Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до Кілійського районного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу. З позовної заяви вбачається, що 26 серпня 2018 року згідно письмової розписки від 26.08.2019 року позивач передав [PERSON] 5000 (п`ять тисяч) доларів США. Позика була надана строком на півроку, тобто до 26 лютого 2019 року включно. 30 вересня 2018 року згідно письмової розписки від 30.09.2019 року позивач передав [PERSON] 2000 (дві тисячі) доларів США. Позика була надана строком до 19 грудня 2018 року включно. В граничний строк повернення позики, а саме ні 19.12.2018 року, ні 26.02.2019 року та до теперішнього часу [PERSON] позику не повернула. З початку грудня 2018 року [PERSON] взагалі почала уникати зустрічей з позивачем, номер телефону змінила і йому він не відомий, досудове урегулювання спору неможливе, оскільки його письмову претензію про повернення позики відповідач поштою не захотіла отримувати, що підтверджується поштовим повідомленням, але вона отримала від нього на руки письмову претензію від 12.07.2019 року, про що власноруч написала на ній 13.07.2019 року , але вимогу вона повністю проігнорувала. Станом на 27.08.2019 року [PERSON] , відповідно до умов договору позики, повинна повернути позивачу суму позики загалом в розмірі 7000 (сім тисяч доларів США), що за курсом НБУ на 27.08.2019 року еквівалентно 175440,3 грн. із розрахунку 25,06289 грн. за 1 долар США. Отже, боржник не виконала своїх зобов`язань, не повернула кошти за договорами позики, що підтверджується її розписками. Оскільки вказана особа явно не має наміру повертати борг, навіть це не приховуючи, позивач вимушений звертатися до суду з відповідною позовною заявою стосовно стягнення боргу. Представник позивача, в судове засідання не з`явився, надав заяву, згідно якої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності. Відповідач належним чином повідомлений про строк подання відзиву та не подав відзив, суд ухвалює заочне рішення по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справ в порядку спрощеного провадження за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши позовну заяву та докази по справі, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини: Згідно розписки від 26.08.2019 р. [PERSON] , надав [PERSON] , позику у вигляді 5000 доларів США на півроку під 5 % місячних. Згідно розписки від 30.09.2019 р. [PERSON] , надав [PERSON] , позику у вигляді 2000 доларів США строком до 15.12.2018 р. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов договору не допускається. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Згідно з правовою позицією висловленою Верховним Судом України у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути таку ж суму грошових коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику (ВПВС справа № 373/2054/16-ц, 16.01.19). Судом встановлено, що сторони уклали договори позики у встановленому законом порядку, за якими боржник вказав, що зобов`язується виплатити позивачу суму отриманих грошей у обговорений між сторонами термін, сторони, як доказ підтвердження склали розписку, в якій вказали кількість переданих у позику грошей позичальникові, строк виконання обов`язку позичальника повернути власнику таку суму, тобто укладений договір є дійсним та, в свою чергу, породжує між сторонами відповідні дійсні зобов`язальні правовідносини. Дослідивши обставини справи та беручи до уваги наведені положення законодавства, суд вважає встановленим обов`язок відповідача повернути позивачу грошові кошти в сумі 7000 доларів США відповідно до умов укладеного між ними договору та наслідків його невиконання, а позовні вимоги позивача такими, що підлягають повному задоволенню, виходячи з закріпленого у ст. 13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства та в межах заявлених позовних вимог. Судові витрати по справі підлягають стягненню з відповідача на користь позивача згідно ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved