Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

[PERSON] звернувся 27 вересня 2016 року до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON], в якому просить визнати за ним право власності на автомобіль Toyota Camry, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], номер кузову JTNBK40K203044975. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що 20.04.2013 року між ним та [PERSON] (батьком відповідача [PERSON]), з яким у позивача були дружні та довірительці стосунки, під час зустрічі у м. Нова Одеса Миколаївської області був укладений в усній формі договір купівлі-продажу автомобіль «Тоуота Саmrу» 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], номер кузову JTNBK40K203044975. Автомобіль був зареєстрований на [PERSON] (відповідача), від імені якого діяв його батько [PERSON], який передав позивачеві вказаний автомобіль, ключі від нього та технічний паспорт. Ціна автомобіля була узгоджена між позивачем та батьком відповідача в сумі, еквівалентній 25 000,00 доларів США. Сторони не домовлялися про конкретний строк оплати, однак позивач вирішив повністю розрахуватися за автомобіль до кінця 2013 року. 22.04.2013 року він передав батькові відповідача [PERSON] під час зустрічі з ним у м. Нова Одеса Миколаївської області, 3 000 дол. США. Наприкінці вересня 2013 року передав йому ще 16 000,00 доларів США (які позивач виручив від продажу свого автомобілю «Нyndai Santa Fe») та 16 000,00 грн. (які позичив у батька своєї дружини [PERSON]). Факт передачі грошей за автомобіль у сумі 16 000,00 дол. США і 16 000,00 грн. відбувався за участі дружина позивача [PERSON] та дружини [PERSON] [PERSON]. Позивач посилається на те, що 02.12.2013 року він знову зустрівся з батьком відповідача в м. Нова Одеса та передав йому, у присутності їх спільного знайомого [PERSON], 32 000,00 грн., які позичив у двоюрідного брата своєї дружини [PERSON] в кінці листопада 2013 року, чим повністю розрахувався за автомобіль. Батько відповідача [PERSON] просив позивача оформити реєстрацію автомобіля на своє на імя у 2014 році, щоб не сплачувати збір 13% до Пенсійного Фонду, оскільки у 2013 році він уже здійснив продаж іншого автомобілю «Lexus LX 570», який також був зареєстрований на імя відповідача. Однак несподівано помер у січні 2014 року. Позивач вважає, що батько відповідача, укладаючи з позивачем договір купівлі-продажу автомобіля, діяв як представник відповідача, за усним договором з ним на безоплатній основі. Позивач вказує на те, що Відповідач знав про те, що його батько продав автомобіль, про що свідчить його поведінка, а саме відсутність будь-яких претензій з приводу продажу його автомобіля, розрахунку за автомобіль, та не вчинення ніяких дій з метою витребування у позивача вказаного автомобіля. Також, позивач посилається на те, що 22.04.2016 р. на сайті Миколаївської обласної інтернет-газети «Новості N» було розміщене інтервю відповідача, в якому він фактично підтверджує передачу автомобіля позивачеві в 2013 році за 25000 доларів США, з яких позивач сплатив 23000 доларів, а решту обіцяв віддати до кінця року, укладання угоди проходило за сприяння батька відповідача. Позивач зазначає, що на теперішній час автомобіль зареєстрований на імя відповідача, однак враховуючи те, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, у нього виникло право власності на вказаний автомобіль, а факт не визнання відповідачем цього права власності, надає йому право вимагати визнання в судовому порядку права власності на вказаний автомобіль. Провадження по справі відкрито 24 жовтня 2016 року. 09 лютого 2017 року представник відповідача надав заперечення на позов, в яких просив відмовити у задоволенні позову. При цьому послався на те, що угоди купівлі-продажу транспортних засобів мають здійснюватися у відповідності до вимог Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілі, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, договір купівлі-продажу автомобіля обов?язково повинен мати письмову форму та підлягає обов'язковій державній реєстрації в підрозділах ДАІ. Такі вимоги є суттєвими умовами при укладені договору купівлі-продажу автомобіля і їх недотримання не дає підстав вважати, що такий правочин відбувся однак, позивачем не надано документів, які б підтверджували правомірність придбання ним у відповідача транспортного засобу, наведених у постанові КМУ № 1388, а намагання довести такий факт поясненнями свідків, до таких не відноситься. [PERSON] не був власником вищевказаного автомобіля, та на момент передання частини коштів в рахунок за автомобіль Позивач це усвідомлював. Тобто сторонами по справі і не міг бути укладений письмовий договір купівлі-продажу автомобілю як того вимагає чинне законодавство, так як даний договір з позивачем міг укласти тільки власник автомобілю. Відповідач вважає, що позивачем, в порушення домовленості з купівлі-продажу автомобіля, що виникла між померлим [PERSON] та Позивачем, який автомобіль прийняв, однак не розрахувався, чим не виконав зобовязання за договором купівлі-продажу. Однак, Позивач не надав навіть розписки про передачу/отримання померлим або Відповідачем частин коштів які передавались, хоча розписка діючим законодавством розглядається як документ, що посвідчує передання визначеної грошової суми, хоча й не є договором купівлі-продажу. Ухвалою суду від 09 лютого 2017 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили судового рішення по цивільній справі № 522/7931/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про спростування відомостей що не відповідають дійсності, принижують честь, гідність та ділову репутацію. 13 вересня 2017 року провадження у справі відновлено, а рішенням цивільній справі № 522/7931/16-ц, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26.07.2017 року, вирішено визнати недостовірною інформацію, поширену відповідачем, в інтервю Миколаївській обласній інтернет - газеті «Новості N1», розміщеному 22.04.2016 року в мережі Інтернет за адресою http://novosti-n.org/news/read/103745.html, та сайті https://www.youtube.com/watch?v=jAHN82WvXaY, під назвою «Где ты видел, чтобы прокуроры что-то кому-то возвращали?» відносно того, що [PERSON] заволодів автомобілем «Toyota Camry» шахрайським методом та нічого не заплатив за цей автомобіль. Відповідно до Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII Цивільний процесуальний Кодекс викладено у новій редакції, який набрав чинності з 15.12.2017 року. Згідно п. 9 ч.1 Перехідних Положень (розділ ХІІІ) справи, провадження яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (Законом України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою суду від 06 лютого 2018 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на автомобіль марки TOYOTA CAMRY, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер кузову JTNBK40K203044975, до набрання законної сили рішенням по даній справі. В судовому засіданні що відбулось 03 липня 2018 року сторони надали пояснення що відтворюють зміст позову та заперечення на позов, 23 жовтня 2018 року в судовому засіданні було досліджено докази та відеоматеріали. В судове засідання 20 листопада 2018 сторони не з?явилися, їх представники надали заяви про проведення судового засідання за їх відсутності, представник позивача вимоги підтримав, просив задовольнити, а представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. Суд вирішує справу за відсутності сторін, на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ВЕС 074651, яке видане Новоодеським ВРЕР УДАІ УМВС України в Миколаївській області, автомобіль Toyota Camry, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], номер кузову JTNBK40K203044975 належить [PERSON]. Позивач посилається на те, що вказаний автомобіль переданий йому (передано як сам автомобіль, так і ключі від нього та технічний паспорт) в 2013 році батьком власника [PERSON], який діяв від імені власника по усній довіреності, за що позивач сплатив оговорену суму в розмірі 23000 доларів США частинами до кінця 2013 року. Однак не зміг переоформити вказаний автомобіль на себе через смерть [PERSON] в січні 2014 року. Відповідач заперечує проти позову [PERSON], вказуючи на те, що він, як власник з позивачем ні про що не домовлявся, а позивач продовжує володіти вказаним автомобілем незаконно та не розрахувався за даний автомобіль. Відповідно до ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. До таких вимог, зокрема, належить вимога щодо вчинення правочину у встановленій законом формі та те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України угода вважається укладеною, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. В той же час, угоди купівлі-продажу транспортних засобів мають здійснюватися у відповідності до вимог Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілі, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (далі - Правила державної реєстрації та обліку автомобілів). Відповідно до пунктів 2, 7, 8 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів передбачено порядок набуття права власності на транспортний засіб з обов'язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу на підставі документів, що підтверджують право власності. Відповідно до пунктів 7, 8 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів до документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів в тому числі відносяться договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, договори купівлі-продажу транспортних засобів, оформлені в Державтоінспекції, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби. Факт придбання автомобіля на підставі зазначеного правочину повинен бути належним чином зареєстрований в підрозділах ДАІ з обов'язковим пред'явленням свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) з відміткою підрозділу ДАІ про зняття транспортного засобу з обліку. Перед відчуженням такий транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. Тобто, угода щодо купівлі-продажу автомобіля обов?язково повинна мати письмову форму та підлягає обов'язковій державній реєстрації. Такі вимоги є суттєвими умовами при укладені договору купівлі-продажу автомобіля і їх недотримання не дає підстав суду вважати, що такий правочин відбувся. Однак, позивачем не надано документів, які б письмово підтверджували придбання ним у відповідача вказаного транспортного засобу, відповідно до положень постанови КМУ № 1388, а тому суд доходить висновку про необгрунтованість вимог позивача в даній частині щодо чинності правочину відносно обов?язкової письмової форми даного правочину. Крім того, відповіді до ч.3 ст. 237 ЦК України, представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до ст. 239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Відповідно до\~ч.1,3\~ ст.\~244\~ЦК України,\~представництво,\~яке грунтується\~на договорі,\~може здійснюватися\~за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до ч.1 ст. 245 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. За таких обставин, суд вважає, що відсутність письмової довіреності відповідача на ім?я його батька [PERSON], яка повинна була мати саме таку форму, в силу обов?язкової письмової форми даного правочину, свідчить про те, що [PERSON] не мав повноважень на укладення від імені відповідача договору купівлі-продажу автомобіля. Таким чином, суд доходить висновку про необгрунтованість вимог позивача в даній частині щодо чинності правочину так як не доведено те, що волевиявлення учасника правочину було вільним і відповідало його внутрішній волі, тобто те, що відповідач мав намір відчужити позивачеві належний йому автомобіль. Оскільки судом встановлено не додержання вимог, які є необхідними для чинності правочину, які визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, вимоги щодо вчинення правочину у встановленій законом письмовій формі та вимоги про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, суд доходить висновку, що даний правочин не може вважатися чинним, а отже не може бути підставою набуття позивачем права власності на автомобіль Toyota Camry, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], номер кузову JTNBK40K203044975, що належить [PERSON]. Крім того, суд бере до уваги той факт, що позивач не надав суду жодних доказів передачі [PERSON] особисто чи через його батька грошових коштів, які позивач вказує як оплату за придбання спірного автомобіля. При цьому, обставини , які встановлені рішенням по цивільній справі № 522/7931/16-ц, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26.07.2017 року, про недостовірність інформації, поширеної відповідачем, в інтервю Миколаївській обласній інтернет-газеті «Новості N1», відносно того, що [PERSON] заволодів автомобілем «Toyota Camry» шахрайським методом та нічого не заплатив за цей автомобіль, не є доказом для даної справи, в розумінні положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, так як судом зазначено про те, що ця інформація нічим не підтверджена, але цей факт також не є підтвердженням того, що позивач сплачував грошові кошти за спірний автомобіль відповідачу. Щодо встановленого в рішенні висновку, про наявність домовленості між позивачем та батьком відповідача щодо купівлі-продажу спірного автомобіля, за який [PERSON] проведена оплата, то цей факт, в силу положень ч.7 ст.82 ЦПК України не є обов?язковим для суду, до того ж встановлена обставина підтверджує лише факт домовленості вказаних осіб, а не підтверджує укладення угоди про купівлю-продаж спірного автомобіля. Таким чином, суд доходить висновку про необґрунтованість позову [PERSON] та відмовляє у його задоволенні.

Outcome: dismissed