Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом, з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог, до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1, [PERSON] ), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2, [PERSON] ), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрреставрація» (далі по тексту - відповідач 3, ТОВ «ФК «Укрреставрація») та [PERSON] (далі по тексту - відповідач 4, [PERSON] ), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Київської філії Комунального підприємства «Центр реєстраційних послуг», Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Задорожнього Олександра Сергійовича та [PERSON] , в якому просив: - визнати недійсним договір про участь у ФФБ № 408 від 10.01.2013, укладений між ТОВ «ФК «Укрреставрація» та [PERSON] ; - витребувати з володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; - скасувати запис про право власності №22702397, державна реєстрація якого здійснена 06.10.2017 о 12:27:08, підставою внесення якого є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 37446680 від 06.10.2017 о 13:41:57, прийняте [PERSON] , Київська філія комунального підприємства «Центр реєстраційних послуг», м. Київ; - скасувати запис про право власності №23777334, державна реєстрація якого здійснена 06.12.2017 о 16:31:18, підставою внесення якого є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 38563457 від 06.12.2017 о 16:31:18, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Задорожнім Олександром Сергійовичем; - скасувати запис про право власності №25716183, державна реєстрація якого здійснена 13.04.2018 о 17:13:11, підставою внесення якого є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40627855 від 13.04.2018 о 17:23:45, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чмирук Олександром Валерійовичем; - скасувати запис про іпотеку №25717135, державна реєстрація якого здійснена 13.04.2018 о 18:54:20, підставою внесення якого є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40629067 від 13.04.2018 о 19:28:25, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чмирук Олександром Валерійовичем; - скасувати запис про обтяження №25717180, державна реєстрація якого здійснена 13.04.2018 о 19:03:13, підставою внесення якого є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40629161 від 13.04.2018 о 19:51:14, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чмирук Олександром Валерійовичем. Позов обґрунтовує тим, що 21.11.2013 між ним та ТОВ «ФК «Укрреставрація» було укладено договір про участь у фінансуванні будівництва, предметом якого була участь у будівництві житлового будинку [ADDRESS] . Після завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію йому було передано право власності на дві квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] . Факт передачі позивачу у власність квартири підтверджується актом прийому-передачі квартири від 29.05.2014. Оплата по вищевказаному договору була здійснена у 100% розмірі, що підтверджується довідкою від 28.05.2014 №733. На початку грудня 2017 року позивач звернувся до приватного нотаріуса з метою державної реєстрації квартири [ADDRESS] , однак у її здійсненні було відмовлено, оскільки право власності на дану квартиру зареєстровано за іншою особою. Вказує, що реєстрація права власності на спірну квартиру відбулася на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06.12.2017, укладеного між [PERSON] та [PERSON] для реєстрації права власності за [PERSON] стали підроблені документи, які визначені у Витягу з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зокрема ті, що зазначені у розділі «Підстава виникнення права власності». Враховуючи, що спірна квартира вибула із володіння позивача поза його волею, позивач звернувся до суду з позовом про захист порушеного права. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15.05.2018 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. 18.07.2019 згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Каліушку Ф.А. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24.07.2019 року дану цивільну справу прийнято до провадження та призначено її розгляд в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. Представником відповідача 1 подано відзив на позовну заяву, в якому він, заперечуючи проти позову зазначає, що право власності на спірну квартиру за [PERSON] у Державному реєстрі прав не зареєстровано і зареєстровано ніколи не було, оскільки первинна реєстрація права власності була здійснена за [PERSON] , а тому у позивача відсутні правові підстави заявляти вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння. Представником ТОВ «ФК «Укрреставрація» подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач підтримує заявлені позовні вимоги, посилаючись на те, що право власності на квартиру [ADDRESS] набуто [PERSON] неправомірно, оскільки ТОВ «ФК «Укрреставрація» будь-яких договорів з ним щодо спірної квартири не укладала та будь-які документи не видавала. Представником [PERSON] також подано відзив на позовну заяву у якому представник зазначив, що заперечує проти задоволення позовних вимог у зв`язку з відсутністю у матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Також вказав, що оскільки позивач ніколи не був власником спірної квартири, вимога про її віндикацію є безпідставною та задоволенню не підлягає. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17.07.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та представники позивача заявлені позовні вимоги підтримали та проси їх задовольнити посилаючись на обставини, викладені у позові. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Представник ТОВ «ФК «Укрреставрація» Полонська Н.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] просила відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю та відсутністю права у позивача на звернення до суду з заявленими позовними вимогами. Відповідач [PERSON] , треті особи - представник Київської філії Комунального підприємства «Центр реєстраційних послуг» та Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Задорожній Олександр Сергійович, будучі повідомленими про розгляд справи належним чином у відповідності до норм Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), у судове засідання не з`явились, будь-яких заяв/клопотань від них не надходило. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд зобов`язаний відкласти судовий розгляд справи в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Частиною 3 ст. 223 ЦПК України також визначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Суд бере до уваги, що відповідач [PERSON] та треті особи були належним чином повідомлені у відповідності до вимог ЦПК України про час та місце судового розгляду справи, будь-яких заяв/клопотань з процесуальних питань від них не надходило, а враховуючи строки розгляду справи та її перебування у суді більше трьох роки, суд визнає за можливе проводити судовий розгляд справи у відсутність не з`явившихся осіб за наявними матеріалами. Суд, заслухавши позивача, представників позивача, відповідачів 2, 3, 4 та представника третьої особи - [PERSON] , дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 21.11.2013 між ТОВ ФК «Укрреставрація» та [PERSON] було укладено договір про участь у фінансуванні будівництва № 574, предметом якого була участь у будівництві житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.3 договору довіритель приймає участь в інвестуванні будівництва об`єкта будівництва шляхом внесення грошових коштів - інвестування своєї частки житлової площі (окремої 3-кімнатної квартири) з подальшим набуттям права власності на неї, на умовах цього Договору. Відповідно до п. 1.6 договору після вводу об`єкта будівництва в експлуатацію і проведення довірителем всіх передбачених цим договором розрахунків, довіритель набуває права на отримання своєї частки, що оформлюється відповідним актом приймання-передачі, відповідно до умов цього договору. Відповідно до п. 1.7 договору довіритель набуває права власності на об`єкт інвестування лише за умови інвестування 100 відсотків загальної площі об`єкта інвестування. У подальшому, 14.01.2014 між сторонами укладено Додаткову угоду до договору про участь у фонді фінансування будівництва, відповідно до умов якого сторони визначили індивідуалізуючи ознаки об`єкту інвестування - квартира [ADDRESS] . З довідки про право довірителя на набуття у власність об`єкта інвестування, виданої ТОВ «ФК «Укрреставрація» 28.05.2014, вбачається, що [PERSON] який є довірителем ФФБ виду «А» має право на набуття у власність об`єкта інвестування 4-кімнаткної квартири [ADDRESS] , згідно Договору про участь у фонді фінансування будівництва виду «А» № 574 від 21.11.2013 та Додаткової угоди № 1 від 14.01.2014, як такий, що здійснив загальне внесення коштів 100%, що становить 935 921 грн. 28.05.2014 ТОВ «ФК «Укрреставрація» надало згоду на відчуження та реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] . 29.05.2014 [PERSON] отримав спірну квартиру, що підтверджується актом прийому-передачі квартири [ADDRESS] . В грудні 2017 року позивачу стало відомо, що його вищезазначена квартира зареєстрована у державному реєстрі за [PERSON] , у зв`язку з даними обставинами Дарницьким УП ГУ НП в м. Києві розслідується кримінальне провадження № 12017100020013163. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що 06.12.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Задорожнім О,С. проведено реєстрацію права власності на квартиру [PERSON] . Встановлено, що реєстрація права власності відбулася на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06.12.2017, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за №2089. Відповідно до умов укладеного договору [PERSON] продав, а [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS] . Пунктом 3 даного договору купівлі-продажу визначено, що квартира, що відчужується належить [PERSON] на підставі договору про участь у ФФБ, серія та номер: 408, виданий 10.01.2013 року, видавник: ТОВ «ФК «Укрреставрація»; додатковий договір, серія та номер 1, виданий 14.02.2013 року; видавник ТОВ «ФК «Укрреставрація»; довідка, серія та номер 823, виданий ТОВ «ФК «Укрреставрація» 10.06.2014. Пунктом 4 цього договору передбачено, що право власності на цю квартиру зареєстровано [PERSON] , державним реєстратором Київської філії комунального підприємства «Центр реєстраційних послуг» в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.10.2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1371942480000, номер запису про право власності: 22702397. Позивач зазначає, що підставою для вищевказаної реєстрації за [PERSON] стали підроблені документи, які визначені у п. 3 договору купівлі-продажу квартири від 06.12.2017 року. У подальшому, 13.04.2018 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чируком О.В. за реєстровим №995, спірну квартиру відчужено [PERSON] , про що внесено запис про право власності №25716183, державна реєстрація якого здійснена 13.04.2018 о 17:13:11, підставою внесення якого є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40627855 від 13.04.2018 о 17:23:45, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чмирук Олександром Валерійовичем. Цього ж дня, 13.04.2018 року [PERSON] спірна квартира за договором іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київськгго міського нотаріального округу Чируком О.В. за реєстровим №1002, передана в іпотеку [PERSON] на виконання зобов`язань за укладеним між ним договором позики від 13.04.2018 року, про що внесено запис про іпотеку №25717135, державна реєстрація якого здійснена 13.04.2018 о 18:54:20, підставою внесення якого є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40629067 від 13.04.2018 о 19:28:25, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чмирук Олександром Валерійовичем. Водночас, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав вбачається, що первинна реєстрація спірного об`єкта нерухомості була здійснена [PERSON] , Київська філія комунального підприємства «Центр реєстраційних послуг», номер запису про право власності: 22702397, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1371942480000. Разом з тим, в ході розслідування зазначеного кримінального провадження було здійснено запит ТОВ «ФК «Укрреставрація», згідно якого вбачається, що Договір про участь у ФФБ №574 від 21.11.2013 між ТОВ «ФК «Укрреставрація» та [PERSON] укладався. Свідоцтво про участь у ФФБ за програмою ТОВ «ФК «Укрреставрація» видавалось. Для оформлення права власності на квартиру [ADDRESS] , видано додатковий договір № 1 від 14.01.2014, довідка про право довірителя на набуття у власність об`єкта інвестування № 733 від 28.05.2014, довідка № 734 від 28.05.2014, витяг зі списку довірителів, які отримали квартири від 28.05.2014. Крім того, зазначено, що [PERSON] не являється учасником у ФФБ типу А з метою будівництва житлового будинку житлового будинку [ADDRESS] . Не видавалися [PERSON] договір про участь у ФФБ, серія та номер 408 від 10.01.2013; додатковий договір № 1 від 14.02.2013; довідка № 823 від 10.06.2014; витяг зі списку довірителів, які отримали квартиру від 10.06.2014; довідка № 954 від 01.07.2014; довідка про право довірителя на набуття у власність об`єкта № 825 від 10.06.2014. Частиною четвертою статті 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Так, відповідно до частини першої пункту сьомого Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до роз`яснень у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою ст. 627 ЦК України. Згідно з приписами частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні(покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Водночас, за змістом статті 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Згідно частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Зі змісту договору купівлі-продажу квартири від 06.12.2017 року вбачається, що спірна квартира передана [PERSON] у власність [PERSON] , яка у подальшому, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13.04.2018 року відчужила її [PERSON] , який у свою чергу, цього ж дня передав її і іпотеку за відповідним договором [PERSON] в забезпечення виконання зобов`язань за укладеним між ними договором позики від 13.04.2018 року. Водночас під час розгляду справи встановлено, що, укладаючи договір купівлі-продажу квартири від 06.12.2017 [PERSON] не був власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується матеріалами справи, зокрема довідкою ТОВ «ФК «Укрреставрація», в якій зазначено, що договір про участь у ФФБ з [PERSON] не укладався та не видавалися інші документи на його ім`я, тому не був правомочним на укладення даного договору. Будь-яких належних доказів на спростування зазначених обставин відповідачами не надано, а відтак суд приходить до висновку, що договір про участь у ФФБ № 408 від 10.01.2013 укладений з порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України, а тому позовні вимоги про визнання недійсним договору про участь у ФФБ № 408 від 10.01.2013, укладеного між ТОВ «ФК «Укрреставрація» та [PERSON] є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Водночас, частиною третьою статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» закріплено порядок інвестування та фінансування об`єктів житлового будівництва, зокрема, з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, виконання зобов`язань за якими здійснюється шляхом передачі об`єкта (частини об`єкта) житлового будівництва. Відповідно до пункту 5 статті 7 та статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися, розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права). Згідно з пунктом 6 статті 7 цього Закону інвестор має право на придбання необхідного йому майна у громадян і юридичних осіб безпосередньо або через посередників за цінами і на умовах, що визначаються за домовленістю сторін, якщо це не суперечить законодавству України, без обмеження за обсягом і номенклатурою. Статтею 2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» вказано, що об`єкт інвестування - це квартира або приміщення соціально-побутового призначення в об`єкті будівництва, яке після закінчення будівництва стає окремим майном. Згідно зі статтею 177 ЦК України до об`єктів цивільних прав відносяться речі, майнові права та інше. Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). За правилами статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування). Майнове право є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право є обмеженим речовим правом, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є визнання права. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає, зокрема, з договорів та інших правочинів, має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилом статті 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 13 травня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в межах справи № 760/17864/16-ц (провадження № 61-699св17) підтвердив раніше сформовану позицію, викладену в постановах від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц (провадження № 14-39цс19) та від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц (провадження № 14-606цс18), яка полягає в тому, що в разі невиконання забудовником належним чином взятих на себе зобов`язань, а також відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків, ефективним способом захисту порушених прав є визнання майнових прав на об`єкт інвестування. За загальним правилом судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується та оспорюється. Частиною першої статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з частиною першою статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. За положеннями пункту 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 квітня 2011 року, прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Положенням пункту 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року № 553), для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартиру, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються такі документи: 1) документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо; 2) технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартиру, житлове, нежитлове приміщення тощо). У разі придбання особою безпроцентних (цільових) облігацій, за якими базовим товаром є одиниця нерухомості, документами, що підтверджують набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є договір купівлі-продажу облігацій та за наявності документ, згідно з яким здійснювалось закріплення відповідного об`єкта інвестування за власником облігацій (договір резервування, бронювання тощо). Зазначеними нормами встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Таким чином саме інвестор, як особа за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийнято в експлуатацію у встановленому порядку. В іншому випадку інвестор не зможе визнати право власності на квартиру до введення будинку в експлуатацію. Згідно із частиною четвертою статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою. За наслідком підсумовуючого аналізу наведених правових норм, суд дійшов висновку про те, що вибуття квартири з власності позивача, саме як власника нерухомого майна, відбулось не з його волі на підставі договору купівлі-продажу, який є недійсним. При цьому, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України). Власник має право витребовувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України). Частина перша статті 388 ЦК України містить перелік підстав, за яких власник майна має право витребовувати своє майно, зокрема якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (підпункт 3 зазначеної статті). Якщо майно було набуте безпідставно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребовувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Оскільки після виконання умов інвестиційного договору інвестор набуває майнові права на об`єкт інвестування, які після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його до експлуатації трансформуються у право власності інвестора на проінвестований об`єкт з необхідністю державної реєстрації інвестором такого права за собою, то забудовник позбавлений права відчужувати об`єкт інвестування на користь будь-якої іншої особи. Таким чином, інвестор наділений правом вимагати повернення належного йому об`єкта інвестування від будь-якої іншої особи. Разом з цим, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16. При цьому, метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Відтак, внаслідок скасування судом правової підстави набуття спірного майна першим набувачем, а саме недійсності договору купівлі-продажу від 06.12.2017, остання підлягає витребуванню на користь [PERSON] на підставі частини 1 статті 388 ЦК України, Одночасно судом враховано, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. При цьому, на переконання суду, помилковим є посилання відповідача на те, що право власності на спірну квартиру у позивача не виникало, а виникло лише право на набуття права власності в майбутньому, оскільки право власності на спіну квартиру не було зареєстровано за позивачем, виходячи за наступного. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про витребування з володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартири [ADDRESS] , є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо заявлених позовних вимог про скасування записів про право власності, судом дійшов до наступних висновків. Так, відповідно до статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі також - Закон № 1952), державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. У частині другій статті 26 Закону № 1952 (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року, яка діяла на час звернення з позовом у цій справі) унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. За змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). За змістом наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судових рішень у цій справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, тому належність застосування саме такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати відновлення порушеного права позивача судом відхиляються. У пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» встановлено, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом. Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952. Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі №278/3367/19 (провадження №61-13586св20). З урахуванням істотної зміни з 16 січня 2020 року матеріально-правового регулювання спірних реєстраційних відносин, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту - скасування записів про право власності, іпотеку та обтяження не є ефективним, а відтак заявлені позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Разом із цим Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Водночас, судове рішення про задоволення позовної вимоги про витребування від (стягнення з) відповідача нерухомого майна є підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Такий висновок сформульований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80). Отже, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Розподіл судових витрат в частині сплати судового збору здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial