Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про визнання батьківства та визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позову зазначено, що з 1998 року по 2005 рік він проживав разом із [PERSON] однією сімєю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. Вони мають спільну дитину [PERSON], [INFO]. Також 19 серпня 2005 року в них народилася ще одна дитина [PERSON], батьківство щодо якої він спочатку не визнавав. Через деякий час усвідомив, що помилився та запропонував [PERSON], щоб він був записаний батьком дитини, проте вона категорично відмовила, пояснюючи це тим, що він від дитини відмовився. Протягом останніх років він постійно цікавиться навчанням та вихованням дитини, по можливості фінансово допомагає їй. Позивач посилається на те, що він працює, за місцем проживання характеризується позитивно. На підставі вищевикладеного, з метою захисту прав та законних інтересів малолітньої [PERSON], [PERSON] просив суд визнати його батьком [PERSON], [INFO], про що внести відповідні зміни до актового запису про народження дитини та визначити місце проживання дитини разом з ним. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив суд задовольнити заявлені вимоги. Суду пояснив, що дійсно з 1997 року до 2005 року вони з відповідачем проживали разом. На момент народження дитини вони разом не проживали, тому відповідач сама зареєструвала народження дитини і тому він не був записаний батьком дитини. Коли дізнався, що народилася дитина, спочатку з нею спілкувався, купував подарунки, а потім відповідач почала забороняти їм спілкуватися. Зараз [PERSON] позбавлена батьківських прав щодо [PERSON], тому він хоче, щоб дитина проживала разом з ним. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, проти задоволення позовних вимог заперечувала. Відповідач вважає, що це дитина не позивача та не хоче, щоб донька проживала з позивачем, а щоб вона залишилась разом з меншими братами у прийомній сімї. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, служби у справах дітей Верхньодніпровської районної державної адміністрації, в судовому засіданні пояснила, що сімя [PERSON] була на контролі, мати вела аморальний спосіб життя, притягувалась до адміністративної відповідальності. Декілька раз дітей вилучали від матері, щоразу мати виправлялася, дітей їй повертали та потім вона поверталася до такого способу життя. В лютому 2015 року дітей забрали від матері та влаштували в будинок дитини. На час розгляду справи всі троє дітей, в тому числі [PERSON] влаштовані до прийомної сімї [PERSON] і тому в інтересах дітей було б, щоб вони проживали всі разом. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, яка була залучена до участі у справі на підставі ухвали суду від 11 серпня 2016 року, [PERSON] суду пояснила, що вони з чоловіком прийняли рішення створити прийомну сімю та взяли до себе двох братів та [PERSON]. Всі троє дітей проживають з ним и з 17 червня 2016 року. Діти дуже привязані один до одного. В них склалися гарні відносини, створено всі умови для дітей. Хоче, щоб всі троє дітей залишилися проживати з нею. Вона не проти того, щоб [PERSON] спілкувався з [PERSON]. Він одного разу приходив та влаштував скандал, у звязку з чим [PERSON] потім себе дуже погано почувала, оскільки позивач сказав їй, що вона потрібна їй лише через гроші. Після того вона проти того, щоб [PERSON] спілкувався з дитиною. Інші треті особи в судове засідання, не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, кожний окремо подав заяву про розгляд справи без їх участі. Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. 19 серпня 2005 року народилася [PERSON], батьками якої записано: [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Відомості про батька дитини зазначено відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, тобто за вказівкою матері, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження (а.с.81). Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2016 року [PERSON] позбавлено батьківських прав щодо її малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.78-80). Згідно зі ст. 128 Сімейного кодексу України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст. 126 цього кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до цивільного процесуального кодексу України позов про визнання батьківства може бути предявлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Згідно з висновком експерта № 271 вірогідність того, що [PERSON] дійсно є біологічним батьком [PERSON], [INFO], і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинних звязків, за результатами даної експертизи складає не менше 99,9999% (а.с.91-92). Також свідок [PERSON] суду показала, що вона проживала поруч з [PERSON] Їй відомо, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом, потім вони посварилися та [PERSON] пішла жити до своєї матері. На той час вона вже була вагітна. Це було років 10 назад. Після народження дитини [PERSON] визнавав її своєю донькою, вона часто в нього бувала. Свідок [PERSON] суду показала, що [PERSON] та [PERSON] дійсно проживали разом. [PERSON] пішла від позивача, коли вже була вагітна. Свідок [PERSON] так само підтвердила, що позивач та відповідач проживали разом. [PERSON] пішла від [PERSON], коли була вагітною. [PERSON] ніколи не заперечував своє батьківство щодо дитини. Свідок [PERSON] в судовому засіданні також пояснила, що [PERSON] та [PERSON] жили разом. Потім [PERSON] повідомила, що вагітна та на момент народження [PERSON] вони вже разом не проживали. Вважає, що позивач є батьком дитини. Свідок [PERSON] суду показала, що її батьки проживають неподалік від [PERSON] Позивач та відповідач жили разом. То сварилися, то мирилися. Потім вона дізналася, що [PERSON] вагітна та вони розійшлися. Не було такого, що [PERSON] не визнавав своє батьківство щодо дитини. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про достатність доказів для визнання [PERSON] батьком [PERSON], [INFO] та внесення відповідних відомостей до актового запису про народження дитини, а саме, відомостей про батька дитини. А тому в цій частині позов підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання [PERSON] разом з ним, суд приходить до таких висновків. На час розгляду справи [PERSON] та її малолітні брати [PERSON] та [PERSON] на підставі розпорядження голови районної державної адміністрації від 16 червня 2016 року № 0-222 були влаштовані до прийомної сімї [PERSON] та [PERSON] та діти проживають в цій прийомній сімї з 17 червня 2016 року за адресою: вул.. Яблунева, 182 м.Верхньодніпровськ Дніпропетровської області (а.с.97). Згідно з ч. 1 ч. 163 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов [PERSON] від 15 лютого 2016 року за його місцем проживання створено нормальні житлово-побутові умови, які відповідають санітарно-гігієнічним нормам (а.с.9). за місцем проживання [PERSON] характеризується позитивно, що підтверджується характеристикою, яка надана Пушкарівською сільською радою 15 лютого 2016 року (а.с.16). [PERSON] працює в КЗ «Верхньодніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги» на посаді сторожа (а.с.10) та в КЗ «Верхньодніпровська СЗШ №2» на посаді сторожа за сумісництвом (а.с.12). За місцем роботи [PERSON] характеризується позитивно (а.с. 11, 13), має регулярний дохід, що підтверджується відповідними довідками про доходи (а.с. 14-15). 11 травня 2016 року Пушкарівською сільською радою було ухвалено рішення № 18 про доцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] з [PERSON] (а.с.71). Малолітня [PERSON] в судовому засіданні суду пояснила, що вона нормально спілкується з батьком, [PERSON] Бувала в нього вдома, але не часто. Він її не ображає, проте жити з ним вона не хоче. Вона хоче жити разом з прийомними батьками та братами, за якими вона дуже сумує. За цей, час, коли вона живе з прийомними батьками, [PERSON] приходив до неї один раз та влаштував скандал з її прийомною мамою, їй було дуже неприємно чути, що він каже. Вона ходить до нової школи, де їй дуже подобається. Вони з братами разом проводять час, грають. Вона нічого не хоче змінювати. Згідно з ч. 3 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч. 2 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Окрім того ч.ч.1 та 2 ст. 171 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Враховуючи те, що малолітня [PERSON] ніколи не проживала зі своїм батьком [PERSON], не бажає з ним жити, приймаючи до уваги її право та бажання виховуватися в сімї з прийомними батьками та братами, а також з огляду на позицію самого позивача, який тривалий час, близько 10 років, не визнавав своє батьківство щодо дитини, що також встановлено в рішенні Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 5 грудня 2012 року (а.с.31-33) та підтверджується показаннями свідка [PERSON], яка суду показала, що позивач завжди заперечував своє батьківство щодо доньки, та інших свідків, які просто не чули, щоб позивач заперечував своє батьківство,

Outcome: partial