Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом, в якому просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на проживання та користування квартирою [ADDRESS]. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що проживає у вказаній квартирі з дружиною [PERSON], дане житло неприватизоване, в такому окрім нього зареєстровані відповідачі - його донька [PERSON] та неповнолітня внучка [PERSON] Однак відповідачі не проживають у квартирі протягом більше 12 років, що підтверджується актами ЛКП «Сигнівка». З того часу вони, забравши усі свої речі, в квартирі не з'являлись, цим житлом не цікавились, витрат з його утримання і оплати комунальних послуг не несли, у доньки навіть немає ключів від квартири. Жодних перешкод відповідачам у проживанні в цій квартирі ніхто не чинив, але на його прохання добровільно знятись з реєстрації у квартирі відповідачі відмовляються. Посилаючись на положення ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР, позивач вважає, що не проживаючи без поважних причин в квартирі більше, як шість місяців підряд відповідачі втратили право на проживання та користування цим житлом. Не погодившись із зазначеним позовом, [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON] та [PERSON], в якому, уточнивши позовні вимоги, просить усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом зобов'язання [PERSON] не чинити перешкоди їй та її неповнолітній доньці [PERSON] у доступі та користуванні квартирою [ADDRESS] та надати їй дублікат ключів від вхідних дверей до квартири [ADDRESS], а також виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. В обгрунтування зустрічного позову посилається на те, що вона, її донька [PERSON] і батько [PERSON] мають рівні права на проживання і користування квартирою на [ADDRESS], проте останній постійно чинить їй з донькою перешкоди в цьому, роблячи спільне проживання неможливим. Це проявляється як безпосередньо в недопуску її і доньки до цього житла, так і в насильстві по відношенню до неї, моральному тиску та погрозах. Крім цього було змінено замок вхідних дверей до квартири. За таких обставин вона у 2006 році зверталася з позовом в суд про усунення їй перешкод зі сторони батька і його дружини [PERSON] в користуванні квартирою, проте тоді вони примирилися. Також через перешкоди в користуванні житлом зі сторони батька вона на початку червня 2016 року зверталася в поліцію, Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради та ЛКП «Сигнівка». Вважає, що для поновлення її порушених прав і прав її доньки необхідно зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди в доступі і користуванні квартирою, а також надати їй дублікат ключів від вхідних дверей до квартири. Щодо дружини батька [PERSON], то така вселилася у квартиру [ADDRESS] всупереч вимог законодавства без згоди усіх зареєстрованих у цій квартирі особі, зокрема, вона своєї згоди на це вселення не давала. Крім цього, [PERSON] забезпечена житлом, має постійне місце проживання за адресою: [ADDRESS]. Вважає, що за цих обставин [PERSON] підлягає виселенню на підставі ч.3 ст.116 ЖК України із самоправно зайнятого жилого приміщення без надання іншого житлового приміщення. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, який просять задовольнити, а проти задоволення зустрічного позову [PERSON] заперечили, зазначивши, що такий є безпідставним і не ґрунтується на законі. Зокрема, доказів того, що батько допускає насильство відносно [PERSON], чинить їй перешкоди в користуванні квартирою відсутні. Натомість з 2006 року [PERSON] не цікавиться квартирою, також не цікавиться і не турбується про свого батька. Зусилля щодо вселення у спірну квартиру відповідач почала проявляти лише після подання позову [PERSON] З приводу виселення [PERSON], то вважають, що для цього немає жодних правових підстав, оскільки остання вселилася у квартиру свого чоловіка після одруження у 2006 році і є єдиною людиною, яка піклується і доглядає за [PERSON] Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти позову [PERSON] заперечив, посилаючись на його безпідставність, а зустрічний позов підтримав і просить такий задовольнити. Крім цього, доповнив, що [PERSON] всупереч доводів її батька жила з донькою і користувалась спірною квартирою, однак певний час, близько двох місяців, змушена була доглядати за квартирою матері на вул.Коломийська, 4/55 у м.Львові, а повернувшись за місцем реєстрації, її з донькою не допустили в квартиру на [ADDRESS], 319/101 через суперечки і конфлікті відносини із батьком та його дружиною [PERSON], оскільки вона заперечувала проти проживання останньої в цьому житлі без її згоди. Внаслідок такої ситуації [PERSON] з донькою [PERSON] не мають можливості проживати в спірній квартирі. Поряд з цим [PERSON] оплачувала за житлово-комунальні послуги за місцем реєстрації за період з 2008 року по 2016 рік. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні проти заявлених до неї позовних вимог про виселення заперечила, зазначивши, що доводи [PERSON] щодо цього є безпідставними, оскільки вона проживає у спірній квартирі законно зі своїм чоловіком. Представники Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки і піклування, [PERSON] і [PERSON] проти задоволення первісного позову заперечили, оскільки в разі його задоволення неповнолітня [PERSON] залишиться без житла, а зустрічний позов в частині усунення перешкод в користуванні квартирою підтримали, щодо вимоги про виселення [PERSON] з квартири поклались на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, третьої особи, показання свідків, дослідивши матеріали даної справи, оглянувши цивільну справу № 2-795/07, суд дійшов висновку, що в задоволенні первісного позову необхідно відмовити, а зустрічний позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що трьохкімнатна квартира [ADDRESS] є неприватизованою, належить до комунальної власності, в такій зареєстровані позивач [PERSON], відповідачі - його донька [PERSON] та її неповнолітня донька [PERSON], [INFO], що підтверджується довідками з місця проживання №2000 від 25.01.2016 року і №2019 від 27.07.2016 року, виданими ЛКП «Сигнівка» (а.с.3, 25). Дана квартира була надана матері позивача - [PERSON] згідно рішення Залізничної ради народних депутатів №513 від 15.11.1988 року (а.с. 75), вона була основним квартиронаймачем квартири, у 2005 році померла. 03.06.2006 року [PERSON] уклав шлюб (справа № 2-795/07, а.с. 6), після чого його дружина [PERSON] вселилася у вказану квартиру і проживає в такій по даний час. Встановлено, що після вселення [PERSON] між позивачем [PERSON] і його дружиною з однієї сторони та відповідачкою [PERSON] з іншої виникли конфліктні стосунки з причини незгоди останньої на вселення без її згоди та проживання дружини батька у спірному житлі. У зв'язку з цим [PERSON] 04.07.2006 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] і його дружини про усунення перешкод в користуванні спірним житловим приміщенням - квартирою на [ADDRESS] і виселення [PERSON] із цієї квартири. Проте сторони на той час примирилися і вказаний позов був залишений без розгляду (справа № 2-795/07). В подальшому відносини між сторонами не налагодились, конфліктні стосунки набували постійного характеру, тому [PERSON] з донькою [PERSON] більше десяти років не користуються спірним житлом, проживають у квартирі, придбаній матір'ю [PERSON], на [ADDRESS] Наведені обставини щодо непроживання відповідачки [PERSON] та її неповнолітньої доньки [PERSON] протягом 10 років і по час розгляду справи в квартирі [ADDRESS] підтверджуються окрім пояснень представника позивача і [PERSON], актом ЛКП «Сигнівка» від 06.04.2015 року, актом ОСББ «Передміся 319» від 17.10.2016 року (а.с. 4, 88), показаннями свідків - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Поряд з цим, названі свідки не повідомили причину непроживання [PERSON] і [PERSON] на [ADDRESS]. Натомість свідки [PERSON], яка є сусідкою по будинку на [ADDRESS], та [PERSON] - двоюрідна сестра [PERSON] і хресна мати [PERSON] ствердили, що їм достовірно відомо і вони особисто бачили те, що причиною залишення [PERSON] з дитиною спірної квартири стали її напружені, конфлікті відносини з батьком і його другою дружиною, які хотіли виписати і виселити [PERSON] з цього житла. Крім цього, з показань свідка [PERSON] вказаний конфліктний характер відносин був зумовлений також поведінкою і способом життя [PERSON], який зловживав спиртним, влаштовував пиятики, гулянки, скандали. Також обоє вказаних свідків підтвердили доводи [PERSON], що вона бажала проживати в спірній квартирі, навідувала батька як в квартирі, так і лікарні, однак [PERSON] виганяв її, змінював замки, завів без її згоди собаку. Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] 1-3 червня 2016 року, тобто до подання 07.06.2016 року [PERSON] первісного позову зверталася в поліцію, Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради, як орган опіки і піклування, та ЛКП «Сигнівка» з приводу того, що їй з неповнолітньою донькою чиняться [PERSON] перешкоди в доступі до житла, в якому вони зареєстровані (а.с. 44-50). Твердження позивача, що [PERSON] не цікавилась квартирою і не оплачувала житлово-комунальних послуг не знайшло свого підтвердження, спростовується поясненнями [PERSON], наданими [PERSON] квитанціями про оплату нею комунальних послуг за квартиру на [ADDRESS] 319/101 в період з 2008 року по 2016 рік. Згідно заяви [PERSON] від 08.05.2009 року про прийняття на навчання її доньки [PERSON] у СЗШ № 1 м.Львова вказана адреса проживання: [ADDRESS] (а.с. 125, 126). Згідно зі ст. 64 Житлового кодексу УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст.72 цього Кодексу, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Однак, позивач не навів суду на виконання вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України доказів безпричинного непроживання відповідачки і її неповнолітньої доньки у спірній квартирі понад шість місяців, як це передбачає ст.71 ЖК УРСР, натомість за наведених встановлених обставин суд вважає, що не проживання відповідачки з дитиною у спірній квартирі є вимушеним в силу її конфліктних відносин із батьком і його дружиною, а не безпричинним, як на тому наполягає позивач, тому [PERSON] і її неповнолітня донька [PERSON] не можуть бути визнані такими, що втратили право користування квартирою на [ADDRESS] Також позивачем [PERSON] не наведено підстав для визнання відповідачів за первісним позовом такими, що втратили право на проживання в спірній квартирі, оскільки, як на підставу свого позову [PERSON] посилається на положення ст.ст. 71, 72 ЖК України, тоді як ними врегульовано питання визнання особи втратившою право користування жилим приміщенням. Що стосується зустрічного позову, то [PERSON] доведено належними і допустимими доказами наявність обставин, які дають підстави для висновку, що її батько чинить їй і доньці перешкоди у доступі та користуванні квартирою на [ADDRESS], тому в цій частині її позов підлягає задоволенню. Прохання позивача за зустрічним позовом [PERSON] надати їй дублікат ключів від вхідних дверей до квартири [ADDRESS] не є позовною вимогою та способом захисту порушеного права, а є обставиною, яка підлягає встановленню та перевірці судом із урахуванням підстав позову [PERSON] і охоплюється вимогою про усунення зі сторони [PERSON] перешкод в доступі та користуванні квартирою [ADDRESS]. Щодо позовної вимоги зустрічного позову [PERSON] про виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення то така не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Зі змісту п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. У національному законодавстві та судовій практиці право на житло гарантоване людині ст. 47, 48 Конституції України. Так, ч.3 ст.47 Основного Закону проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду. Згідно ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Виселення громадян із квартири, яка перебуває в комунальній власності, без надання іншого жилого приміщення врегульовано ст.116 ЖК УРСР. Відповідно до ч.3 ст.116 цієї статті осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Між тим, статтею 65 ЖК України встановлено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Постановою Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.85 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено судам, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Згідно зі ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи за місцем проживання це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Тобто реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін. Отже, відсутність реєстрації [PERSON] у квартирі на [ADDRESS] не змінює її правового статусу члена сім'ї наймача цього житла, а [PERSON] не доведено суду, що за відсутності її письмової згоди на вселення вона не висловлювала такої згоди, натомість, як встановлено, вона, звернувшись у 2006 році з позовом про виселення [PERSON] із спірної квартири, не підтримала в подальшому таких своїх вимог, в судові засідання не з'являлася, у зв'язку з чим її позов було залишено без розгляду (цивільна справа № 2-795, а.с.73). Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи наведене, беручи до уваги встановлені судом обставини і оцінивши досліджені докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на проживання та користування квартирою [ADDRESS] є безпідставними, не ґрунтуються на законі, а відтак в задоволенні таких слід відмовити, а зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню частково, лише в частині вимог про усунення зі сторони [PERSON] перешкод в доступі і користуванні житлом, оскільки вимога про надання ключів від квартири не є самостійною позовною вимогою та способом захисту порушеного права, а вимога про виселення [PERSON] є безпідставною та задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З урахуванням того, що позивач за первісним позовом [PERSON] звільнений від сплати судового збору в силу того, що він є інвалідом ІІ групизгідно посвідчення серії Є №118384, в задоволенні цього позову суд відмовляє, то судовий збір у справі за первісним позовом суд відносить на рахунок держави. Як вбачається із квитанцій № 16095297-1 від 19.09.2016 року та №ПН1532 від 13.03.2017 року (а.с.70, 135), [PERSON] було сплачено 1831,20 грн. судового збору за подання зустрічного позову. Оскільки суд прийшов до переконання, що зустрічний позов підлягає задоволенню частково, позовна вимога немайнового характеру до [PERSON] задовольняється судом, а цей відповідач звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір, сплачений [PERSON] за цю вимогу в розмірі 640 грн. слід компенсувати за рахунок держави. Так як суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги [PERSON] про виселення [PERSON], то відповідно до вимог ст.88 ЦПК України сплачений за цю вимогу судовий збір у розмірі 551.20 грн. відшкодуванню не підлягає. Між тим, зайво сплачена позивачем за зустрічним позовом сума судового збору в розмірі 640 грн. підлягає поверненню [PERSON]

Outcome: partial