Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ЗАТ комерційний банк «Приватбанк», Івано-Франківська філія ЗАТ КБ «Приватбанк» про розірвання кредитних договорів від 27.08.2007 року № IFIWG100000259 DSL та IFIWG200000259 DSL. У позовній заяві зазначено, що 27.08.2007 року між ЗАТ комерційний банк «Приватбанк» в особі керівника Івано-Франківської філії ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № IFIWG100000259 DSL, за умовами якого надано кредит в розмірі 36000 доларів США та 12150 доларів США. Цього ж дня було укладено кредитний договір IFIWG200000259 DSL за умовами якого надано кредит в розмірі 9000 доларів США. 29.08.2007 року між ЗАТ комерційний банк «Приватбанк» в особі керівника Івано-Франківської філії ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, згідно умов якого було забезпечено виконання вимог кредитних договорів, а саме передано в іпотеку двохкімнатну квартиру по [ADDRESS]. 27.11.2012 року власником квартири, що була предметом іпотеки, було укладено договір купівлі-продажу за ціною 116 250 грн, і кошти перераховані відповідачу позивачем на погашення боргу за кредитними договорами. З посиланням на ст..652, 653 ЦК України позивач просить розірвати два вищезазначених кредитних договори з 21.09.2011 року, припинити нарахування відсотків, оскільки: обвал курсу національної валюти є суттєвою обставиною за якою змінилися обставини валютних договорів; подальше виконання договорів призведе до явного порушення співвідношення майнових інтересів сторін та позбавить позивача того, на що він розраховував при укладенні договору; наявність фінансової світової кризи, що унеможливлює виконання довору; в позивача зменшились джерела доходів; банком з 02.03.2009 року (згідно повідомлення від 31.12.2008р.) підвищено в односторонньому порядку до 15.54% на рік. Позивач та його представник позов підтримали повністю, просили його задовольнити, з підстав зазначених в позовній заяві. Представник відповідачів позов не визнав та просив в задоволенні позовних вимог відмовити, з підстав зазначених в запереченні. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Між сторонами виник спір щодо розірвання кредитних договорів. Судом встановлено, що 27.08.2007 року між ЗАТ комерційний банк «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») в особі керівника Івано-Франківської філії ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № IFIWG100000259DSL, за умовами якого надано кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в розмірі 36000 доларів США та 12150 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою 1% на місяць (12% річних) на суму залишку боргу та щомісячно в період сплати 0.2 % від суми виданого кредиту (а.с.7-11). Сторони підтвердили, що позичальником за умовами даного договору отримано тільки 36000 доларів США, тобто інша сума на сплату страхових платежів - 12150 доларів США не видавалась кредитором та не отримувалась позичальником. Цього ж дня було укладено і кредитний договір IFIWG200000259DSL за умовами якого надано кредит в розмірі 9000 доларів США на тих самих умовах (а.с.12-16, 73). Кошти видані кредитором та отримані позичальником, що підтверджується сторонами. 29.08.2007 року між ЗАТ комерційний банк «Приватбанк» в особі керівника Івано-Франківської філії ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], як іпотекодавцем, та [PERSON] як позичальником, було укладено договір іпотеки, згідно умов якого було забезпечено виконання вимог кредитних договорів, а саме передано в іпотеку двохкімнатну квартиру по [ADDRESS] (а.с.17-19). 27.11.2012 року власником квартири, що була предметом іпотеки, було укладено договір купівлі-продажу за ціною 116 250 грн, і кошти в сумі 25000 доларів США перераховані відповідачу позивачем на погашення боргу за кредитними договорами (а.с.23-25, 67-68). З посиланням на ст..652 ЦК України позивач просить розірвати два вищезазначених кредитних договори з 21.09.2011 року (зазначена дата не обґрунтована позивачем), припинити нарахування відсотків, оскільки: обвал курсу національної валюти є суттєвою обставиною за якою змінилися обставини валютних договорів; подальше виконання договорів призведе до явного порушення співвідношення майнових інтересів сторін та позбавить позивача того, на що він розраховував при укладенні договору; наявність фінансової світової кризи, що унеможливлює виконання договору; в позивача зменшились джерела доходів; банком з 02.03.2009 року (згідно повідомлення від 31.12.2008р.) підвищено в односторонньому порядку до 15.54% на рік. Однак, суд відхиляє доводи позивача, вважаючи їх необґрунтованими, з врахуванням наступного. Позивач вказує на те, що згідно ч.1ст.652 ЦК України договір може бути розірвано у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувались при укладенні договору, а розірвання договору в разі недосягнення згоди сторонами, може бути проведено у судовому порядку за наявності одночасно певних зазначених умов ч. 2 ст.652 Кодексу. Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги, акцентував увагу суду на тому, яким чином виконання договору порушує співвідношення майнових інтересів сторін і позбавляє заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Проте, це умова є тільки однією з чотирьох одночасних умов на розірвання договору. Інші ж умови розірвання договору позивачем не доведено та не зазначено. Істотна зміна обставин є оціночною категорією, і законодавець у п. 2 ч. 1 ст. 652 ЦК дає визначення цього поняття, зауважуючи на тому, що зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Розглядаючи даний спір щодо розірвання кредитних договорів у зв'язку із істотною зміною обставин, що передбачено ст. 652 ЦК, необхідно довести таке: 1. В момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2. Зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виконання; 3. Виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору та 4. Із суті договору не випливає, що ризик зміни обставини несе заінтересована сторона. Вимагаючи розірвання договору на цій підставі, позивач з урахуванням положень процесуального законодавства щодо обов'язку доказування повинен довести, зокрема, всі чотири умови вищезазначеної статті. При цьому представник позивача зазначав достатність однієї з умов щодо розірвання кредитних договорів, зокрема можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, з чим погодитись не можна. Так, постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» пунктом 15,16 зазначено, що при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. При цьому суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Представником позивача та позивачем не доведено факт відсутності такого попередження зі сторони банку, натомість представником відповідача вказувалось на наявність інформації щодо можливості укладення договору як у валюті так і в гривні. Позивач зазначив одностороннє підняття відповідачем відсоткової ставки. Щодо цього, суд вказує на таке. При вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів). Це зазначено п. 28 вищезгаданої постанови Пленуму ВССУ. При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641-642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Як вбачається з матеріалів справи, 03.10.2008 року ПАТ КБ «Приватбанк» надіслав [PERSON] листи по збільшення відсоткової ставки з 12% до 14.04%, в яких також зазначається і про можливість зміни валюти кредитування (а.с.57-60), які отримувались позивачем, що ним не заперечується. З поданих розрахунків заборгованості по обидвох кредитних договорах (а.с.61-66) також вбачається підвищення річної відсоткової ставки до 14.04%. Окрім того, умовами кредитних договорів (п.2.3.1) сторонами узгоджено право банку підняття в односторонньому порядку розміру % ставки за певних умов, про що повідомляється письмовим повідомленням позичальника. Тому, підняття ставки яке обумовлене сторонами договору, з повідомленням позичальника, який з 2008 року не звертався до кредитора чи суду щодо перегляду встановленої збільшеної ставки, до набрання закону № 661-VI , є правомірним. Зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК. Позивач також посилався на те, що свої зобов'язання перед банком виконав, сплативши частину коштів, в т.ч. з продажу предмета застави з отриманих в банку 45000 доларів США, а тому продовження нарахування відповідачем заборгованості є на думку позивача не вірним. Однак, суд не розглядає питання і не є предметом спору вимоги щодо стягнення боргу, а правовідносини між сторонами не припинені, згідно розрахунку боргу, кошти позичальником всі не оплачені (а.с.61-66). Окрім того, важке фінансове становище позивача, на що було наголошено ним в судових засіданнях та долучено докази відсутності транспортних засобів та відсутності роботи на час розгляду справи судом, на жаль, не можуть бути обставиною для розірвання кредитних договорів чи припинення правовідносин з кредитором. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими та не підлягають до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст.. 652 ЦК України,

Outcome: dismissed