Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики. В обґрунтування позову вказує, що 23.01.2013 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики (розписка), відповідно до умов якого він передав відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 81600 дол. США, а відповідач [PERSON] отримав вказані кошти та зобов`язався їх повернути в строк до 23.01.2015 року. Факт отримання відповідачем коштів в розмірі 81600 дол. США підтверджується розпискою від 23.01.2013 року. Вказує, що строк повернення боргу сплив 23.01.2015 року, однак відповідач [PERSON] борг до даного часу йому не повернув. На даний час сума заборгованості складає 81600 дол. США, що є еквівалентом 2218774 грн. 75 коп. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (Позикодавець) передає у власність другій стороні (Позичальникові) грошові кошти, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір є укладеним з моменту передання грошової суми Позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки борг відповідачем не повернутий, тому він має право на отримання процентів, передбачених ст. 1048 ЦК України та суми, передбаченої ст. 625 ЦК України. Також вказує, що проценти за користування грошовими коштами за період з 23.01.2013 року по 04.07.2019 року на рівні подвійної облікової ставки НБУ складають 4397488 грн. 48 коп., індекс інфляції за період з 23.01.2013 року по 04.07.2019 року складає 3609022 грн. 50 коп., три проценти річних від простроченої суми за період 23.01.2013 року по 04.07.2019 року складають 429105 грн. Таким чином всього до стягнення з відповідача підлягає 8435615 грн. 98 коп. А тому, просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь проценти за користування грошовими коштами за період з 23.01.2013 року по 04.07.2019 року на рівні подвійної облікової ставки НБУ в сумі 4397488 грн. 48 коп., індекс інфляції за період з 23.01.2013 року по 04.07.2019 року в сумі 3609022 грн. 50 коп., три проценти річних від простроченої суми за період 23.01.2013 року по 04.07.2019 року в сумі 429105 грн., а всього 8435615 грн. 98 коп. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.07.2019 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, визначено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.12.2019 року закрито підготовче судове засідання по даній справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30.01.2020 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] відсотки за Договором позики від 23.01.2013 року в сумі 115337 грн. 14 коп., 3% річних в сумі 270321 грн. 18 коп., а всього 385658 грн. 32 коп. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси 28.01.2021 року заяву [PERSON] про скасування заочного рішення задоволено, скасоване заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30.01.2020 року у справі №711/5391/19, справу призначено до судового розгляду. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16.02.2021 року закрито підготовче судове засідання по даній справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Солонько М.Ф. позовні вимоги позивача [PERSON] підтримав та просив їх задовольнити, стягнути з відповідача [PERSON] на його користь проценти за користування грошовими коштами за період з 23.01.2013 року по 04.07.2019 року на рівні подвійної облікової ставки НБУ в сумі 4397488 грн. 48 коп., індекс інфляції за період з 23.01.2013 року по 04.07.2019 року в сумі 3609022 грн. 50 коп., три проценти річних від простроченої суми за період 23.01.2013 року по 04.07.2019 року в сумі 429105 грн., а всього 8435615 грн. 98 коп. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Сівов Ю.Ю. просив відмовити в задоволенні позову [PERSON] . При цьому просив врахувати, що відповідач [PERSON] повернув позивачу борг за Договором позики від 23.01.2013 року, однак останній не має доказів, які б це підтверджували, зокрема відповідних розписок про повернення боргу. Також, у випадку якщо суд прийде до висновку про задоволення позову, просив застосувати вимоги ст. 257 ЦК України (наслідки пропуску строку позовної давності) та відмовити в задоволені тих вимог, які знаходяться поза межами строку позовної давності. Суд, заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] - адвоката Солонька М.Ф., пояснення представника відповідача - Сівова Ю.Ю , дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст. 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що 23.01.2013 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики (розписка), відповідно до умов якого [PERSON] передав відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 81600 дол. США, що складає 652800 грн., а останній отримав грошові кошти та зобов`язався їх повернути в строк до 23.01.2015 року. Вказаний факт підтверджується власноручно написаною [PERSON] розпискою (а.с. 7). Сплата процентів за користування грошовими коштами вказаним договором (розпискою) передбачена не була. Строк повернення коштів закінчився 23.01.2015 року, однак борг за Договором позики від 23.01.2013 року позивачу [PERSON] відповідачем [PERSON] не повернутий. Доказів зворотного відповідачем та його представником суду не надано. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (Позикодавець) передає у власність другій стороні (Позичальникові) грошові кошти, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір є укладеним з моменту передання грошової суми Позичальнику. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Звертаючись з даним позовом до суду, позивач просить стягнути із відповідача на його користь проценти за користування позикою за період 23.01.2013 року по 04.07.2019 року та вказує, що такі проценти мають сплачуватися відповідачем [PERSON] на рівні облікової ставки Національного банку України, оскільки розмір процентів умовами Договору позики від 23.01.2013 року визначений не був. Такі проценти нараховані позивачем на суму боргу в іноземній валюті. Щодо цього, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що предметом спірного договору позики є іноземна валюта - долари США та розмір одержання процентів його умовами не передбачено. Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-36цс14. Однак частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. За змістом статті 1 Закону України від 20.05.1999 року№ 679-XIV «Про Національний банк України» облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів. НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону № 679-XIV). Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку. Відповідно до статті 27 Закону № 679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями. Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют. Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18.08.2004 року № 389, визначено, що облікова ставка НБУ - один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку. Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення визначено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо. Відповідно можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16. Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Тому виходячи із вищенаведеного, підстав для стягнення із відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] відсотків за Договором позики від 23.01.2013 року на рівні облікової ставки НБУ немає. Разом з тим, суд враховує наступне. В пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12-ц відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02.12.2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Враховуючи, що строк дії Договору позики від 23.01.2013 року закінчився 23.01.2015 року, тому відповідно нарахування позивачем [PERSON] відсотків за користування грошовими коштами після 23.01.2015 року є безпідставним. В даному випадку права та інтереси позивача можуть бути забезпечені лише в порядку ч. 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Крім того, відповідачем [PERSON] , в особі його представника Сівова Ю.Ю. , заявлено про застосування строку позовної давності. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена тривалістю три роки (ст. 257 ЦК). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається із позовної заяви позивач [PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси лише 03.07.2019 року, хоча постійно знав про порушення його права, оскільки відповідачем йому (позивачу) жодного разу не були сплачені відсотки за користування грошовими коштами. Відповідно відсотки за користування грошовими коштами за період з 23.01.2013 року по 02.07.2015 року знаходяться поза строком позовної давності, тому відповідно навіть з цих обставин підстав для стягнення із відповідача на користь позивача відсотків за цей період немає, в зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду із цими вимогами. А тому, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] в частині стягнення із відповідача [PERSON] на його користь відсотків за період з 23.01.2013 року по 04.07.2019 року на рівні облікової ставки НБУ в загальному розмірі 4397488 грн. 48 коп., в зв`язку з їх безпідставністю. Щодо вимог позивача [PERSON] про стягнення із відповідача [PERSON] на його користь 3% річних від простроченої суми за період з 23.01.2013 року по 04.07.2019 року, то вони підлягають до часткового задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами існувало зобов`язання, яке є грошовим. Дане зобов`язання було простроченим, оскільки відповідач [PERSON] своєчасно його не виконав, борг позивачу не повернув, тому до даних правовідносин підлягають застосуванню вимоги ст. 625 ЦК України. Як вбачається з Договору позики від 23.01.2013 року Позичальником [PERSON] було взято в борг у позивача [PERSON] 81600 дол. США на строк до 23.01.2015 року. Оскільки вказаний борг Позичальником не був повернутий, він вважається таким, що прострочений з 24.01.2015 року і до даного часу. Однак враховуючи, що позивач просить стягнути з відповідача 3% річних за період лише до 04.07.2019 року, а суд в силу ст. 13 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та не може за них вийти, тому до розрахунку 3% річних береться судом період прострочки з 24.01.2015 року по 03.07.2019 року включно. При цьому, суд зазначає, що підстав для нарахування 3% річних за період з 23.01.2013 року до 23.01.2015 року включно немає, оскільки простроченим зобов`язання стало лише з 24.01.2015 року. Разом з тим, суд враховує, що відповідачем [PERSON] , в особі його представника Сівова Ю.Ю. була зроблена заява про застосування строку позовної давності. Враховуючи, що позивач звернувся до суду лише 03.07.2019 року, тому відповідно до стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] , в силу ст. 625 ЦК України, підлягають лише 3% річних в межах строку позовної давності, а саме з 03.07.2016 року по 04.07.2019 року (строк по який позивач просить стягнути такі проценти), в загальній сумі 7344 дол. США, виходячи із наступного розрахунку: 81600 дол. США х 3% : 365 днів х 1095 днів (період прострочки з 03.07.2016 року по 04.07.2019 року) = 7344 дол. США, що в гривневому еквіваленті станом на дату винесення рішення суду складає 205410 грн. 21 коп. Разом з тим, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] в частині стягнення з останнього на його користь інфляційних, в зв`язку з їх безпідставністю, оскільки індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України (гривні). Так, за змістом статті 1 Закону України від 03.07.1991 року N 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Такими чином, норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Оскільки, в даному випадку, зобов`язання відповідача [PERSON] визначені в іноземній валюті, а саме в доларах США, що підтверджується Договором позики від 23.01.2013 року (розписка), тому інфляційні втрати на існуючу заборгованість не нараховуються, а тому заявлені позивачем [PERSON] вимоги в цій частині до задоволення не підлягають. При цьому суд критично оцінює розрахунки позивача, додані до позову, в яких він розраховує інфляційні збитки на суму боргу визначену в національній валюті, оскільки, як з позовної заяви, так і з самої розписки від 23.01.2013 року вбачається, що відповідач [PERSON] отримав в борг від позивача саме 81600 дол. США (еквівалент цієї суми станом на 23.01.2013 року складав 652800 грн.) Доказів, які б підтверджували, що кошти за позикою передавалися відповідачу саме в національній валюті України позивачем [PERSON] , на якого в силу ст.ст. 12, 81, ч. 2 ст. 83 ЦПК України, покладений обов`язок довести свої позовні вимоги належними та переконливими доказами, а також його представником Солонько М.Ф. , суду не надано. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Таким чином всього до стягнення відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] за Договором позики від 23.01.2013 року (розписка) підлягають 3% річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 03.07.2016 року по 03.07.2019 року в загальній сумі 205410 грн. 21 коп. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач при подачі даного позову до суду, як інвалід 2-ої групи, був звільнений від слати судового збору, то в силу ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», судовий збір підлягає до стягнення з відповідача на користь держави пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме судовий збір в розмірі 2054 грн. 11 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial