Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON]) про про визнання права власності на житловий будинок та зобов'язання вчинити певні дії. Позовні вимоги мотивовані тим, що у 1987 році позивач разом зі своєю матір'ю [PERSON] переїхала до приватного будинку за адресою: [ADDRESS], який належить на праві власності чоловіку матері [PERSON] (далі по тексту - [PERSON]). В подальшому, як зазначає позивач, з дозволу матері та її чоловіка, нею був побудований на прилеглій до будинку земельній ділянці одноквартирний (садибний) житловий будинок [ADDRESS] в якому вона проживає разом своїми дітьми з 27.08.2008 року по теперішній час. На даний час у [PERSON] виникла необхідність у оформленні права власності на новозбудований житловий будинок, але при звернення до відповідних установ, їй було у цьому відмовлено. Крім того, позивач позбавлена права користуватися та розпоряджатися даним майном, оскільки відповідачем не визнається її фактичне право власності на будинок [ADDRESS] та внаслідок чого чинить їй перешкоди у користуванні даним майном, а тому позивач просить суд визначи за нею право власності на даний будинок та зобов'язати відповідача не чинити перешкоди у його користуванні. Ухвалою суду від 22 червня 2016 року відкрито провадження у даній справі та призначено її розгляд в судовому засіданні. Відповідачем до початку судового розгляду подано зустрічну позовну заяву до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення її разом з неповнолітніми дітьми без надання іншого житла. Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що в вересні 1987 року [PERSON] разом з [PERSON] переїхала проживати до свого чоловіка у будинок [ADDRESS]. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі ними був побудований на земельній ділянці, яка належить [PERSON] на праві власності, будинок [ADDRESS] та право власності на який було оформлено на позивача за зустрічним позовом. У 2008 році [PERSON] у зв'язку з перебуванням у важкому матеріальному становищі за згоди [PERSON] тимчасово поселилася разом зі своїми неповнолітніми дітьми у будинку позивача за зустрічним позовом. Починаючи з 2015 року [PERSON] неодноразово зверталася до відповідача за зустрічним позовом з проханням звільнити будинок [ADDRESS], але остання відмовляється це зробити та чинить перешкоди у користуванні позивачу за зустрічним позовом її майном, що і зумовило [PERSON] на звернення до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення [PERSON] разом з її неповнолітніми дітьми без надання іншого житла. 08 листопада 2016 року протокольною ухвалою суду, яка занесена до журналу судового засідання, дана зустрічна позовна заява прийнята до розгляду та об'єднана в одне провадження разом з первісним позовом. У відбувшихся судових засіданнях представник позивача підтримав позовні вимоги за первісним позовом, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Проти задоволення зустрічного позову заперечував. Представник відповідача у відбувшихся судових засіданнях проти задоволення вимог за первісним позовом заперечував, вважав їх не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, зустрічні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник третьої особи Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи без участі представника та просив суд винеси рішення згідно чинного законодавства України. Суд, вислухавши у відбувшихся судових засіданнях представників позивача та відповідача, допитавши свідків та повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, вважає, вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що у вересні 1987 року [PERSON] разом зі своєю матір'ю [PERSON] переїхала до приватного будинку за адресою: [ADDRESS], який належить на праві власності [PERSON] В подальшому, як вказує представник позивача за первісним позовом позивач за власні кошти у 1995 році з дозволу батьків почала будувати на прилеглій до будинку [ADDRESS] земельній ділянці одноквартирний (садибний) житловий будинок під номером [NUMBER] Як пояснив в судовому засіданні представник позивача за первісним позовом даний будинок будувався [PERSON] за кошти, які були нею зароблені під проживання за кордоном з 1999 року по серпень 2003 року. В подальшому після його добудови вона разом зі своїми дітьми у 2008 році переїхала проживати до даного будинку без реєстрації в якому й мешкає на даний час. Однак, [PERSON] не визнає її права на даний будинок та чинить перешкоди у його користуванні, а тому вважає що за [PERSON] має бути визнано право власності на даний будинок та усунуто перешкоди у його користуванні. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на стст. 321, 331 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), що регулюють порядок набуття права власності. Водночас, частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 331 ЦК України закріплює загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Однак, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, будинок [ADDRESS] не являється новоствореним нерухомим майном та належить на праві власності відповідачу за первісним позовом [PERSON], що інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 12 вересня 2016 року. Крім того, представником позивача за первісним позовом не надано будь-яких доказів щодо побудови даного будинку за кошти позивача, в матеріалах справи такі докази також відсутні. З пояснень допитаних судом свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] також не вбачається, що позивач за первісним позовом будувала даний будинок за власні кошти. Враховуючи вищевикладене, та те, що будинок [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON], та її право власності ні ким не оспорюється, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання права власності за [PERSON] на даний будинок відсутні, в зв'язку з чим, суд відмовляє позивачу за первісним позовом у задоволенні даної позовної вимоги. Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання права власності за [PERSON] на будинок [ADDRESS], суд приходить до висновку що вимоги про зобов'язання відповідача не чинити перешкоди у його користуванні також не підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача за зустрічним позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми без надання іншого житла, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна, як визначено у статті 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Із матеріалів справи вбачається, що позивачу за зустрічним позовом на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS]. У 2008 році [PERSON] у зв'язку з перебуванням у важкому матеріальному становищі за згодою [PERSON] тимчасово поселилася разом зі своїми неповнолітніми дітьми у даному будинку де проживає і на даний час. Починаючи з 2015 року [PERSON] маючи на меті проживати в своєму будинку неодноразово зверталася до [PERSON] з проханням звільнити будинок [ADDRESS], але остання маючи на праві приватної власності інше майно до якого б могла виїхати, відмовляється це зробити та чинить перешкоди у користуванні позивачу за зустрічним позовом її майном. Дані обставини в судовому засіданні були також підтверджені показами свідків, зокрема [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які пояснили що спірний будинок на праві власності належить [PERSON], яка не має можливості в ньому проживати так, як її донька позивач (за первісним позовом) у даній справі їй в цьому перешкоджає не пускаючи до даного будинку. Судом також встановлено, та не заперечувалось сторонами у судовому засіданні, що [PERSON] разом зі своїми неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] проживають в [ADDRESS] без відповідної на це реєстрації. Будь яких угод щодо користування спірним приміщенням між сторонами не укладалося. А відтак, суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем існує конфлікт з приводу усунення перешкод у користуванні майном користування ним, який пов'язаний з неможливістю позивачу здійснювати право користування та розпорядження своїм майном, що на думку суду є ущемленням прав позивача. З огляду на викладені норми чинного цивільного законодавства, неможливість вирішення ситуації, яка склалась між сторонами, суд дійшов висновку стосовно задоволення позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні власністю. Крім того, права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України (далі по тексту - ЖК України), які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Оскільки відповідач разом з неповнолітніми дітьми проживає у спірному будинку без реєстрації, чинить власнику перешкоди у користуванні ним, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, оскільки доведений факт порушення відповідачем права позивача вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому права останньої підлягають судовому захисту у спосіб, визначений самим власником майна, що не суперечить законодавству України. На підставі викладеного та

Outcome: approved