Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом в обґрунтування якого зазначав, що він зареєстрований та проживає в будинку [ADDRESS] з 10 жовтня 1979 року. Даний факт підтверджується довідкою виконавчого комітету Кам`янсько-Дніпровської міської ради від 23 листопада 2017року № 7428 та записом в погосподарській книзі. Вказаний житловий будинок він придбав у 1981 році, уклавши договір з попереднім власником, як себе презентував [PERSON] , у простій письмовій формі. На підтвердження цього факту у позивача мається оригінал розписки. Продавець [PERSON] , вказану нерухомість свого часу придбав у [PERSON] , про що також мається доказ - договір, який укладено 02.08.1979 року у простій письмовій формі у присутності свідків та засвідчений печаткою дільничного комітету. З договору, який був наданий [PERSON] на підтвердження факту правомірності володіння ним нерухомістю випливає, що станом на момент виникнення договірних зобов`язань вказаний житловий будинок користувачі вважали «времянкою». Позивач протягом більш ніж 40 років безперервно та відкрито володіє будинком та земельною ділянкою біля нього. Сплачує комунальні послуги, відноситься до житла, як до своєї власності, прибирає прибудинкову територію, обробляє земельну ділянку біля будинку. Всі сусіди, а також представники влади міста, ставляться до [PERSON] як до власника будинку. Вказаний житловий будинок знаходиться на земельній ділянці, площею 0,1 га, кадастровий номер [NUMBER] , яка належить на праві власності позивачу. Даний факт підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № [NUMBER]. Не ставлячи під сумнів правомірність набуття прав на будинок, орган місцевого самоврядування у 2018 році передав землю під будинком та біля нього у приватну власність [PERSON] Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № [NUMBER] земельна ділянка, площею 0,05 га для індивідуального садівництва, кадастровий номер [NUMBER] , яка знаходиться біля будинку також належить на праві власності позивачу. На сьогоднішній день позивач продовжує добросовісно та безперервно володіти та відкрито користуватися будинком та земельною ділянкою, доглядає за майном та утримує його. Тобто, він протягом більш ніж 40 років безперервно та відкрито володіє нерухомістю, сплачує комунальні послуги, відноситься до житла, як до своєї власності. Ці обставини, на його думку, є підставою для визнання за ним права власності на це майно в порядку набувальної давності. Позивач просив суд, визнання за ним права власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку набувальної давності. Ухвалою суду від 05.03.2019 року позовну заяву було прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження і призначено підготовче засідання на 04.04.2019 року. Ухвалою суду від 04.04.2019 року закрито підготовче провадження і справу призначено на 02.05.2019 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] і його представниця [PERSON] надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, позовні вимоги просили задовольнити у повному обсязі. Від відповідача Кам`янсько-Дніпровської об`єднаної територіальної громади Запорізької області надійшла заява, в якій вони просять справу розглядати у відсутність свого представника, заперечень по суті справи не мають. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що згідно договору від 02.08.1979 року, складеного у простій письмовій формі [PERSON] продала свою времянку по [ADDRESS] [PERSON] і [PERSON] за суму 3000 крб. /а.с.9/. Відповідно до складеного в простій письмовій формі договору від 05.09.1981 року, [PERSON] продав свою времянку по [ADDRESS] [PERSON] за 5000 крб. /а.с.10/. Своїм повідомленням №14125 від 21.12.2017 року ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» вказало, що в матеріалах інвентаризаційної справи на житловий будинок [ADDRESS] ., правовстановлюючих документів не міститься /а.с.16/. З технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] - [ADDRESS] [PERSON] є його користувачем /а.с.17-19/. Рішенням 17-ї сесії 8-го скликання Кам`янсько-Дніпровської міської ради №26 від 22.08.2018 року [PERSON] передано у власність земельні ділянки загальною площею 0,15 га /а.с.20/. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності земельні ділянки площею: 0,05 га для індивідуального садівництва, кадастровий номер [NUMBER] і 0,1 га, кадастровий номер [NUMBER] належить на праві власності позивачу /а.с.21, 22/. Рішенням виконкому Кам`янсько-Дніпровської міської ради № 60 від 20.02.2019 року житловому будинку по [ADDRESS] присвоєну поштову адресу /а.с.23/. Як вбачається із матеріалів справи, а саме з позовної заяви, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги про визнання права власності на цей будинок за набувальною давністю посилаючись на положення ст.344 ЦК України, а також ті обставини, що він восени 1981 року за письмовим договором фактично купив його у [PERSON] Між тим, згідно довідки виконкому Кам`янсько-Дніпровської міської ради від 23.11.2017 року №7428 та запису домової книги, [PERSON] зареєстрований за вищевказаною адресою з 10.10.1979 р. /а.с.15, 24, 25/. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч.1 ст.16 ЦК України, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї ж статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Зважаючи на те, що як на момент фактичного отримання майна позивач посилається на правовідносини щодо угоди купівлі-продажу зазначеної квартири, суд вважає, що положення ст.344 ЦК України на правовідносини, що склались між сторонами не поширюються, оскільки позивач хоча і вважає себе власником чужого майна, з огляду на те, що вважає його придбаним на законних підставах за письмовою домашньою угодою від попереднього володільця, однак договір нотаріально не посвідчено. Як встановлено судом, сам [PERSON] лише користується цим будинком, а тому підстави для визнання за ним права власності саме на підставі приписів ст.344 ЦК України відсутні. Крім того, доводи позивача про те, що він понад 40 років безперервно проживає у цьому будинку, до уваги прийняти не можна, оскільки такі дії позивача не свідчать про набуття ним права власності на вказаний будинок та не є підставою для набуття такого права. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 р. №24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов`язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. При вирішенні спорів, пов`язаних із виникненням і припиненням права власності, судам слід мати на увазі, що норми ст.344 ЦК про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Згідно п. 13 постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також ч.4 ст.344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. На підставі ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, суд відмовляє в позові до неналежного відповідача з цієї підстави і не повинен робити інших висновків, щодо обставин справи не пов`язаних із встановленням належності відповідача. Із матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги заявлені до Кам`янсько-Дніпровської ОТГ Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області, яка не може бути відповідачем по даному спору, оскільки її права не зачіпаються рішенням суду, про що свідчить і заява її міського голови в якій він просить справу розглядати без участі їх представника, заперечень і пояснень не має /а.с.36/, а отже, між сторонами по справі взагалі відсутній спір з приводу нерухомого майна. Таким відповідачем повинен бути продавець будинку [PERSON] Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу приписів ч.2 ст.51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Із роз`яснень викладених у п. 11постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч. 1 та 2 ст. 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Виходячи з принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, суд не вправі з власної ініціативи встановлювати якісь обставини, що мають значення для справи. В той же час позивач розпорядився своїми процесуальними правами на свій розсуд, пред`явивши позов до не належної особи. Клопотання ж про залучення відповідного співвідповідача чи заміну на належного відповідача суду не подавав. За таких обставин, з урахуванням того, що судом при розгляді справи встановлено, що до участі у справі не було залучено в якості належного відповідача [PERSON] , тобто позов пред`явлено не до належного відповідача, який має відповідати за позовом, клопотання про залучення належного відповідача, стороною позивача не заявлялись, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Окрім цього, суд звертає увагу на ту обставину, що у відповідності до п.п. 9, 10 Постанови, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Також, суд вважає, що сама по собі довідка про реєстрацію [PERSON] , що він проживає в буд [ADDRESS] - [ADDRESS] з жовтня 1979 року і по теперішній час, не може бути підставою для визнання за ним права власності за набувальною давністю на цей будинок, оскільки вона не містять інформації щодо того чи поніс позивач витрати на утримання житла, його ремонт та інше, про що він вказує у своїй позовній заяві. Твердження [PERSON] , суд не приймає до уваги, оскільки вони є суперечливими щодо його документальних витрат, пов`язаних з утриманням будинку, оскільки як вбачається з матеріалів справи, такі витрати несла згідно договору на газопостачання і [PERSON] /а.с.11/, а посилання позивача щодо утримання ним нерухомого майна та сплату комунальних послуг у виді користування електроенергією /а.с.13/ не є підставою для застосування положення ст.344 ЦК України. Доводи позивача про те, що спірний будинок був придбаний ним за договором купівлі-продажу не заслуговують на увагу суду, адже, матеріали справи не містять належних доказів укладення такого договору. Так, договір купівлі-продажу нерухомого майна (в даному випадку - будинку) укладається у письмовій формі і підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. В силу приписів ст.227 ЦК УРСР, який діяв на час укладання угоди , договір купівлі-продажу жилого приміщення повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст.47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно ст.47 цього ж Кодексу нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст.48 цього Кодексу. Відповідно до ст. 48 ЦК УРСРС недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Зважаючи на те, що продавець спірного будинку (який повинен бути відповідачем по справі) відомий [PERSON] , і позивач володіє та користується будинком з його волі, а укладений ним договір купівлі-продажу будинку є таким, що не відповідає вимогам закону суд вважає, що правові підстави для визнання за ним права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю відсутні, а тому, у задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі ст.ст.47, 48, 227 ЦК УРСР, ст.ст. 15, 16, 319, 322, 335, 344, 346, 347 ЦК України,

Outcome: dismissed