Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Київської міської ради (далі по тексту - відповідач 1), Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації (далі по тексту - відповідач 2), Комунального підприємства з експлуатації та ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» (далі по тексту - відповідач 3), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Головне управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) (далі по тексту - третя особа), про встановлення факту спільного проживання, визнання членом сім'ї наймача квартири, визнання права користування квартирою, визнання наймачем за раніше укладеним договором найму та зобов'язання вчинити дії. Свої вимоги мотивував тим, що його батько [PERSON], який помер [INFO], за життя користувався квартирою [ADDRESS] й був заселений на підставі ордера № 00031 серії Б, виданого 24.09.2001 на підставі розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації. Після отримання ордеру та вселення до квартири позивач проживав зі своїм батьком та вів з ним спільне господарство, однак був зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Позивач постійно проживає у спірній квартирі, сплачує вартість житлово-комунальних послуг. Смерть його батька, як наймача спірної квартири змусила його звернутися до суду з позовом, оскільки відповідачі не визнають його право на користування житлом. Ухвалою суду від 23.03.2018 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 31.07.2018 року було закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, вважали їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, однак в попередніх судових засіданнях представники відповідачів заперечували проти задоволення позову, посилаючись на його необгрунтованість та безпідставність. Від представника Київської міської ради надійшов відзив на позовну заяву /а.с.117-122/. Третя особа Головне управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) в судове засідання представник не направила, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, однак від представника надійшли заперечення проти позову та клопотання про розгляд справи за їх відсутності /а.с. 110/. Заслухавши пояснення позивача, його представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Позивач [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про його народження /а.с. 26/. Як вбачається з матеріалів справи, батько позивача [PERSON], за життя користувався квартирою [ADDRESS] й був заселений на підставі ордера № 00031 серії Б, виданого 24.09.2001 на підставі розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрацією. Батько позивача - [PERSON], помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть, яке видане Відділом реєстрації смерті у м. Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві /а.с. 22/. Після отримання ордеру та вселення до квартири позивач проживав зі своїм батьком де мешкає і до теперішнього часу та фактично використовує дану квартиру. Однак проживаючи разом з батьком так і не зареєстрував місце проживання за спірною адресою. Факт постійного проживання позивача разом з батьком за адресою: [ADDRESS] в судових засіданнях підтвердили також свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які зазначили, що [PERSON] фактично проживав з батьком [PERSON] однією сім'єю у період з 2008 року по день його смерті [INFO] та вели спільне господарство. У суду відсутні підстави ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, про які повідомили свідки. Дані про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні. Крім того, вказана обставина підтверджується й довідкою, виданою КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» від 20.07.2016, згідно якої [PERSON] дійсно фактично проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] /а.с. 30/. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині встановлення факту спільного проживання однією сім'єю з батьком [PERSON] у період з 2008 року по [INFO] підлягають задоволенню. Правовідносини, що виникають у зв'язку з наймом житла, що перебуває у державній або комунальній власності, регулюється Житловим кодексом та іншими актами житлового законодавства (ч.1 ст.3 ЖК України). Жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд (ч.1 ст.4 ЖК України). Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Обслуговуючим підприємством житлового будинку за адресою: [ADDRESS], є Комунальне підприємство з експлуатації та ремонту житлового фонду «Житло-сервіс». Судом встановлено, що позивач звертався до відповідачів з заявами, в яких просив змінити договір найму після померлого батька, однак йому було відмовлено у задоволенні заяв через відсутність правових підстав. Позивач суду пояснив, що у спірній квартирі він постійно проживав з 2008 року по даний час, вселився туди за згодою свого батька, з яким проживав однією сім'єю, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, сплачували комунальні послуги. До обов'язків по веденню спільного господарства, зокрема, ст. 66 ЖК України відносить плату за користування житловим приміщенням та плату за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія ті інші послуги). Так, в матеріалах справи містяться копії квитанцій про сплату послуг за житлово-комунальні послуги, що свідчить про те, що позивач ніс обов'язок по утриманню квартири та постійно нею користувався. Також судом встановлено, що на підставі Акту по факту проживання/не проживання за адресою, складеним 12.07.2016 працівником відділення «Лівобережне» Комунального підприємства з експлуатації та ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» засвідчено факт проживання [PERSON] з 2008 року по 2016 рік в квартирі [ADDRESS], таким чином фактично відповідач визнавав право позивача на користування спірною квартирою. Як зазначає позивач, його батько при житті бажав зареєструвати сина у спірній квартирі, однак здійснити цього не встиг, так як раптово помер. Суд приймає до уваги зазначені пояснення позивача та його представника, оскільки вони підтверджуються матеріалами справи та показами допитаних у судовому засіданні свідків. Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Згідно із положеннями статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім'ї наймача в установленому законом порядку. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням Вказана правова позиція викладена в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25 травня 1998 року. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункту 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Враховуючи викладене, суд вважає, що відсутність у позивача письмової згоди відповідача на вселення сама по собі не свідчить про те, що позивач, який вселився до спірної квартири, не набув права користування жилим приміщенням, оскільки за обставинами справи, зокрема із показів свідків безспірно встановлено, що батько позивача висловлював таку згоду. Крім того, посилання представника відповідача на реєстрацію позивача у гуртожитку за адресою: [ADDRESS], та відсутність реєстрації в спірній квартирі сама по собі не може бути підставою для відмови у визнанні права користування спірним жилим приміщенням за позивачем. У відповідності до приписів ст. 127 ЖК України та п. 2 Примірного положення про гуртожитки - гуртожитки призначені для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Відповідно до ч. 2 ст. 127 ЖК України жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Відповідно до статей 128 та 129 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.За змістом положень вказаних норм житлового законодавства, кімнату в гуртожитку є тимчасовим місцем проживання. Судом встановлено, що позивач дійсно зареєстрований у гуртожитку за адресою: [ADDRESS]. Водночас, згідно довідки Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій та заходів цивільного захисту, останній з 2008 року по 29.06.2017 не проживає за адресою реєстрації. Як пояснив позивач в судовому засіданні, кімната в гуртожитку нававалася йому на час його роботи в телефонній станції центру зв'язку Вузлу зв'язку та автоматизації МНС України, однак він вже тривалий час (з 2001 року) не перебуває в трудових відносинах з органами МНС України, що підтверджується копією наявною в справі трудовою книжкою /а.с. 47- 49/. Пояснив, що іншого житла він не має, що доводиться інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.01.2018. Отже, виходячи з наведеного, судом встановлено, що позивач вселився у спірну квартиру [ADDRESS] за згодою наймача на правах члена сім'ї, постійно мешкає у спірному житловому приміщенні з 2008 року по даний час, вів з наймачем спільне господарство, за життя батька надавав кошти на оплату житлово-побутових послуг, оскільки останній був власником особового рахунку, квартиру утримував в належному стані, а тому, суд вважає, що вимоги позивача про визнання його, членом сім'ї наймача квартири [ADDRESS], наймачем якої був [PERSON], що помер [INFO] підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 814 ЦК України, у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права і обов'язки наймодавця. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (ч. 2 ст. 11 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. За нормою ч. 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 106 ЖК України, повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. Відповідно ст. 63 ЖК України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Враховуючи те, що в матеріалах справи міститься відповідь Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» про відмову змінити договір найму житлового приміщення за адресою [ADDRESS], суд вважає, що таке право позивача порушено та підлягає судовому захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Зважаючи на встановлені обставини справи та вищенаведені положення матеріального законодавства, суд дійшов висновку про доведенність факту спільного проживання [PERSON] з померлим [PERSON] однією сім'єю у період з 2008 року по [INFO] та обгрунтованість вимог позивача про визнання його членом сім'ї наймача померлого [PERSON], наймачем за раніше укладеним договором найму квартири [ADDRESS], замість попереднього наймача [PERSON] та зобов'язання комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» змінити договір найму спірної квартири [ADDRESS], визнавши наймачем [PERSON]. В іншій частині вимоги позову задоволенню не підлягають, оскільки судом визначено ефективний спосіб захисту порушеного права позивача. Враховуючи наведене та

Outcome: partial