Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, просив стягнути з ТОВ «Завод-фірма «Ось» на його користь невиплачену заробітну плату за період з 1 липня по листопад 2013 року включно в сумі 6316,78 грн. і середній заробіток за період затримки розрахунку з 14 січня по 3 лютого 2014 року в сумі 967,14 грн., а також завдану йому моральну шкоду в сумі 6000 грн., а всього 13283,92 грн.; окрім того, стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати по наданні йому юридичній допомозі в сумі 350 грн. В подальшому уточнив позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку, просив його стягнути по день розгляду справи. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 01.06.2006 року по 13.01.2014 року він працював слюсарем механоскладальних робіт на ТОВ «Завод-фірма «Ось» в м. Кіровограді. 13.01.2014 року був звільнений за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). Перед звільненням з середини листопада по 13.01.2014 року в зв'язку з відсутністю роботи, позивач перебував у відпустці за власний рахунок. На день звільнення з роботи позивачу не була виплачена заробітна плата за період з 01.07.2013 року по листопад 2013 року, а саме на загальну суму 6316,78 грн. Тому, [PERSON] вважає дії відповідача незаконними, з підстав передбачених ч. 1 ст. 116 КЗпП України. На день пред'явлення позову до суду сума середнього заробітку, який відповідач повинен сплатити на користь позивача за час затримки розрахунку становить 967,14 грн., вказавши. що позовні вимоги в цій частині він збільшить на день розгляду справи в суді. Щодо відшкодування моральної шкоди зазначав, що затримка належної йому заробітної плати призвела до того, що він не може самостійно утримувати себе та свою родину. Також, він хворий на «цукровий діабет» 2-го типу і потребує постійного лікування, яке коштує недешево. Постійний пошук джерел для існування родини позивача призводить до значних моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя та життя його сім'ї. Завдану моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 6000 грн. Позивач до початку судового засідання подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі і просив їх задовольнити. Вказав, що просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку по день ухвалення рішення суду. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належно та вчасно. Причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи без його участі не подавав. Розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивач працював слюсарем механоскладальних робіт ІІІ розряду в ТОВ «Завод-фірма «Ось» (запис № 16 в трудовій книжці від 01.06.2006 року, зроблений на підставі наказу від 01.06.2006 року). Наказом № 3 від 13.01.2014 року позивача звільнено на підставі п.1 ст. 6 КЗпП України (угода сторін). Перед звільненням, з середини листопада по 13.01.2014 року в зв'язку з відсутністю роботи позивач перебував у відпустці за власний рахунок. На день звільнення з роботи йому не була виплачена заробітна плата за період з 01.07.2013 року по листопад 2013 року на загальну суму 6316 грн. 78 коп. без вирахування обов'язкових податків та платежів (а.с.7) Згідно довідки № 26 від 18.02.2014 року, наданої ТОВ «Завод-фірма «Ось», станом на 18.02.2014 року підприємство перед [PERSON] має заборгованість по заробітній платі в сумі 5606,09 грн., а саме: за липень 2013 року - 1208,25 грн.; за серпень 2013 року - 1315,12 грн.; за вересень 2013 року - 1315,12 грн.; за жовтень 2013 року - 1154,81 грн.; за листопад 2013 року - 612,79 грн. (а.с.19). Розмір заборгованості по заробітній платі в даній довідці зазначено за мінусом обов'язкових податків та платежів. Відповідно до ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Згідно статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. За таких обставин, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача нарахована, але не виплачена заробітна плата, в розмірі 6316 грн. 78 коп., що після вирахування обов'язкових податків та платежів становитиме 5606грн. 09 коп. В силу статті 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач в уточненні до позовної заяви просив провести середній розрахунок на день ухвалення рішення. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з абзацом 3 пункту 3 Постанови усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 8 Постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Згідно довідки про середню заробітну плату від 18.02.2014 року, виданої ТОВ «Завод-фірма «Ось», середня заробітна плата [PERSON] за січень-грудень 2013 року становить 34,10 грн. Судом на підставі листа Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік» та розпорядження №920-р від 21.11.2013 року визначено, що період затримки розрахунку з позивачем становить 36 робочих днів. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на 28.02.2014 року становить: 36 робочих днів х 34,10 = 1227,60 грн. Згідно ст. 141 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен неухильно додержуватись законодавства про працю. Недотримання вимог трудового законодавства щодо проведення розрахунку з працівником при звільненні, свідчить про порушення норм законодавства про працю України та трудових прав позивача. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Відповідно до ч. 4 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Не підлягає задоволенню позовна вимога позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Проте, належних доказів щодо існування зазначених обставин до суду надано не було. На обґрунтування моральної шкоди, крім іншого позивачем зазначено, що відсутність коштів ускладнювала придбання ліків необхідних при цукровому діабеті. Проте, в судовому засіданні позивач не зміг надати медичні документи, що підтверджують наявність хвороби, про яку зазначено у позові. Не були належним чином доведені інші обґрунтування завданої йому відповідачем моральної шкоди. Сам по собі факт наявної заборгованості по виплаті заробітної плати, без сукупних факторів на підтвердження додаткових зусиль для організації свого життя не є підставою до відшкодування моральної шкоди. За наведеного суд, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково, а саме, що стосується стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за період затримки розрахунку. Оскільки, позивач не є фахівцем в галузі права та юридично не обізнаний, то для захисту своїх порушених прав і законних інтересів він звернувся за правовою допомогою до адвоката. Статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу, кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. У відповідності до ст. 12 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. Згідно квитанції, позивачем за надання правової допомоги було сплачено кошти в розмірі 350 грн. (а.с.8). Стаття 79 ЦПК України визначає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати і звільнення від сплати встановлюється законом. До витрат, пов'язаних з розгляду судової справи, належить, зокрема витрати на правову допомогу. Відповідно до ч.1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на правову допомогу у розмірі 350 грн. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати від сплати судового збору звільняються. Згідно з ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволення чи відхилення частини вимог. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: partial