Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до директора комунального підприємства «Луцький зоопарк» про зміну підстав і формулювання звільнення та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що наказом директора [PERSON] №11 від 01.03.2014 року був прийнятий на посаду сторожа у КП «Луцький зоопарк». Однак, 09.12.2016 року наказом №64 його було звільнено з посади сторожа у зв'язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором та Правилами внутрішнього трудового розпорядку за п. 3 ст. 40 КЗпП України, про що зроблений відповідний запис у його трудову книжку. Вважає, що звільнення його із займаної посади за вказаною статтею КЗпП України є незаконним, оскільки за час виконання трудових відносин він жодного разу не притягався до дисциплінарної відповідальності, жодного акту, який би свідчив про порушення ним умов трудового договору та Правил внутрішнього трудового розпорядку відповідач не складав та не ознайомлював його з ним. Крім того, жодного наказу про оголошення йому догани чи застосування щодо нього будь-яких дисциплінарних стягнень відповідачем не складено. Вказує, що його було звільнено з роботи в перший день після закриття листка непрацездатності. При цьому, погіршення його стану здоровя було викликано незаконними діями з боку відповідача. У звязку з чим, просив визнати незаконними дії директора КП «Луцький зоопарк» [PERSON] щодо його безпідставного звільнення за п. 5 ст. 40 КЗпП України; зобовязати директора КП «Луцький зоопарк» [PERSON] протягом 3-х календарних днів з дня набранням рішенням суду законної сили, внести відповідний запис до його трудової книжки щодо звільнення з посади сторожа з 09.12.2016 року за п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін; стягнути з відповідача на його користь 7000 грн. моральної шкоди та судові витрати у справі. Ухвалою суду від 21.03.2017 року за згодою позивача замінено неналежного відповідача директора КП «Луцький зоопарк» [PERSON] на належного комунальне підприємство «Луцький зоопарк». В судовому засіданні позивач та його представник позивача позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у заяві та просили їх задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні за безпідставністю. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Відповідно до\~ст. 24 КЗпП України\~трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим, зокрема при укладенні трудового договору з фізичною особою. Підставами припинення трудового договору, згідно з положеннями п. 1 ч. 1\~ст. 36 КЗпП України\~є, зокрема, угода сторін. Відповідно до п. 8\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП України\~(за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП). Підставами розірвання трудового договору, згідно з положеннями п.3\~ст. 40 КЗпП України\~є, зокрема, систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Згідно ч. 3\~ст. 235 КЗпП України\~рішення про зміну формулювання звільнення орган по розгляду трудових спорів приймає в тому випадку, якщо формулювання причин звільнення є неправильним (тобто таким, що не відповідає фактичним обставинам справи), або таким, що не відповідає чинному законодавству при відсутності підстав для поновлення на роботі. При цьому суд змінює формулювання і вказує в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (її частину, пункт закону). Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Судом встановлено, що на підставі наказу комунального підприємства «Луцький зоопарк» №11 від 01.03.2014 року [PERSON] був прийнятий на посаду сторожа, що підтверджується копією трудової книжки серії БТ-І №8594407 (а.с. 9-10). Наказом комунального підприємства «Луцький зоопарк» №64 від 09.12.2016 року [PERSON], звільнено з посади сторожа КП «Луцький зоопарк» з 09.12.2016 року у звязку із систематичним невиконанням без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором та Правилами внутрішнього трудового розпорядку, тобто за п. 3\~ст. 40 КЗпП України. В судовому засіданні зясовано, що підставою для звільнення [PERSON] слугував наказ № 94 від 15.08.2016, яким сторожу КП «Луцький зоопарк» оголошено догану (а.с. ). При цьому, як слідує із акту від 15.08.2016 року, [PERSON] в присутності головного інженера [PERSON] та бухгалтера [PERSON] отримав копію наказу №94 від 15.08.2016 року та ознайомився з його змістом, однак відмовився поставити свій підпис на оригіналі наказу (а.с. ). Крім того, як вбачається з акту перевірки Державної інспекції України з питань праці додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування КП «Луцький зоопарк» №04-0005/15 від 06.01.2017 р., проведеної за заявою [PERSON], порушень вимог законодавства про працю під час його звільнення не виявлено. Згідно п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Отже, суду надане право змінити лише формулювання причин звільнення, а змінювати підставу звільнення за власною ініціативою суд не вправі. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК України та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Враховуючи те, що вимог про скасування спірного наказу про звільнення та наказів про оголошення доган, позивач не ставив, а суд розглядає справу в межах позовних вимог, тому суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] про зміну підстав та формулювання звільнення слід відмовити. Так, позивач в позові поставив питання щодо зміни причин формулювання звільнення вказавши підставою його звільнення - п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. У п. 1 ст. 36 КЗпП України не визначено форму домовленості (угоди сторін) про звільнення за цією підставою припинення трудового договору. Однак вільне волевиявлення сторін на укладення і припинення трудового договору варто розглядати у зв'язку з формою його вираження, встановленою у законі. Отже, в розумінні вказаної вимоги КЗпП України обов'язковою умовою для звільнення працівника з посади необхідна згода обох сторін, при цьому позивач не звертався до відповідача із заявою про розірвання трудового договору за згодою сторін, а з боку роботодавця така згода не надавалась. При цьому, в судовому засіданні позивачем та її представником всупереч ст. 60 ЦПК України не представлено суду будь-яких належних доказів наявності порушень з боку відповідача стосовно притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed