Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

[PERSON] , діючи в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] про визнання осіб такими, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] разом зі своїми малолітніми дітьми зареєстрована у належному йому будинку з його згоди, однак в ньому не проживають з серпня 2020 року, є особами які втратили інтерес до житла. Посилаючись на вимоги ст. ст.317, 319 ЦК України, просив визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] особами, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник повністю підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити. Позивач [PERSON] суду додатково пояснив, що у 2017 році з метою допомоги своїй родичці, яка опинилася у скрутному матеріальному становищі, запропонував [PERSON] переїхати проживати до його будинку з дітьми. З метою дотримання прав малолітніх дітей, зокрема щодо навчання, лікування, тощо дозволив також зареєструвати їх місце проживання у вказаному будинку. Однак з серпня 2020 року відповідачка забрала своїх малолітніх дітей, свої речі та добровільно виїхала в невідомому напрямку. Перешкод у користуванні житлом він їй не чинив. На даний час її місце проживання йому не відоме. Оскільки їх реєстрації у належному позивачу будинку створює для нього перешкоди у користуванні своїм майном звернувся до суду з даним позовом. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову та вказувала, що за ініціативою позивача переїхала проживати до смт. Чаплинка зі своїми малолітніми дітьми та проживала у спірному будинку до серпня 2020 року. Однак через неприязні стосунки з позивачем, які виникли з приводу недостачі грошових коштів у належному йому магазині, де вона також працювала продавцем, останній почав виселяти її зі спірного будинку. На даний час вона проживає в тимчасово - винайманому житлі, оскільки позивач перешкоджає їй проживати у спірному будинку. Вказує, що не претендує на майнові права позивача, а зняття з реєстраційного обліку її малолітніх дітей матиме для них негативні наслідки, так як вона буде позбавлена можливості звертатися до лікаря з приводу лікування дітей, а також будуть перешкоди у відвідуванні дітьми закладів дошкільної та шкільної освіти. Просила в задоволенні позову відмовити. Представник служби у справах дітей Чаплинської селищної ради Жогло В.В. в судовому засіданні також заперечував проти задоволення позову та суду пояснив, що у 2017 році, позивач особисто вживав заходів щодо реєстрації місця проживання відповідача та її малолітніх дітей у належному йому будинку. З цією метою звертався до служби у справах дітей для отримання акту обстеження житлово-побутових умов, оскільки діти були тимчасово вилучені у матері та у зв`язку з необхідністю їх повернення матері, створював належні умови для їх проживання. На даний час реєстрація місця проживання дітей є підставою для укладення декларації з лікарем, та відвідування дітьми закладів освіти. При цьому втрата місця реєстрації матиме для дітей негативні наслідки. Оскільки саме позивач чинить перешкоди [PERSON] для проживання у будинку по [ADDRESS] , то відсутні підстави для визнання її та її малолітніх дітей, такими що втратили місце проживання. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, та представника третьої особи, а також заслухавши свідка, дослідивши матеріали справи, та надані докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу від 03.07.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Чаплинського нотаріального округу Ткаченко С.А. [PERSON] набув у власність житловий будинок розташований по [ADDRESS] . З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.07.2017 року, індексний номер 90977881 вбачається, що право власності [PERSON] на вказаний вище будинок зареєстровано в реєстрі речових прав за №21190190. За відомостями домової книги для прописки громадян, які проживають у будинку [ADDRESS] вбачається, що [PERSON] зареєструвала своє проживання у вказаному будинку 06.07.2017 року, а 21 вересня цього ж року, у вказаному будинку також було зареєстровано місце проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до акту не проживання від 14.01.2021 року складеного власником будинку [PERSON] та засвідченого підписами сусідів [PERSON] .. [PERSON] вбачається, що з серпня 2020 року [PERSON] зі своїми малолітніми дітьми у вказаному будинку не проживають та своїх особистих речей в ньому не тримають. Згідно відомостей Чаплинської селищної ради, що надані на запит стосовно місця реєстрації [PERSON] , від 18.02.2021 року №324/02-19, остання з 06 липня 2017 року зареєстрована по [ADDRESS] . З викладеного вбачається, що [PERSON] у встановленому порядку набув право власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що розташований за адресою: [ADDRESS] у 2017 році, є єдиним власником вказаного будинку, та надав дозвіл [PERSON] та її малолітнім дітям на проживання та реєстрацію місця свого проживання у вказаному будинку. Вказані обставини також визнані сторонами та не оспорюються. Обґрунтовуючи позов, [PERSON] посилався на те, що реєстрація відповідачів у спірному будинку тягне порушення його права власності на це майно. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. За порівняльним аналізом статей 383, 391 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведені вище норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. За положеннями статті 156 ЖК України та статті 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За змістом статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 18 Закон України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Предметом доказування у даній справі, з урахуванням змісту позовних вимог до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та правових підстав, за яких ці вимоги пред`явлено позивачем, є відсутність або не проживання [PERSON] зі своїми малолітніми дітьми без поважних причин у будинку, власником якого є позивач. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач у даній справі не довів. Так судом враховуються ті обставини, що малолітні [PERSON] , та [PERSON] не можуть самостійно обирати місце проживання, тому факт їх непроживання у спірному будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення їх права користування житлом. При цьому як встановлено судом не відповідають дійсності доводи [PERSON] з приводу того, що відповідачка самостійно залишила будинок та виїхала в невідомому напрямку. Так в ході судового розгляду встановлено, що між сторонами склалися неприязні відносини та саме позивач почав вимагати від [PERSON] звільнити займане нею приміщення, тобто між сторонами виник спір про право користування будинком. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду надала покази аналогічні поясненням позивача. Однак враховуючи, що остання є дружиною позивача та зацікавлена у позитивному вирішенні поданого позову, судом критично сприймаються покази останньої . Крім того в ході розгляду справи встановлено, що спірний будинок є єдиним житлом відповідача та двох малолітніх дітей, власного житла вона не має, тимчасова відсутність за місцем реєстрації у спірному будинку зумовлена, зокрема, і з неприязними відносинами з власником житла, та, в першу чергу, пов`язана із захистом інтересів дітей. При цьому слід зазначити, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено. У свою чергу визнання відповідачів такими, що втратили право користування будинком з подальшим зняттям їх з реєстраційного обліку не відповідатиме найкращим інтересам дітей, та становитиме для відповідачів, у тому числі неповнолітніх дітей, надмірний тягар. Станом на час виникнення спору та розгляду справи у суді, сторонами визнано той факт, що [PERSON] зареєстрована у будинку свого дядька [PERSON] по [ADDRESS] та іншого постійного місця проживання, крім будинку за місцем реєстрації, не має. Представник органу опіки та піклування Чаплинської селищної ради РДА в судовому засіданні вказував на недоцільність позбавлення малолітніх [PERSON] , [PERSON] , права користування житловим приміщенням у будинку за місцем їх реєстрації, так як останні не матимуть можливості отримати медичну допомогу, відвідувати заклади освіти, тощо. Частиною четвертою статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів), або одного з них, з ким вона проживає. Згідно зі статтею 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. З матеріалів цивільної справи та пояснень відповідача [PERSON] вбачається, що у 2017 році, за згодою власника та як член його сім`ї (племінниця) вселилась у житловий будинок на постійне проживання, а 21 вересня 2018 року також за згодою власника у будинку зареєстровані малолітні діти відповідача. Доводи позовної заяви, з приводу того, що [PERSON] не проживає у спірному будинку та позивачем їй не чиняться перешкоди у користуванні цим будинком, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а задоволення вказаних вимог призведе до порушення права відповідачів на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed