Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-17 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача в її інтересах та інтересах її неповнолітніх дітей про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Позов мотивує тим, що він є основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS]. Дана квартира була надана в користування у звязку із відселенням з Чорнобильської зони. На час вселення в житло, там було зареєстровано місце проживання усіх членів його сімї: дружини [PERSON] та синів [PERSON], [PERSON] З 2001 року в даному житлі була зареєстрована невістка -- дружина старшого сина [PERSON], відповідач у справі [PERSON] Після народження їхні діти [PERSON] та [PERSON] також були зареєстровані в квартирі. З лютого 2016 року відповідач разом з дітьми змінила місце проживання, забрала усі свої особисті речі з квартири, участі в утриманні житла та оплаті комунальних послуг не приймає. Вважає, що дана обставина викликає проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які фактично особі не надаються, але оплата за них нараховується, чим порушуються права та інтереси [PERSON], як основного квартиронаймача. А тому, просив визнати [PERSON] та неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловою квартири [ADDRESS], зобовязати відділ ведення Реєстру територіальної громади Луцької міської ради зняти відповідача з реєстрації в квартирі. Позивач в судовому засіданні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Пояснив, що відповідач є його невісткою, після одруження з старшим сином була зареєстрована в квартирі. З 2015 році син перебуває в АТО. В лютому 2016 року відповідач зібрала речі, забрала дітей та переїхала жити до своєї матері. Як на даний час, так і на час проживання в квартирі комунальні послуги не сплачувала, а пенсії не вистачає оплачувати фактично нараховані на усіх зареєстрованих осіб платежі. На запитання суду відповів, що не звертався ні до сина ні до невістки щодо надання ними коштів на оплату комунальних послуг. Відповідач та її представник в судовому засіданні вимоги позову не визнали, заперечували щодо його задоволення. Суду пояснили, що відповідач має намір проживати в спірній квартирі, чекає поки чоловік повернеться з зони АТО. Оскільки з батьками чоловіка склалися неприязні відносини змушена була в лютому 2016 року переїхати до матері. Комунальні платежі фактично не сплачувала через відсутність коштів, при можливості гроші давала. На даний час перебуває в зареєстрованому шлюбі з сином позивача, місцем проживання дітей є зареєстроване місце батька. А тому, відсутні підстави визнати їх такими, що втратили право користування квартирою. Представник третьої особи служби у справах дітей Луцької міської ради в судовому засіданні заперечував щодо визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування квартирою. При вирішенні питання щодо відповідача [PERSON] покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення позивача, відповідача та її представника, думку представника третьої особи, пояснення свідка, дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає. Відповідно до ч.1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За змістом наведених вище норм закону, особа може бути визнана судом такою, що втратила право користування жилим приміщенням у випадку її відсутності понад шість місяців без поважних на це причин та за умови, що вона повністю втратила інтерес до займаного нею житла. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є основним наймачем квартири [ADDRESS] (а.с. 7). Окрім нього на час розгляду даної справи в даній квартирі зареєстровані також дружина позивача [PERSON]Г, сини позивача [PERSON] та [PERSON] Відповідач [PERSON] є дружиною старшого сина позивача [PERSON] з січня 2001 року, була зареєстрована в [INFO] з 12.03.2001 року. Крім того, в квартирі зареєстровані з народження неповнолітні діти відповідача та сина позивача [PERSON] -- [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою Товариства «М.Ж.К.» №1058 від 22.09.2016 (а.с.7). Шлюб між сином позивача [PERSON] та відповідачем [PERSON] не розірвано. З пояснень в судовому засіданні сторін вбачається, що син позивача [PERSON] майже постійно починаючи з березня 2014 року перебуває в зоні АТО. Інколи приїжджає додому. Вимогу про визнання відповідача та її дітей такими, що втратили право користування жилим приміщенням, позивач мотивує тим, що відповідач [PERSON] з дітьми з лютого 2016 року змінила місце проживання, проживає в матері по пр. Соборності, 4/147 в м. Луцьку, наміру повернутися в житло не виявляє, тривалий час фактично не користується житлом, всі свої особисті речі та речі дітей забрала, оплати комунальних послуг не проводить. Факт не проживання в спірній квартирі з лютого 2016 року відповідачем в судовому засіданні не заперечувався. Однак, судом встановлено, що причиною зміни місця проживання слугували неприязні відносини, які склалися між нею як невісткою та батьками чоловіка, після того як чоловік відбув на службу до зони АТО. З пояснень відповідача вбачається, що інтересу до житла вона не втратила,має намір надалі проживати за зареєстрованим місцем проживання після повернення чоловіка з зони АТО, коли він приїжджав в січні на свята, то там проживали разом з дітьми. Вона скаржилась чоловікові на конфлікти з його батьками , він попросив зїхати з квартири на якийсь час, обіцяв, як прийде з АТО, зробить ремонт в їхній кімнаті. Свідок [PERSON] (мати відповідача) в судовому засіданні пояснила, що її донька в лютому переїхала до неї з дітьми, бо її вигнали з квартири по пр. [PERSON]. Перед тим приходила з плачем, казала, що виганяють. Вона прийняла її як дочку тимчасово пожити. Зять дзвонив, попросив, щоб тимчасово пустила їх пожити, щоб діти не ходили в школу з села з спадкової хати. Факту наявності конфліктних стосунків між його родиною та невісткою під час спільного проживання в [INFO] не заперечував і позивач. Тобто, судом встановлено, що вибуття відповідача з дітьми на проживання в інше місце носить вимушений і тимчасовий характер. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено відсутності відповідача в квартирі без поважних причин понад шість місяців та втрату нею інтересу до житла, в звязку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed