Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття з державної реєстрації. Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі свідоцтва про право власності від 11.12.2012 року являється власником квартири [ADDRESS]. Вказує, що з 17.07.2010 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі. Проте, у зв'язку з припиненням між сторонами фактичних шлюбних відносин, з вересня 2013 року відповідач в спірній квартирі не проживає та не приймає участі у сплаті комунальних послуг. Просить суд визнати [PERSON], такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняти з державної реєстрації у квартирі [ADDRESS]. 06.08.2014 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Реєстраційна служба Луцького міського управління юстиції про визнання права власності на спірну квартиру та усунення перешкод в користуванні майном. Свої вимоги обґрунтовує тим, що за час спільного проживання сторони за кошти, які були надані [PERSON] Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» на підставі кредитного договору від 26.11.2012 року, придбали квартиру [ADDRESS]. Вважає, що вищевказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а тому просить суд визнати за нею право власності на ? частини спірної квартири, зобов'язати Реєстраційну службу Луцького міського управління юстиції внести відповідні відомості щодо її права власності на ? даної квартири до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні їй квартирою [ADDRESS]. Крім того, просить суд стягнути з [PERSON] в її користь понесені судові витрати по справі. Ухвалою суду від 26.09.2014 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Реєстраційна служба Луцького міського управління юстиції про визнання права власності на спірну квартиру та усунення перешкод в користуванні майном в порядку ст. 123 ЦПК України прийнято до спільного розгляду з позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття з державної реєстрації. В ході судового розгляду позивач [PERSON] змінив позовні вимоги, просив суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] внаслідок відсутності її понад встановлені строки; припинити право спільної сумісної власності [PERSON] на 1/3 частину даної квартири; стягнути з нього на користь [PERSON] грошову компенсацію за належну їй 1/3 частину виплаченої кредитної заборгованості перед ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» кредитний договір № 86712С5 від 25.11.2012 року, цільове використання коштів - придбання житла в сумі 10477,88 грн. з депозитного рахунку Луцького міськрайонного суду, на який ним було внесено дану суму коштів; грошову компенсацію за належну [PERSON] 1/3 частину виплаченої частини вартості квартири [ADDRESS] в розмірі 26146,00 грн. з депозитного рахунку Луцького міськрайонного суду, на який ним було внесено дану суму коштів; визнати за ним право власності на 2/3 частини та за [PERSON] на 1/3 частини вищевказаної квартири. Ухвалою суду від 26.01.2015 року позов в частині вимог щодо припинення права спільної сумісної власності [PERSON] на 1/3 частину даної квартири; стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації за належну їй 1/3 частину виплаченої кредитної заборгованості перед ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» кредитний договір № 86712С5 від 25.11.2012 року, цільове використання коштів - придбання житла в сумі 10477,88 грн. з депозитного рахунку Луцького міськрайонного суду, на який ним було внесено дану суму коштів; грошової компенсації за належну [PERSON] 1/3 частину виплаченої частини вартості квартири [ADDRESS] в розмірі 26146,00 грн. з депозитного рахунку Луцького міськрайонного суду, на який ним було внесено дану суму коштів; визнання за [PERSON] права власності на 2/3 частини та визнання за [PERSON] права власності на 1/3 частини квартири [ADDRESS] залишено без розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали уточнені позовні вимоги, в решті вимог позовну заяву підтримали з підстав в ній зазначених. Просили суд первісний позов задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просили суд відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнала. Просила суд зустрічний позов задовольнити, в задоволенні первісного позову просила відмовити за безпідставністю вимог. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» Мірчук В.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення первісного та зустрічного позовів. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Реєстраційна служба Луцького міського управління юстиції в судове засідання не з'явився, проте належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Суд вважає за можливе розгляд справи проводити без участі представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Реєстраційна служба Луцького міського управління юстиції за наявними матеріалами справи. Заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, оцінивши зібрані та дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що первісний позов безпідставний та не підлягає до задоволення. Зустрічний позов підлягає до часткового задоволення. Як вбачається з матеріалів справи, сторони з 17.07.2010 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] (а.с. 32). На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.12.2012 року власником квартири [ADDRESS], являється [PERSON] (а.с. 11). З будинкової книги вбачається, що у спірній квартирі з 20.02.2013 року зареєстрована [PERSON] (а.с. 7-9). Ч.1 ст. 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Аналізуючи матеріали справи, суд прийшов до висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами вимоги ст. 71 ЖК України не застосовується, оскільки спірне житло приватизоване. Відповідно до п. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в спірній квартирі протягом дев'яти місяців, що підтверджується висновком про результати розгляду заяви [PERSON] щодо підтвердження факту не проживання [PERSON] в спірній квартирі від 05.06.2014 року та 11.06.2014 року (а.с. 13, 14). В спірній квартирі [PERSON] змінив замки, що перешкоджає доступу [PERSON] до спірної квартири. Крім того, судом встановлено, що речі [PERSON] надалі перебувають у даній квартирі. Отже, відсутні підстави для застосування до правовідносин вимог ст. 405 ЦК України. Таким чином, суд прийшов до висновку, що в задоволенні первісного позову [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття з державної реєстрації слід відмовити за безпідставністю вимог. Разом з тим , підлягає до часткового задоволення позов [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Реєстраційна служба Луцького міського управління юстиції про визнання права власності на спірну квартиру та усунення перешкод в користуванні майном, з наступних підстав. Для придбання даної квартири [PERSON] уклав з Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» кредитний договір № 86712С5 від26.11.2012 року, згідно якого останній отримав кредит в розмірі 235312,00 грн. З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань перед банком за вищевказаним кредитним договором, між банком, [PERSON] та [PERSON] укладено договір поруки № 86712Р5 від 26.11.2012 року (а.с. 35). Крім того, з метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань перед банком за вищевказаним кредитним договором, між банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки, згідно якого останнім в іпотеку банку передано квартиру [ADDRESS] (а.с. ). Обґрунтовуючи свої вимоги, [PERSON] просить в порядку поділу спільного майна визнати за нею право власності на 1/2 частини спірної квартири. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші та інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже за загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини. Згідно зі ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частина 1 ст. 68 СК України визначає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно з ст. 65 СК України договір укладений, одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого подружжя, якщо майно одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Виходячи з норм ст. ст. 57, 61, 70 СК України спільною сумісною власністю чоловіка та дружини є виключно та частка квартири [ADDRESS], кредит за яку був сплачений подружжям за час перебування в шлюбі. Пункти 23-24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року визначають, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. В судовому засіданні встановлено, що кредит відповідачем не погашений, банк згоди на подальшу сплату кредиту колишнім подружжям у рівних частках не давав, зміни до кредитного договору від 26.11.2012 року року сторонами не вносились. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] в банк за переведенням на неї частини боргу не зверталась, окрім того для внесення змін у кредитний договір потрібна згода банку, яка останнім не надана. Також, в даному випадку будуть порушені права банку. Разом з тим, на поділ майна подружжя та розмір часток кожного з них у спільному майні, впливає також стан погашення кредиту. Оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що вимоги [PERSON] щодо поділу майна подружжя, а саме спірної квартири, є передчасними, а тому не підлягають задоволенню. Не підлягає, також, до задоволення вимога позивача щодо зобов'язати Реєстраційну службу Луцького міського управління юстиції внести відповідні відомості щодо права власності на ? даної квартири до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки також є передчасною. Разом з тим, судом встановлено, що з серпня 2013 року відповідач у вхідних дверях замінив замки, внаслідок чого позивач разом з неповнолітньою дитиною не може потрапити в помешкання. Відповідно до ст. 155 ЖК України власник квартири чи її частки не може бути позбавлений права користування житловим приміщенням, крім випадків, передбачених законодавством. Ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В судовому засіданні встановлено, що відповідач замінив замки у вхідних дверях спірної квартири, чим створив позивачу перешкоди в користуванні належним їй на праві спільної сумісної власності майном. Отже, суд приходить до висновку, що слід зобов'язати [PERSON] усунути [PERSON] перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS]. В порядку ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню судові витрати понесені сторонами пропорційно до розміру задоволених судових вимог.

Outcome: partial