Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить поновити строк звернення до суду та визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS]. Позов обґрунтований тим, що 21.11.1997 року він придбав у [PERSON] житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу був зареєстрований на Скадовській товарній біржі нерухомості за № БР-074/97. Сторонами біржового договору купівлі-продажу досягнуто згоди по всім істотним умовам купівлі-продажу житлового будинку та повністю виконано його умови. Вказав, що вирішив продати зазначений житловий будинок, та як з'ясувалося позбавлений можливості вільно розпоряджатися належною нерухомістю, у зв'язку з невідповідністю правовстановлюючого документа чинному законодавству, а саме договір не було нотаріально посвідчено. Позивач в судове засідання не з,явився, надавши суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутність. Представник міської ради у судове засідання не з'явився, в заяві на ім'я суду проти задоволення позову не заперечував, просив справу розглянути у його відсутність. Відповідно до ст. 169 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторони, належним чином повідомлену про день, місце та час розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази, оцінивши їх в сукупності прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Так з наданих матеріалів справи судом встановлені наступні обставини. 21.11.1997р. року між [PERSON] - продавець та [PERSON] - покупець на Скадовській товарній біржі нерухомості укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу був зареєстрований на Скадовській товарній біржі нерухомості за № БР-074/97. Згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», який діяв на момент укладання сторонами договору купівлі-продажу будинку, угода, зареєстрована на біржі, не підлягає нотаріальному посвідченню і вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до вказаної норми чинного законодавства у біржовому договорі купівлі-продажу міститься застереження про те, що Договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає . 26.11.1997 року за [PERSON] зареєстровано право власності на даний будинок в Херсонському міжміському бюро технічної інвентаризації і записано в реєстрову книгу за реєстровим № 157. На даний час, позивач вирішив продати зазначений житловий будинок, та як з'ясувалося позбавлений можливості вільно розпоряджатися належною йому нерухомістю, у зв'язку з невідповідністю правовстановлюючого документа чинному законодавству, а саме договір не було нотаріально посвідчено. Судом встановлено, що сторонами біржового договору купівлі-продажу досягнуто згоди по всім істотним умовам купівлі-продажу житлового будинку та повністю виконано його умови. Відповідно до тексту Договору, будинок продано за 1200,00 гривень, сплачених Покупцем Продавцю до підписання даного Договору (п. 5 Договору). Договір скріплено підписами. В свою чергу Продавець передав житловий будинок Покупцю. Те, що угода купівлі-продажу носила реальний, а не удаваний характер, свідчить реєстрація в Херсонському міжміському бюро технічної інвентаризації будинку на праві приватної власності за [PERSON]. Правовідносини, які виникли між сторонами в листопаді 1997 року, регулюються Цивільним Кодексом УРСР (в редакції 1963 року). Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 ЦК УРСР). Таким чином, придбавши у [PERSON] за договором купівлі-продажу, зареєстрованому на товарній біржі, житловий будинок з господарськими спорудами, на підставі ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», ст. 128 ЦК УРСР позивач набув права власності на будівлю, однак не посвідчив угоду належним чином у порядку, передбаченому ст. 227 ЦК УРСР, що позбавило його можливості вільно розпоряджатися своєю власністю. Нотаріально засвідчити укладений договір на даний час неможливо, оскільки місце перебування [PERSON] позивачу невідоме. До того ж, з моменту внесення змін до державного реєстру, право власності [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], припинено. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідчене 14.09.1993р. нотаріусом Бериславської державної нотаріальної контори за реєстровим №1928, зареєстроване в Бериславському БТІ за реєстровим № 157, згідно якого остання була власником житлового будинку, погашено. Відповідно до положень статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Однак, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Відповідно до затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 09 червня 1998 року N 121 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 року за N 399/2839 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб (пункт 1 п\\п 1.5.-1.7.) державну реєстрацію права власності на об'єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. Державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов'язковою для власників, незалежно від форми власності. Реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться на підставі правовстановлюючих документів за рахунок коштів власників нерухомого майна. До переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна відноситься зокрема договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею (пункт 9 додатку № 1 до Інструкції). 26.11.1997 року за [PERSON] зареєстровано право власності на даний будинок в Херсонському міжміському бюро технічної інвентаризації і записано в реєстрову книгу за реєстровим № 157. Отже, право власності [PERSON] на домоволодіння за адресою: [ADDRESS], було набуто відповідно до діючого на той час законодавства, визнавалося державою. Наміри укладення договору відчуження спірного нерухомого майна виникли у позивача у той період часу, коли набрав чинності Цивільний Кодекс України (в редакції 2004 року), відповідно до норм ст. ст. 16, 392 якого власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У зв'язку з тим, що позивач позбавлений можливості реалізувати право власності на нерухоме майно, оскільки це право не визнається, суд вважає, що право власності підлягає судовому захисту відповідно до вимог ст. 392 ЦК України, оскільки іншого способу для поновлення порушеного права, ніж визнання права власності, законом не передбачено. Враховуючи, що після укладення вказаного договору позивач здійснював право користування та володіння вказаним житловим будинком та присадибною земельною ділянкою у повному обсязі,а про порушення своїх прав в частині того, що не може належним чином розпоряджатися своєю власністю у зв'язку з неналежним оформленням угоди від 1997 року дізнався у 2015 році, суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності. Іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та позивач правильно у розумінні ст. 16 ЦК України обрав спосіб захисту порушеного права. Відповідно до ст. 174 ЦПК України та п.24 постанови №2 пленуму Верховного суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року - у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Таким чином, позовні вимоги є законними та обґрунтованими, позов про визнання права власності на нерухоме майно підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved