, неправомірними діями відповідача спричинена значна моральна шкода, яка полягає в наступному. Тривалий період часу, а саме 2 роки, він змушений вичікувати, неодноразово просити керівництво видати йому ту заробітну плату, яка вже нарахована і мала бути виплачена щомісячно, що створювало йому значний дискомфорт. Через тривале безгрошів'я він не можу вчасно сплатити комунальні послуги, придбати собі та двом малолітнім дітям, а також дружині, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, необхідні речі, не говорячи вже про постійне харчування, оздоровлення та придбання всього необхідною для життя. Ті значні суми, які винен відповідач, були би наразі незамінними для його сімейного бюджету, бо не отримуючи їх він змушений користуватися матеріальною допомогою своїх рідних, знаходити собі якісь неофіційні підробітки, яких практично майже немає. Я знаходиться у відчаї від цинічного відношення керівництва відповідача до своєчасного розрахунку з працівниками, від байдужості та черствості тих посадовців, від яких залежить дотримання трудового законодавства, а отже, і благополуччя в сім'ї. Всі ці негаразди вкрай неприємно відображаються на стані його здоров'я, і тривалі переживання від безгрошів'я гнітять його, бо він відчуває своє безсилля щодо керівництва роботодавця. Вінне має ніяких інших важелів впливу на відповідача, окрім звернення до суду з позовом, і все це також спричинює труднощі та непередбачуваність, бо навіть тривала переписка та отримання всіх документів несе в собі болісне відчуття неспроможності боротися з бюрократизмом та бездушністю чиновників від роботодавця, змушує напружувати свої ресурси та перейматися цими порушеннями. Звісно, що кожна нормальна людина болісно сприймає такі негаразди, і це відображається на її самопочутті, спричиняє нервовість та стурбованість. Все це і є тими переживаннями, стражданнями, які він мусить відчувати через незаконні дії відповідача. Він вважає, що моральна шкода, спричинена йому незаконними діями відповідача, складає суму в розмірі 5 000 грн., без врахування сум інфляції та індексації заробітної плати. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та предявлений позов просив задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування вимог посилався на викладені у позовній заяві обставини. Представник відповідача позовні вимоги визнав частково, а саме, не заперечував проти позову у частині стягнення суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, але у частині стягнення суми моральної шкоди просив відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та надані письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із трудової книжки позивача АХ № 660756, позивач працював у відповідача з 02.03.2001 року на посаді монтажника 4 розряду по 31.07.2001 року. З 01.08.2005 року на посаді майстра, з 03.05.2007 року на посаді виконроба, з 01.06.2009 року в.о. начальника виробничо-технічного відділу, з 31.07.2009 року на посаді начальника виробничо-технічного відділу, з 14.09.2011 року на посаді заступника начальника Мостозагону № 12, з 01.03.2012 року на посаді головного інженера. 26.01.2016 року позивач був звільнений за згодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України. Як вбачається з довідки відповідача від 06.04.2016 року розмір нарахованої, але не виплаченої позивачу заробітної плати за період з січня 2013 року по січень 2016 року становить 118791,81 грн., витрати на відрядження 5227,96 грн., всього 124019,77 грн. Як встановлено статтею 43 Конституції Україникожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Згідно із ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За встановлених обставин вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача заборгованості по виплаті заробітної плати та витрат на відрядження підлягає задоволенню в повному обсязі. Невиплата впродовж року заробітної плати безумовно негативно вплинуло на моральний стан, здоровя позивачки, вона не могла вести звичний для себе і своєї родини образ життя, не мала змоги повною мірою забезпечувати як свої особисті потреби так і потреби своєї родини, підтримувати життєві звязки, змушена була брати гроші у позичку і тим самим прикладати додаткових зусиль для організації свого життя. У звязку з цим суд вважає, що порушення відповідачем законних прав позивачки призвело до того, що вона зазнала моральних страждань, та з урахуванням ст. 237-1 КЗпП України відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачці моральну шкоду, однак в двічі меншому розмірі аніж заявлено відповідну вимогу в позові. Невиплата впродовж двох років заробітної плати безумовно негативно вплинуло на моральний стан, здоровя позивача, він не міг вести звичний для себе і своєї родини образ життя, не мав змоги повною мірою забезпечувати як свої особисті потреби так і потреби своєї родини, підтримувати життєві звязки, змушений був брати гроші у позичку і тим самим прикладати додаткових зусиль для організації свого життя. У звязку з цим суд вважає, що порушення відповідачем законних прав позивача призвело до того, що він зазнав моральних страждань, та з урахуванням ст. 237-1 КЗпП України відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу моральну шкоду, однак до суми в 5000 грн. суд відноситься критично, та вважає, що сума в розмірі 1000 грн. повною мірою компенсує моральні страждання та переживання позивача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати відносяться на рахунок відповідача.

Outcome: partial