Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Марїнського районного суду Донецької області з позовом до [PERSON], [PERSON] про відшкодування матеріальної і моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 04 квітня 2012 року між ним та відповідачами по справі було укладено угоду про купівлю-продаж житлового будинку, розташованого за адресою: Донецька область, Марїнський район, м. Курахове, пр. Комсомольський, 41 за 80 000 гривень. З метою забезпечення виконання зобовязань за цим договором, позивач передав відповідачам аванс у розмірі 4 000 гривень. Відповідачі передали йому ключі від будинку, правоустановчі документи і дали згоду на проведення капітального ремонту будинку. Позивач вселився в будинок, закупив будівельні матеріли та почав робити ремонтні роботи. В порушення зазначеної угоди відповідачі відмовились в односторонньому порядку від укладення договору, не повернули аванс в розмірі 4 000 гривень, та добровільно не відшкодували витрати за проведені позивачем ремонтні роботи в розмірі в 5 822 гривні, які позивач просив стягнути з відповідачів на свою користь. Заочним рішенням Марїнського районного суду Донецької області від 19 серпня 2013 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] задоволено в повному обсязі. Ухвалою Марїнського районного суду Донецької області від 19 грудня 2013 року зазначене заочне рішення скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку. В березні 2014 року, після скасування заочного рішення, позивач [PERSON] уточнив свої позовні вимоги, а саме: разом з ним із позовом звернулась його дружина [PERSON], які збільшили розмір матеріальної шкоди до 13 822 гривні і просили стягнути солідарно з відповідачів моральну шкоду у розмірі 25 000 гривень, витрати на правову допомогу у розмірі 1 800 гривень та судовий збір. В обґрунтування матеріальної шкоди в розмірі 13 822 гривні позивачі посилались на те, що сума передана ними в забезпечення зобовязання по договору купівлі-продажу будинку є завдатком і відповідно до статті 571 ЦК України завдаток повинен бути відшкодований відповідачами у подвійному розмірі - 8 000 гривень, а вартість ремонту будинку складає 5 822 гривні відповідно до наданих квитанцій. В обґрунтування позовних вимог про відшкодування моральної шкоди позивачі посилаються на те, що після відмови в оформленні договору купівлі-продажу і виселення їх із будинку у [PERSON] загострились захворювання, що змусило її звертатись до медичних закладів і проходження курсу лікування. Вказані обставини порушили їх нормальний уклад життя. Рішенням Марїнського районного суду Донецької області від 2 серпня 2016 року частково задоволено позов [PERSON] і [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Додатковим рішенням Марїнського районного суду Донецької області від 3 квітня 2017 року викладено резолютивну частину рішення в наступній редакції: *стягнуто з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку на користь [PERSON] і [PERSON], в рівних частинах, в порядку відшкодування матеріальної шкоди 13 822 гривні; *стягнуто з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку на користь [PERSON] і [PERSON], в рівних частинах, в порядку відшкодування моральної шкоди 1 000 гривень; *стягнуто з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку на користь [PERSON] і [PERSON], в рівних частинах, витрати по сплаті судового збору в розмірі 479 гривень 40 копійок; *в іншій частині позовних вимог відмовлено. Не погодившись із рішенням суду, [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову з таких підстав: - суд першої інстанції помилково вважав встановленим факт укладення між сторонами договору купівлі-продажу спірного будинку, оскільки сторонами не було узгоджено всіх істотних умов договору купівлі-продажу, а тому не можна застосовувати наслідки недійсності до правочину, який не було вчинено; - судом першої інстанції не враховано, що відповідачка [PERSON] не є власником спірного будинку, і не мала права здійснювати його продаж; - судом невірно встановлено обставини справи, а саме: у квітні 2012 року [PERSON] та [PERSON] домовились, що останній може стати покупцем будинку, якщо встигне оформити всі необхідні документи (у тому числі і договір купівлі-продажу) до моменту смерті матері відповідачки, яка отримала цей будинок у спадок за законом після смерті свого чоловіка. Після смерті матері відповідачки позивачем не було вчинено жодних дій для належного оформлення документів про перехід права власності на будинок, а тому попередня домовленість втратила чинність. Під час розгляду справи в апеляційній інстанції від [PERSON] та [PERSON] надійшли заяви про розгляд справи без їх участі (а.с. 113-115). Позивачі заперечували проти доводів апеляційної скарги і просили її відхилити, а рішення суду залишити без змін. Вислухавши суддю-доповідача, позивачів, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову з таких підстав. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідачів солідарно на користь позивачів подвійної суми завдатку, суд першої інстанції виходив із того, що 4 000 гривень, сплачених позивачем, є завдатком, а тому вказана сума повинна бути стягнута у подвійному розмірі. Стягуючи з відповідачів на користь позивачів матеріальну шкоду у розмірі 5 822 гривні, суд вважав що вказані витрати були понесені позивачами під час ремонту житлового будинку, а тому позовні вимоги в цій частині були задоволені. Розмір моральної шкоди, стягнутої на користь позивачів і підстави стягнення, у судовому рішенні не мотивовані. З такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, оскільки вони зроблені із порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права. Відповідно до розписки від 4 квітня 2012 року [PERSON] взяла у [PERSON] завдаток в сумі 4 000 гривень та зобовязалась продати свій будинок [PERSON] в узгоджений сторонами час (а.с. 3). Відповідно до статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Частиною 2 статті570 ЦК України передбачено, що якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Таким чином, внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку наявності зобов'язання, тобто укладеного між сторонами договору, яким визначено предмет та істотні умови, тобто відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України умов про предмет договору, умов, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Істотними умовами договору купівлі-продажу житлового будинку є умови про предмет та ціну договору та його нотаріальне посвідчення (статті 655, 657 ЦК України). За змістом розписки, наданої позивачем, [PERSON] отримала у [PERSON] завдаток в сумі 4 000 гривень та зобовязалась продати свій будинок. При цьому позивачем [PERSON] та [PERSON] не були визначені будинок, місце його знаходження та продажна ціна будинку, що є істотними умовами договору купівлі-продажу житлового будинку. Рішенням Мар*їнського районного суду Донецької області від 14 січня 2013 року ( яке набрало чинності) по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на будинок (справа №2/533/2074/2012) було встановлено, що на час написання цієї розписки відповідачка [PERSON] не була власником будинку, який вона обіцяла продати позивачу [PERSON] Виходячи із встановлених фактів, наданих сторонами доказів та вимог закону, апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що сплачена позивачем сума у розмірі 4 000 гривень є завдатком, не відповідає фактичним обставинам справи і вимогам закону. Що стосується рішення суду першої інстанції про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 5 822 гривні, які були витрачені на ремонт житлового будинку, то апеляційний суд виходить із наступного. Відповідно до частини 2 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (частина 1 статті 60 ЦПК України). В обґрунтування позовних вимог про стягнення витрат на ремонт будинку позивачі надали ксерокопії квитанцій на будівельні матеріали. Доказів того, що власник будинку дозволив позивачам проводити ремонтні роботи у будинку і на яких умовах, до оформлення договору купівлі-продажу в нотаріальній конторі, надано не було. Крім того вказані документи підтверджують лише купівлю кимось будівельних матеріалів і не є належними доказами підтвердження того, що ці матеріали були куплені позивачем і використані на ремонт саме цього будинку. Виходячи із доказів, які надані позивачами в обґрунтування позовних вимог про стягнення витрат на проведення ремонту у будинку, апеляційний суд вважає, що позивачі не довели у встановленому законом порядку їх право на стягнення цих витрат з відповідача. Відповідно до частини 1 статті 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Сторонами вважаються особи, які є учасниками спірних матеріальних відносин. Із змісту розписки вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] виник спір з приводу продажу будинку та повернення грошей і тому сторонами по справі є лише ці особи. Відповідно до частин першої і другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. При цьому суд першої інстанції не врахував також, що згідно зі статтею 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Звертаючись до суду з позовом про солідарне стягнення матеріальної і моральної шкоди, позивачі не довели існування між ними та відповідачами спільних зобов*язань і щодо неподільності предмета, а тому належним позивачем у цій справі є [PERSON], а належним відповідачем [PERSON]. Розглядаючи справу, суд першої інстанції вказані вимоги Цивільно-процесуального і Цивільного Кодексів України не врахував і вирішив питання щодо прав і обовязків [PERSON] і [PERSON], які не є учасниками правовідносин, які виникли між [PERSON] та [PERSON] відповідно до розписки від 4 квітня 2012 року і неправильно стягнув солідарно з [PERSON] та [PERSON] гроші на користь позивачів. Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає за можливе застосувати частину 3 статті 303 ЦПК України щодо не обмеження доводами апеляційної скарги, оскільки під час розгляду справи було встановлено неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Що стосується висновків суду першої інстанції про стягнення на користь позивачів моральної шкоди, то відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року спори про відшкодування заподіяної фізичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Правовідносини, які виникли між [PERSON] та [PERSON], не передбачають відшкодування моральної шкоди, а тому у суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення позову в цій частині. Виходячи із встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, висновок суду першої інстанції про стягнення матеріальної і моральної шкоди винесено із порушенням норм матеріального і процесуального права, що згідно із пунктом 4 частини 1 статті 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення. Відповідно до частини 2 статті 390 ЦК України власник майна має право вимагати від добросовісного набувача передання усіх доходів від майна, які він одержав або міг одержати з моменту, коли дізнався чи міг дізнатися про незаконність володіння ним, або з моменту, коли йому було вручено повістку до суду у справі за позовом власника про витребування майна. З моменту відмови відповідачки укласти з позивачем договір купівлі-продажу будинку, вона незаконно володіла сплаченим їй авансом у розмірі 4 000 гривень, а тому аванс підлягає поверненню позивачу у зазначеному розмірі. Оскільки судом першої інстанції встановлені всі обставини по справі, але висновок суду не відповідає фактичним обставинам по справі, апеляційний суд вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати і постановити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову і стягнення з відповідачки на користь позивача авансу у розмірі 4 000 гривень, а у задоволенні позову про відшкодування витрат на ремонт будинку відмовити з вищенаведених підстав. Що стосується рішення суду першої інстанції про відмову у стягненні витрат на правову допомогу, то суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не було надано доказів на підтвердження суми витрат. Однак з таким висновком суду першої інстанції в повній мірі погодитись неможливо з таких підстав. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно із частиною 1 статті 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов*язаних з розглядом справи. Відповідно з частиною 3 цієї статті до витрат, пов*язаних із розглядом справи, належать витрати на правову допомогу. Склад та розмір витрат, пов*язаних із оплатою правової допомоги, належить до предмета доказування у справі. Відповідно до частини 1 статті 56 ЦПК правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Позивач просив стягнути з відповідачів у відшкодування витрат на правову допомогу 1 800 гривень. На підтвердження цього розміру ним були надані 2 копії товарних чеків: один чек від 3 грудня 2012 року на 1 500 гривень за юридичні послуги, а другий чек №1 від 25 грудня 2013 року, виданий ЧП «Дмитрієва» на 300 гривень за адвокатські послуги. Згідно із частинами 4 і 5 статті 42 ЦПК України повноваження адвоката як представника можуть також посвідчуватись ордером, дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги, або договором. До ордера обов'язково додається витяг із договору, у якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. Витяг засвідчується підписом сторін договору. Оригінали документів, зазначених у цій статті, або копії з них, посвідчені суддею, приєднуються до справи. Позивачем [PERSON] не були надані суду першої інстанції документи, на підтвердження повноважень особи, яка видала йому чеки і існування між ними відносин відповідно до статті 42 ЦПК України. Виходячи із встановлених фактів, наданих позивачем доказів та вимог закону, апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу через ненадання доказів сплати 1 800 гривень є неправильним і у задоволенні цих вимог необхідно відмовити з інших підстав, а саме через не підтвердження повноважень особи, яка видала йому чеки і існування між ними відносин по наданню правової допомоги. Згідно із пунктом 20 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» N 14 від 18 грудня 2009 року у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Outcome: partial