Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-09 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Із позовних вимог [PERSON] вбачається, що сторони зареєстрували шлюб 28.02.1998 року у виконкомі Вижньоберезівської сільської ради. Від цього шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] Спільне життя в [PERSON] з [PERSON] не склалося. Причина в тому, що вони не зійшлися характерами і розлюбили одне одного. Протягом семи місяців вони проживають окремо, спільного сімейного життя в них немає ніякого, тому позивач змушений був звернутися з цим позовом до суду. Подальше спільне життя сторін і збереження їхньої сім'ї є неможливим, адже сім'ї як такої не існує, а шлюб носить формальний характер. Надії на примирення немає. Просить розірвати шлюб, неповнолітніх дітей в подальшому залишити на вихованні відповідачки, яким [PERSON] зобов'язується в подальшому надавати матеріальну допомогу у добровільному порядку, а судові витрати віднести на його рахунок. Відповідач - [PERSON], в судове засідання не з'явилася повторно, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини своєї неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не подавала. За таких обставин суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи вважає, що позов підлягає до задоволення, із таких підстав. Як вбачається із матеріалів справи, сторони зареєстрували шлюб 28 лютого 1998 року у Виконавчому комітеті Вижньоберезівської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області, про що складено відповідний актовий запис № 1 (а.с.5). У вказаному шлюбі народилися діти: [PERSON] [INFO] і [PERSON] [INFO] (а.с.4) Причиною розпаду сім'ї стало те, що шлюб носить формальний характер. Згідно з ч. 1 ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 р., вбачається, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З урахуванням наведеного суд вважає, що сім'я [PERSON] і [PERSON] розпалася, а тому шлюб слід розірвати, залишити відповідачці на проживанні та вихованні неповнолітніх дітей, а судові витрати віднести на рахунок позивача. На підставі наведеного, ч. 1 ст. 51 Конституції України, ст.ст. 56, 104, 109-112 Сімейного Кодексу України, п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та

Outcome: approved