Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Позов обґрунтовує тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва на право власності на житло від 14.10.2003р. В 2013 році він познайомився з відповідачкою, після чого вони почали зустрічатися та проживати разом. В 2017 році на прохання відповідача позивач зареєстрував її в своїй квартирі, однак через два місяці відповідачка отримала закордонний паспорт та поїхала на заробітки до Італії. З того часу, остання за зареєстрованим місцем проживання не мешкає та особистих речей у приміщенні немає. Проте позивач вимушений сплачувати комунальні послуги за відповідача. Тому позивач звернувся в суд з даним позовом. Ухвалою суду від 27 грудня 2019 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження, призначено справу до розгляду в судовому засіданні з викликом сторін. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити на підставі обґрунтування викладеного у позові та доказів доданих до нього. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, причину неявки суду не повідомила. Про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. У відповідності до ст. 280 ЦПК суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва на право власності на житло від 14.10.2003р. (а.с. 6). Згідно відомостей наданих відділом реєстрації місця проживання Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 18.12.2019р. на запит суду відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 05.07.2017р. (а.с.16). Згідно акту обстеження житлового приміщення віл 26 листопада 2019р. відповідачка [PERSON] за адресою зареєстрованого місця проживання не мешкає з серпня 2016 року, особистих речей в квартирі немає та протягом цього терміну вона не з`являлася за вище вказаною адресою (а.с. 11). В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили зазначені обставини, вказавши, що [PERSON] фактично не мешкала в квартирі позивача. А в вересні 2017 року вона поїхала до Італії на заробітки і з того часу вони жодного разу її не бачили. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового приміщення визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до п.34 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї , а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ст.156 ЖК члени сім`ї власника жилої квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Таким чином відповідач набула право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] як особа, який власник надав право користування даною квартирою на підставі особистого сервітуту (ч.1 ст.401 ЦК). За змістом ст.406 ЦК сервітут припиняється, зокрема, у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (п.4 ч.1 ст.406 ЦК) З матеріалів справи вбачається та встановлено в судовому засіданні, що відповідачка за зареєстрованим місцем проживання не мешкає понад два роки, а саме з вересня 2017 року, особистих речей у квартирі немає, комунальних платежів не сплачує. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ст.321 ЦК право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Доводи позивача про те, що наявність зареєстрованого місця проживання відповідача в його квартирі порушує його права та інтереси як власника, є обґрунтованими, оскільки в такому випадку позивач позбавлений в повній мірі реалізувати свої права щодо можливості використання належного йому майна іншими особами т.і.. Отже реєстрація відповідача порушує і законні інтереси позивача. Таким чином, право позивача є порушеним і підлягає судовому захисту. З огляду на положення ст.ст.321, 383, 391, 406 ЦК позивач має право вимагати від відповідача усунення перешкод у користуванні його квартирою, в тому числі, і у спосіб шляхом позбавлення їх права користування таким житловим приміщенням. За таких обставин дана вимога підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в сумі 768,40грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а.с. 1).

Outcome: approved