Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду в інтересах недієздатної [PERSON] з позовом до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району м. Запоріжжя, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бєлоусова В.О. про визнання договору дарування недійсним, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14.03.2017 року його матір [PERSON] визнано недієздатною. Рішенням цього ж суду від 25.04.2017р. над недієздатною [PERSON] встановлено опіку і його призначено опікуном. На теперішній час йому стало відомо, що 27.12.2016 року, коли ступень наявних у [PERSON] порушень був таким, що позбавляв її здатності усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, його матір»ю було укладено договір дарування житлового будинку [ADDRESS], що належав їй на праві власності. Вказаний договір був посвідчений 27 грудня 2016 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бєлоусовою В. О. за реєстровим № 3996. Вважає, що під час укладення договору дарування його мати [PERSON] внаслідок тяжкої хвороби та психічних розладів не могла повністю усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому укладений нею договір дарування необхідно визнати недійсним, скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок №129 по вулиці Зразковій в м. Запоріжжі. В подальшому позовні вимоги було збільшено(а.с. 38-40) та окрім вказаних позовних вимог позивач просив визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок, розташований за вищевказаною адресою. На підставі ухвали суду від 08 червня 2017 року задоволено заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову. Позов забезпечено шляхом накладення арешту на житловий будинок № 129, розташований по вулиці Зразковій м. Запоріжжя, зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на ім?я [PERSON].(а.с.31-32 т.1). Позивач [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, що викладені ним у позовній заяві. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі ордеру на надання правової допомоги серії [NUMBER], позовні вимоги підтримав у повному обсязі і також просив їх задовольнити. Пояснення суду в обґрунтування позовних вимог надав аналогічні тим, що викладені в позовній заяві, з урахуванням збільшення позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, оскільки вважає позов необґрунтованим Представник відповідача [PERSON], яка діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та суду пояснила, що [PERSON] була визнана недієздатною на підставі рішення суду від 14 березня 2017 року, а отже з дня набрання рішенням суду законної сили ця особа є недієздатною. Договір дарування був укладений 27 грудня 2016 року, тобто за кілька місяців до визнання [PERSON] недієздатною. Отже, спірний договір дарування був укладений [PERSON] як дієздатною особою, а тому він є правомірним. Представник відповідача [PERSON], який діяв на підставі договору про надання правової допомоги, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, зазначивши, що його позиція повністю співпадає з позицією представника відповідача [PERSON]. В подальшому відповідач відмовилась від представництва її інтересів в суді [PERSON] та [PERSON], та доручила представляти її інтереси адвокату [PERSON], яка діє на підставі ордеру, і яка в судовому засіданні позовні вимоги вважала незаконними та необґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню, при цьому зазначила, що висновки судово-психіатричних експертиз, які були проведені, не повинні мати для суду насамперед встановленої сили, оскільки вважає, що ці експертизи були проведені з порушенням правил проведення експертиз. Крім того, висновки цих експертиз спростовуються іншими доказами, зокрема поясненнями свідків, які підтвердили стан психічного здоров?я [PERSON] і жоден з цих свідків не помітив будь-якої неадекватної поведінки з боку [PERSON]. Просила суд звернути увагу, що ці особи не є заінтересованими в наслідках розгляду справи. Представник 3-ої особи - органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району м. Запоріжжя [PERSON], яка діє на підставі довіреності, на початку в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на ту обставину, що [PERSON] вже з 2015 року мала відхилення у психічному стані, а тому викликають сумніви щодо усвідомлення нею значення своїх дій та можливості керувати ними під час укладення спірного договору дарування. Під час судових дебатів представник третьої особи зазначила, що при вирішенні спору по суті покладається на розсуд суду. Третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бєлоусова В.О. заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі та в обґрунтування надала суду пояснення аналогічні тим, що викладені у письмових запереченнях долучених до матеріалів справи, відповідно до яких нотаріальна дія відповідно до спірного договору дарування від 27.12.2016 року була проведена суворо у відповідності до закону та згідно вимогам вчинення нотаріальної дії. Відповідно до ст. 44 Закону України «Про нотаріат», нотаріусом під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Вона, як нотаріус належним чином визначила обсяг цивільної дієздатності дарувальника [PERSON] та підстав сумніватися у її дієздатності не виникло, оскільки ця особа поводила себе цілком адекватно, як звичайна людина, відповідала на всі питання, слухала текст договору, потім повністю читала його та самостійно підписувала. В результаті проведеної розмови з дарувальником [PERSON] та роз'яснень наслідків вчинення нотаріальної дії у неї, як нотаріуса, не виникло жодних сумнівів щодо її дієздатності, оскільки ця особа в повній мірі розуміла значення своїх дій та могла ними керувати(а.с.109 т.1). В подальшому від третьої особи приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Бєлоусової В.О. надана заява про розгляд справи у її відсутності. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи і оцінивши надані сторонами докази, у їх сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються, зокрема, Цивільним кодексом України. Одним із способів захисту цивільних прав і інтересів згідно із пунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного Кодексу України є визнання правочину недійсним. За приписами ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо встановлена законом, або якщо він визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину, як визначено в частині 1 статті 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом(нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно копії паспорту громадянина України [PERSON], [INFO], адресою місця її реєстрації є: [ADDRESS](а.с.8,57-58 т.1). Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14.03.2017 року, яке набрало законної сили 27.03.2017 року, [PERSON], [INFO], визнана недієздатною. В обґрунтування рішення щодо визнання [PERSON] недієздатною, суд посилався на висновок судово-психіатричної експертизи № 30 від 20.01.2017 року, відповідно до якого [PERSON], [INFO] виявляє ознаки психічного розладу у вигляді судинної деменції, на що вказують: високі цифри артеріального тиску, перенесені інсульти, поступове зниження пам»яті, огляд психіатром, втрата надбаних раніше навичок, як трудових, так і навичок самообслуговування, соціальна дезадаптація. При дослідження виявлено формальність контакту, слабке осмислення питань, що задають, грубе зниження інтелектуально-мнестичних функцій, неуважність уваги, безпорадність, втрату навичок, придбаних на протязі усього життя, відсутність критики до хвороби. Ступень наявних порушень такий, що позбавляє її здатності розуміти значення своїх дій і керувати ними(а.с.10 т.1). Відповідно до рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25.04.2017 року, яке набрало законної сили 10.05.2017 року, [PERSON], [INFO], призначено опікуном недієздатної [PERSON], [INFO](а.с.9 т.1). Частиною 2 ст. 4 ЦПК України передбачено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи або особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересів. Положеннями статті 225 ЦК України визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та(або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун. Позивач [PERSON], як опікун визнаної недієздатною на підставі вищевказаного рішення суду [PERSON], звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування, укладеного останньою 27.12.2016 року, тобто в той період часу, коли вона ще була дієздатною фізичною особою, з посиланням на норми ст. 225 ЦК України. Відповідно до договору дарування від 27.12.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, [PERSON].(дарувальник), діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам?яті, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки, подарувала та передала у власність, а обдарований [PERSON] прийняла в дар та в особисту приватну власність житловий будинок [ADDRESS] в м. Запоріжжі, загальною площею 56,0кв.м, житловою площею 21,5кв.м, на земельній ділянці площею 0,0592га(а.с.60-62 т.1). Право власності зареєстровано за відповідачем [PERSON] 27.12.2016 року на підставі вищевказаного договору дарування, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності(а.с.64 т.1). Спірний договір дарування є оспорюваним правочином, оскільки недійсність такого правочину прямо не встановлена законом, але інша заінтересована особа - опікун [PERSON] заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, а саме ст.225 ЦК України. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відповідно до норми ст. 203 ЦК України є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. З довідки № 482, виданої 13.06.2017 року КУ «Центральна клінічна лікарня № 4» Заводського району м. Запоріжжя вбачається, що [PERSON], [INFO], з 03.01.2017року по 30.01.2017 року перебувала на амбулаторному лікуванні у 4-й поліклініці з приводу укушеної рани правої голені. Довідка видана на підставі амбулаторної картки(а.с.53 т.1). Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що зі сторонами по справі він не підтримує ніяких стосунків. Він, як водій, взимку 2017 року возив матір своєї знайомої [PERSON] до лікарні, оскільки її покусала собака. З цією бабусею [PERSON] він познайомився коли підвозив її у лікарню та за отриманням паспорту у 2016 році, на прохання матері відповідача [PERSON]. Бабуся самостійно оплачувала його послуги як водія. По дорозі він спілкувався з бабусею, яка питала у нього, хто він такий. Бабуся розуміла куди вони їдуть, розповідала про те як її покусала собака і ніяких дивностей у її поведінці він не помічав, так як вона все розуміла. До лікарні він возив бабусю протягом місяця та разів 15-20 з нею спілкувався по дорозі. Бабуся більше його розпитувала, чим розповідала про себе. Ніяких сумнівів щодо нормального психічного стану бабусі у нього не виникало. Згідно інформації за № 01-16/247, наданої 23.06.2017 року КУ «Центральна клінічна лікарня № 4» Заводського району м. Запоріжжя госпіталізації в стаціонар [PERSON] не було. Первинна медична документація -«медична картка амбулаторного хворого ф 025/0 [PERSON] у реєстратурі поліклініки з обслуговування дорослого та дитячого населення КУ «Центральна клінічна лікарня № 4» Заводського району відсутня. В 2016 році у складі КУ «ЦКЛ № 4 Заводського району» психіатра не було. Питання щодо обліку у психіатра протягом 2016 року [PERSON], [INFO] знаходиться поза компетенцією КУ «Центральна клінічна лікарня № 4 Заводського району»(а.с.56 т.1). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що позивач [PERSON] є її рідним братом, [PERSON] є її матір»ю. Стосунки між ними нормальні. Відповідач [PERSON] є її дочкою, з якою у неї хороші стосунки. Про те, що розглядалося питання щодо визнання її матері недієздатною, їй відомо не було, також як і до тепер невідомо чому її мати була визнана недієздатною, так як на її думку, їх матір цілком нормальна людина, так як вони часто спілкуються. Матір завжди відповідає на всі питання, іноді, у силі похилого віку, замовляється, не може висловити свою думку, але всіх впізнає і ніяких відхилень у її психічному стані вона не помічала. У грудні 2016 року їх матір покусала собака та 31.12.20106 року її відвезли до лікарні № 9, де обробили рану та дали направлення у лікарню за місцем проживання. Оформити договір дарування на свою онуку її матір побажала особисто. Хоча ініціатором укладення договору дарування була вона, матір з нею погодилася і сказала: «робіть», лише спитала, чи не виженуть її з будинку? У грудні 2016 року вона, її дочка та матір [PERSON] їздили до нотаріуса разом. При цьому матір розуміла, що вона їде до нотаріуса, де особисто підписала договір дарування, так як раніше говорила, що [PERSON] там буде жити, вона там і зареєстрована. У нотаріуса вони з матір»ю знаходилася в різних кабінетах, так як нотаріус забрав матір до себе в кабінет і про щось з нею розмовляла. Вона лише чула, що матері роз'ясняли, що це договір дарування. Раніше матір бажала належний їй будинок поділити між нею та братом, якому подарувала його частку будинку вже давно і він там і проживає. На її ім?я матір оформила заповіт на другу частину будинку. Брат не повідомив її, що оформлює над матір?ю опікунство. Вона також ходила до матері кожного дня, доглядала за нею, а також восени 2016 року була ініціатором оформлення договору дарування. З заповіту, посвідченого 09.08.1996 року державним нотаріусом Першої Запорізької державної нотаріальної контори, вбачається, що [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все її майно, де би воно не знаходилось, та з чого б воно не складалося, та все те, що буде належати їй на день її смерті і на що за законом вона бути мати право, заповідала дочці [PERSON](а.с.59 т.1). Відповідно висновку № 3558 від 12 липня 2017 року лікарської комісії щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом I чи II групи внаслідок психічного розладу, наданого КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради, [PERSON], [INFO] є особою з інвалідністю I групи внаслідок психічного розладу та потребує постійного стороннього догляду(а.с.100 т.1). Згідно довідки до акту МСЕК АВ 0832035 [PERSON], [INFO] визнано особою з інвалідністю I групи безстроково, є непрацездатною та потребує стороннього догляду(а.с.101 т.1). З виписки з амбулаторної картки [PERSON], виданої КЗ «Центр первинної медико-соціальної допомоги № 4» вбачається, що вона страждає рядом захворювань, у тому числі протягом 20 років страждає гіпертонічною хворобою II стадії. З 2012 року отримує профілактичне лікування курсами. Регулярно спостерігається сімейним лікарем, кардіологом, невропатологом. В 2011 році консультована неврологом, діагноз: легке когнітивне зниження. З 2015 року тяжкі когнітивні зміни, які неухильно прогресували. В листопаді 2016 року оглянута психіатром, діагноз: виражена деменція органічного ґенезу(а.с.102 т.1). Згідно інформації від 13.09.2017 року № 4592, наданої КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня», [PERSON], [INFO], яка мешкає за адресою: м. Запоріжжя, вул. Зразкова, буд. 127, на обліку у лікаря-психіатра не знаходиться. 01.11.2016 року та 06.07.2017 року оглядалась лікарем-психіатром, діагноз: виражена деменція судинного ґенезу(а.с.147 т.1). Відповідно до епікризу історії хвороби № 2014 [PERSON] з 06.12.2011р. по 24.02.2011 року знаходилась на лікуванні в кардіологічному відділені КЗ «Госпіталь ветеранів війни ЗОР», в перерахованих нею скаргах, маються скарги на погіршення пам?яті. 13.12.2011 року консультована невропатологом: легке когнітивне зниження на фоні ДЕП, астенічний синдром(а.с.167 т.2). Відповідно до копії медичної картки № 1396/411 з 21.03.2012 року по 12.04.2012 року [PERSON] знаходилась на стаціонарному лікуванні в КУ «ЦКЛ № 4 Заводського району м. Запоріжжя» в терапевтичному відділені. У картці первинного огляду в психоневрологічному статусі відмічено: зниження пам?яті(а.с.218-238 т.2). З виписки з амбулаторної картки, виданої КУ «Центр первинно медико-санітарної допомоги № 4» від 31.05.2017 року вбачається, що з 2015 року у [PERSON] діагностовано тяжкі когнітивні зміни, які неухильно прогресують. В листопаді 2016 року оглянута психіатром, діагноз: виражена деменція органічного ґенезу(а.с.102 т.1). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що позивача [PERSON] знає від його народження. Ніяких стосунків з ним не підтримує. Відповідач [PERSON] є її хресницею, стосунки з нею добрі. Їй відомо, що [PERSON] подарувала ? частину належного їй житлового будинку своєму синові [PERSON], сама залишилася проживати в меншій половині цього будинку, яку вирішила подарувати своїй онуки [PERSON]. З [PERSON] вона спілкувалася постійно у тому числі і взимку 2016 року. Вони з [PERSON] є подругами та знають одна одну протягом 60 років. Вона часто буває в будинку [PERSON], яка розповідала їй, що на належну їй частину будинку є заповіт, але вона бажає оформити договір дарування на [PERSON], яка є її онукою. [PERSON] завжди нормально з нею спілкувалася, була адекватною, питала у неї про сусідів. Вона ніколи не чула, щоб [PERSON] проходила лікування у психіатричній лікарні та ніяких відхилень у її психічному стані вона ніколи не помічала. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивача [PERSON] вона знає як сусіда, стосунки між ними нормальні. Відповідача [PERSON] вона також знає, але ніяких стосунків з нею не підтримує. Від дочки [PERSON]- [PERSON] вона дізналася, що [PERSON] визнали недієздатною. Вона проживає з нею по сусідству та ніколи нічого неадекватного у її поведінці не помічала. Коли вона проходить поблизу будинку [PERSON], вона завжди питає про її сім?ю, про сусідів і нормально з нею спілкується. Восени та взимку 2016 року вона також бачила та спілкувалася з [PERSON] та нормально з нею спілкувалася. [PERSON] говорила про те, що хоче переоформити свою частку будинку на дочку або онуку. Про те, що [PERSON] проходила лікування у психіатричній лікарні їй нічого невідомо та у неї ніколи не виникало сумнівів щодо її адекватності. З копії медичної картки амбулаторного хворого [PERSON], наданої КУ Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради, вбачається, що в ній міститься заява [PERSON] від 31.10.2016 року з проханням оглянути на дому його мати [PERSON], [INFO], яка проживає за адресою: [ADDRESS]. Причиною виклику зазначено: порушення мови та пам?яті, страхи, не розуміє як відповісти на конкретне питання, все забуває, побоюється, що її обкрадуть, плаче(а.с.162 т.1). В цій медичній картці зазначено про те, що 01.11.2016 року [PERSON],[INFO] була оглянута на дому у добровільному порядку лікарем-психіатром за заявою сина та у його присутності. Після огляду та спілкування з [PERSON] лікарем-психіатром встановлено діагноз: виражена деменція органічного ґенезу. За 08.11.2016 року міститься запис: ВКК для обробки статданих по захворюваності взяти у групу консультативна на 1 рік(а.с.163-170 т.1). У пункті 16 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз?яснено, що правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та(або) керувати ними(тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння, тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК. Ухвалою суду від 28.07.2018 року за клопотанням представника позивача -адвоката [PERSON] у справі було призначено судово-психіатричну експертизу для визначення наявності стану [PERSON].(дарувальника) на момент укладення нею 27.12.2016 року договору дарування житлового будинку. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 133 від 26.09.2017 року КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради, визначити психічний стан і вирішити експертні питання щодо [PERSON] на період укладання і посвідчення нею договору дарування 27 грудня 2016 року неможливо у зв?язку з суперечливістю відомостей про її психічний стан в той період часу, що міститься в показаннях свідків та в медичній документації(а.с.171-173 т.1). Оскільки ухвалу суду від 28.07.2017 року про проведення судово-психіатричної експертизи стосовно [PERSON] фактично не було виконано та не надано висновку, за клопотанням представника позивача повторно призначено судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради, з урахуванням вимог п.2 ч.1 ст. 145 ЦПК України(в редакції чинній на час призначення експертизи), відповідно до якої, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи, то призначення експертизи є обов'язковим за клопотанням хоча б однієї із сторін, а також з урахуванням правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 березня 2016 року у справі № 6-2833цс16, в якій зазначено, що відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та(або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними(тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладенні угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Призначення експертизи у разі заявлення клопотання про її призначення хоча б однією зі сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи згідно з вимогами п.2 ч.1 ст. 145 ЦПК України є обов'язковим. Враховуючи, що у даному випадку призначення експертизи було обов»язковим, судом на підставі ухвали від 17 листопада 2017 року задоволено клопотання, заявлене представником позивача [PERSON], та повторно призначено судово-психіатричну експертизу, оскільки, на думку суду, проведена у даній цивільній справі судово-психіатрична експертиза КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради, взагалі не містила будь-якого обґрунтованого висновку, що викликало сумніви у її правильності, оскільки експертами не було визначено психічний стан [PERSON] і не надана відповідь на експертні питання щодо її психічного стану на момент укладання спірного правочину. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 31 від 23.01.2018 року КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради, [PERSON], [INFO], виявляла ознаки психічного розладу у вигляді деменції внаслідок органічного ураження головного мозку судинного ґенезу (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба), внаслідок чого вона на час укладання та посвідчення договору дарування 27.12.2016 року не могла усвідомлювати та розуміти значення своїх дій та керувати ними(а.с.226-234 т.1). Після отримання вказаного висновку судово-психіатричної експертизи та поновлення провадження у справі, відповідач [PERSON] заявила про зміну своїх представників, та її інтереси на підставі ордеру про надання правової допомоги серії ЗП № 053021 стала представляти адвокат [PERSON], яка з посиланням на те, що вона раніше не брала участі у судовому засідання, з метою дотримання та забезпечення принципів диспозитивності, рівності та змагальності сторін, можливості сторони відповідача захистити свої права у повному обсязі, та з урахуванням отриманого нею висновку фахівця-психіатра і фактичних даних, здобутих під час судового засідання, заявила клопотання про призначення у справі повторної судово-психіатричної експертизи, проведення якої просила доручити фахівцям Харківської обласної клінічної психіатричної лікарні №3. На підставі ухвали суду від 07 травня 2018 року клопотання, заявлене представником відповідача [PERSON], задоволено, оскільки в матеріалах справи містилось два висновки судово-психіатричної експертизи, які суперечили один одному. Отже, для виключення сумнівів у правильності висновку експертизи при розгляді справи була призначена повторна судово-психіатрична експертиза для визначення психічного стану дарувальника [PERSON] на час вчинення нею правочину. Клопотання щодо призначення повторної судово-психіатричної експертизи також було вирішено позитивно задля забезпечення всебічного та об'єктивного розгляду справи по суті, з метою з»ясування всіх істотних обставин, що мають значення для справи, а також з ціллю дотримання та забезпечення принципів рівності та змагальності сторін. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 492 від 19.06.2018 року КЗОЗ «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня № 3», [PERSON] у період часу, якому відповідає укладення та посвідчення договору дарування, 27 грудня 2016 року, виявляла хронічний, стійкий психічний розлад у формі судинної деменції. Відповідно до свого психічного стану не була здатною усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними(а.с.92-98 т.2). У п.22 «обґрунтування та пояснення даних про психічний стан особи та фактів, які встановлені і виявлені при дослідженні об'єктів експертизи» експертами зазначено, що згідно медичної документації [PERSON] у 1975 та 1983 роках перенесла ішемічні інсульти. У 2011 році невропатологом діагностовано легкий когнітивний розлад. З липня 2016 року на фоні серцево-судинної патології вказувалось на загальмованість, затримки відповіді, з вересня-жовтня 2016 року - порушення пам»яті, сну, виражене когнітивне зниження, зниження пам»яті на поточні події. При огляді психіатром 01.11.2016 року у психічному стані описується виражене інтелектуально-мнестичне зниження, дезорієнтація у часі, порушення у мислиневій та емоційно-вольовій сферах, соціальна дезадаптація. При наступному її огляді психіатрами,у тому числі і при проведення судово-психіатричних експертиз, у психічному стані [PERSON] описувалось прогресуюче нарощування інтелектуально-мнестичного зниження, порушення в емоційно-вольовій та мислиневої сферах, соціальної дезадаптації, відсутності критики до свого стану. Вище вказана динаміка розвитку психічних порушень у [PERSON] дозволяє дійти висновку про наявність у неї хронічного стійкого психічного розладу у формі судинної деменції, яке позбавляло і позбавляє її здатності розуміти значення своїх дій і керувати ними як в період часу, до якого відноситься укладення договору дарування 27.12.2016 року, так і на теперішній час. Формальне упорядкування поведінки, звичні (ітерактивні) навички, дії, елементарні судження і запас знань, що придбані протягом життя і зберігаються тривалий час при деменціях судинного ґенеза могли бути сприйняті допитаними свідками, в той час, як психічне благополуччя, що не суперечить вищенаведеному, а також науковим знанням та практики, що склалася. Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу(групи доказів). В якості доказів в обґрунтування своїх позовних вимог позивач та його представник посилаються на висновки судово-психіатричних експертиз щодо стану психічного здоров»я [PERSON] під час укладення нею договору дарування та медичну документацію наявну в матеріалах справи. Відповідач та його представник в обґрунтування заперечень проти позову посилаються на показання допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Оцінюючи надані в якості доказу висновки судово-психіатричної експертизи № 31 від 23.01.2018 року КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня Запорізької міської ради та повторної судово-психіатричної експертизи № 492 від 19.06.2018 року КЗОЗ «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня № 3», які були проведені за клопотаннями заявленими стороною позивача та відповідача, відповідно, суд приходить до переконання, що цей доказ може бути взятий до уваги, оскільки висновки експертів узгоджуються та підтверджуються іншими доказами дослідженими в судовому засіданні, а саме, медичною документацією, зокрема, епікризом історії хвороби № 2014, відповідно до якої ще у 2011 році у [PERSON] діагностовано легке когнітивне зниження, погіршення пам»яті(а.с.167 т.1); випискою з амбулаторної картки КУ «Центр первинно медико-санітарної допомоги № 4» від 31.05.2017 року, відповідно до якої з 2015 року у [PERSON] діагностовано тяжкі когнітивні зміни, які неухильно прогресують(а.с.102 т.1); медичною карткою КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня стосовно амбулаторного хворого, відповідно до якої 01.11.2016 року [PERSON] була оглянута лікарем-психіатром та встановлено діагноз: виражена деменція органічного ґенезу(а.с.163-170 т.1). Ці відомості, що викладені у медичній документації знайшли своє відображення, зокрема, у висновку повторної судово-психіатричної експертизи № 492 від 19.06.2018 року КЗОЗ «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня № 3», проведення якої було доручено саме цьому медичному закладу за клопотанням представника відповідача. Всій наданій, зокрема, і вказаній медичній документації експертами було надано детальне обґрунтування та належна оцінка як спеціалістами у галузі психіатрії. Вказані висновки експертів узгоджуються між собою та є належним чином обґрунтованими. Надаючи оцінку показанням допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON], суд приходить до переконання про необхідність поставитися до них критично, зокрема, в частині повідомлення обставин про психічне здоров?я [PERSON] на час укладення нею спірного договору дарування, оскільки свідок [PERSON] є матір?ю відповідача [PERSON], а свідок [PERSON] є її хрещеною, з якими відповідач має добрі стосунки, а тому суд вбачає їх заінтересованість у наслідках розгляду справи на користь відповідача. Разом з тим, свідок [PERSON] в суді стверджувала, що її мати [PERSON] в силу похилого віку замовлялася, не могла висловити свою думку, що узгоджується з іншими наданими доказами, якими є медична документація та висновки судово-психіатричних експертиз. Крім того, свідок [PERSON] також пояснила в суді, що саме вона була ініціатором укладення договору дарування на ім.»я своєї дочки [PERSON] і мати з нею погодилась. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] хоча і є сторонніми особами для сторін, що може свідчити про відсутність у них будь-якої заінтересованості в наслідках розгляду даної цивільної справи, але суд враховує, що ці особи спілкувалися з [PERSON] періодично, свідок [PERSON] зазначив, що бачив останню разів 15-20 та спілкувався із нею лише дорогою до лікарні. Свідок [PERSON] спілкувалася із [PERSON] як її сусідка. Разом з тим, надаючи оцінку показанням цих свідків, суд враховує, що вони не є особами, які мають спеціальні знання в галузі медицини, зокрема психіатрії, а тому суд оцінюючи показання вказаних свідків вважає за потрібне взяти до уваги доводи спеціалістів у галузі психіатрії, викладені у висновку №492 від 19.06.2018 року, відповідно до яких формальне упорядкування поведінки, звичайні навички, дії, елементарні судження і запас знань, що придбані протягом життя і зберігаються тривалий час при деменціях судинного ґенезу, могли бути в той час сприйняті допитаними свідками як психічне благополуччя, що не суперечить наведеному у висновку експерта, а також науковим знанням. Разом з тим, пояснення допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON], на думку суду, не є достатніми та належними доказами, які можуть спростувати два висновки судово-психіатричних експертиз №316 від 23.01.2018 року та №492 від 19.06.2018 року, які узгоджуються між собою і є належним чином обґрунтованими. При цьому, суд також вважає за необхідне зазначити, що спірний договір дарування був укладений та посвідчений у нотаріальному порядку 27.12.2016 року, а вже 20.01.2017 року, тобто через декілька днів експертами було надано висновок №30 при розгляді заяви про визнання [PERSON] недієздатною, відповідно до якого [PERSON] на час її огляду виявляла ознаки психічного розладу у вигляді судинної деменції. При дослідженні виявлено формальність контакту, слабке осмислення питань, грубе зниження інтелектуально-мнестичних функцій, неуважність, безпорадність. Ступінь наявних порушень на час огляду був таким, що позбавляв [PERSON] здатності розуміти значення своїх дій і керувати ними. Отже, аналізуючи та оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності, наданих учасниками справи, суд приходить до переконання, що позовні вимоги в частині визнання договору дарування недійсним з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України, є обґрунтованими, підтвердженими належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, а тому підлягають задоволенню. Вирішуючи спір в частині заявлених позивачем вимог стосовно скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на житловий будинок № [ADDRESS] в м. Запоріжжі та визнання за [PERSON] права власності на цей спірний житловий будинок, суд приходить до переконання, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 216 ЦК України визначено загальні правові наслідки недійсності правочину. Відповідно до ч.1 вказаної статті у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв»язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною(ч.2 ст. 216 ЦК України). Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів(ч.3 ст. 216 ЦК України). Статтею 225 ЦК України чітко визначено правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та(або) не могла керувати ними. Зокрема, ч.3 ст. 225 ЦК України визначено, що сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду завдану у зв»язку із вчиненням такого правочину. Позивачем, окрім вимог щодо скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на житловий будинок № [ADDRESS] в м. Запоріжжі та визнання за [PERSON] права власності на цей спірний житловий будинок, інших вимог щодо застосування правових наслідків недійсності оспорюваного правочину не було заявлено. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд(ч.3 ст. 13 ЦПК України). Згідно з роз'ясненнями, що містяться у п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК України та з урахуванням положень частини четвертої статті 10 ЦПК України(яка на даний час кореспондується з ч.1 ст.13 ЦПК України), вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Наприклад, суд має право вийти за межі заявлених вимог і з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину одночасно з позбавленням батьківських прав (частина друга статті 166 Сімейного кодексу України); застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (частина п'ята статті 216 Цивільного кодексу України). Застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину не віднесене законом до випадків, коли суд має право вийти за межі заявлених вимог. Разом з тим, положеннями ст. 225 ЦК України не передбачено застосування такого наслідку недійсності правочину як скасування державної реєстрації права власності набувача за таким правочином, так і визнання права власності за особою, яка раніше розпорядилася своєю власністю, шляхом її відчуження іншій особі. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] в цій частині не ґрунтуються на законі, у зв»язку із чим не можуть бути задоволені судом.

Outcome: partial