Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] сільської ради, де третя особа Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області про визнання права власності на нерухоме майно. В позовній заяві зазначив, що у відповідності до договору оренди земельної ділянки від 11.01.2010 року, укладеного між [PERSON] сільською радою (орендодавцем) та ним (орендарем) йому у користування на умовах оренди було передано земельну ділянку, площею 0,0200 га, розташовану по вул. Подішор, 23 у с. Нижня Апша, Тячівського району Закарпатської області для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови розташування автогазозаправочного пункту. Рішенням 32-ої сесії 6-го скликання [PERSON] сільської ради №22 від 16.12.2014 року продовжено термін дії договору оренди на 5 років. На виконання зазначеного рішення 18.12.2014 року між [PERSON] сільською радою (орендодавцем) та ним було укладено додатковий договір №1 до договору оренди від 11.01.2010 року, згідно якого термін оренди земельної ділянки площею 0,0200 га, розташованої по вул. Подішор, 23 у с. Нижня Апша Тячівського району встановлено до 16.12.2019 року. Розташування земельної ділянки, площею 0,0200 га, розташованої по вул. Подішор, 23 у с. Нижня Апша Тячівського району Закарпатської області для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови розташування автогазозаправочного пункту, погоджено відповідними службами управлінням Держкомзему у Тячівському районі, Тячівською районною СЕС, Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Закарпатській області, відділом містобудування і архітектури. Також позивач зазначив, що на будівництво автогазозаправочного пункту по вул. Подішор, 23 у с. Нижня Апша Тячівського району ним були отримані містобудівні умови і обмеження, погоджені головним архітектором району та затверджені виконкомом [PERSON] сільської ради. Також, на його на замовлення було виготовлено робочий проект автогазозаправочного пункту в с. Нижня Апша, вул. Подішор, 23, який отримав позитивні висновки комплексної державної експертизи, експертизи з питань охорони праці, державного нагляду з питань цивільного захисту та техногенної безпеки, державної санітарно-епідеміологічної служби, державного управління охорони навколишнього природного середовища у Закарпатській області. На земельній ділянці, площею 0,0200 га, розташованій по вул. Подішор, 23 у с. Нижня Апша, Тячівського району, ним було збудовано обєкт нерухомого майна автогазозаправочний пункт. Відповідно до технічного паспорту, виготовленого 29.06.2016 року Тячівським районним підприємством технічної інвентаризації, до складу будівель і споруд, розташованих за адресою: с. Нижня Апша, вул. Подішор, 23, входять основні будівлі та навіс, загальна площа обєкту нерухомого майна 175,1 кв.м. Згідно акту обстеження технічного стану автогазозаправочного пункту та навісу, розташованих по вул. Подішор, 23 у с. Нижня Апша Тячівського району, складеного експертом з технічного обстеження будівель і споруд [PERSON], за результатами технічного обстеження обєкту встановлено, що технічний стан конструкцій та будівлі в цілому відноситься до ІІ категорії (задовільний), фактичний стан конструкцій будівель літер Б,В та навісу літери Г відповідає вимогам міцності та надійності для подальшої безпечної експлуатації будинку за його функціональним призначенням як автогазозаправочний пункт. Висновком про вартість обєкта оцінки, складеним ТОВ «Ріалті-О», встановлена ринкова вартість обєкту нерухомого майна - автогазозаправочного пункту та навісу, розташованого по вул. Подішор, 23 у с. Нижня Апша, Тячівського району, яка складає 87 019,00 гривень. Однак, право власності на зазначене нерухоме майно не встановлено, оскільки будівництво було вчинено ним без отримання у встановленому порядку дозволу на право проведення будівельних робіт. Оскільки земельна ділянка площею 0,0200 га, розташована по вул. Подішор,23 Тячівського району Закарпатської області для будівництва і обслуговування інших будівель громадської забудови для розміщення АГЗП, передана йому в оренду у встановленому законодавством порядку під уже збудоване нерухоме майно, позивач вважає, що право власності на побудований на ній об'єкт нерухомого майна - автогазозаправочний пункт та навіс, може бути визнано за ним у судовому порядку на підставі ч.3 ст.376 ЦК України. Оскільки об'єкт нерухомого майна - автогазозаправочний пункт, розташований по вул. Подішор,23 у с. Нижня Апша Тячівського району, будувався ним на орендованій земельній ділянці за рахунок особистої праці та власних коштів, визнання за ним права власності на зазначене нерухоме майно не буде порушувати прав інших осіб. Цільове призначення земельної ділянки площею 0,0200 га, розташованої по вул. Подішор, 23 у с. Нижня Апша Тячівського району будівництво та обслуговування інших будівель громадської забудови розміщення АГЗП, відповідає цільовому призначенню побудованої на ній будівлі. Про відсутність умов для введення в експлуатацію побудованого ним обєкту нерухомого майна у порядку, передбаченому Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», свідчить повідомлення Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції України у Закарпатській області від 15.09.2017 року. Просить суд визнати за ним право власності на обєкт нерухомого майна - будівлю автогазозаправочного пункту, загальною площею 175,1 квадратних метрів, що розташований по вулиці Подішор, 23, в с. Нижня Апша, Тячівського, Закарпатської області, України. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] сільської в судовому засіданні позовні вимоги визнав та проти задоволення позову не заперечив. Представник третьої особи Державної архітектурно-будівельної інспекції в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що згідно рішення [PERSON] сільської ради від 16 квітня 2009 року за №12 позивачу [PERSON] надано дозвіл на вибір місця розташування земельної ділянки несільськогосподарського призначення для надання в довгострокову оренду, площею 0,02 га по вулиці Подішор в с. Нижня Апша, Тячівського району. Рішенням [PERSON] сільської ради від 16.12.2014 року за №22 продовжено термін дії договору оренди земельної ділянки площею 0,02 га по вулиці Подішор в с. Нижня Апша, призначену для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови (розташування АГЗП), терміномна 5 років, встановлено вартість орендної плати за оренду земельної ділянки. На виконання зазначеного рішення між [PERSON] сільською радою (орендодавцем) та [PERSON] 18.12.2014 року було укладено додатковий договір №1 до договору оренди від 11.01.2010 року, згідно якого термін оренди земельної ділянки площею 0,0200 га, розташованої по вул. Подішор, 23 у с. Нижня Апша Тячівського району, встановлено до 16.12.2019 року. Висновками управління Держкомзему у Тячівському районі Закарпатської області №1097 від 25.06.2009 року, Тячівської районної санітарно-епідеміологічної станції №937 від 25.06.2009 року, Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Закарпатській області №563 від 26.06.2009 року, Відділу містобудування та архітектури №03/ПД-141 від 26.06.2009 року, [PERSON] погоджено матеріали попереднього погодження місця розташування земельної ділянки для комерційного використання (обслуговування газової заправки) в с. Діброва по вул. (Леніна) Дібрівська, площею 0,0200 га, в межах населеного пункту, при умові дотримання та врахування висновків служб району та використання земельної ділянки за цільовим призначенням. Рішенням 15 сесії 5 скликання [PERSON] сільської ради від 10.07.2009 року за №3, [PERSON] затверджено матеріали погодження вибору місця розташування земельної ділянки загальною площею 0,02 га по вул. Леніна, с. Нижня Апша та надано дозвіл на розробку проекту відведення вказаної в п.1 цього рішення земельної ділянки у власність для підприємницької діяльності (газ-заправка). 16 листопада 2009 року Закарпатською обласною державною адміністрацією надано [PERSON] дозвіл на збір матеріалів погодження розміщення автозаправного пункту на території с. Нижня Апша, вул.. Подішор, 23, Тячівського району. В подальшому 9 грудня 2014 року головним архітектором Тячівського району погоджено містобудівні умови і обмеження забудови земельної ділянки в с. Нижня Апша, вул.. Подішор, 23. Будівельним паспортом внутрішнього будинкового (цехового) газового обладнання, виготовленого ВАТ «Хустська ПМК», робочим проектом автозаправного пункту ФОП [PERSON] в с. Нижня Апша, вул. Подішор, 23, виготовленого ПП «Карпатський плай» та актом приймання закінченого будівництвом обєкту систем газопостачання від 2012 року стверджується, що внутрішнє будинкове газообладнання (включаючи газопровід) змонтовано у відповідності з проектом, розробленим з врахуванням узгоджених змін, внесених у робочі креслення. На даний час на замовлення [PERSON] виготовлено технічний паспорт на автозаправочний пункт в с. Нижня Апша, вул.. Подішор, 23, згідно якого загальна площа приміщень становить 175 кв.м. Актом обстеження технічного стану автогазозаправочного пункту в с. Нижня Апша, вул. Подішор, 23 стверджується, що технічний стан конструкції та будівлі в цілому відноситься до ІІ категорії (задовільний). Фактичний стан конструкції будівель літер Б, В та навісу літер Г задовольняє вимоги міцності та надійності для подальшої безпечної їх експлуатації за функціональним призначенням як автогазозаправочний пункт. Висновком про вартість обєкта оцінки стверджується, що ринкова вартість автозаправочного пункту в с. Нижня Апша, вул.. Подішор, 23 становить 87010 гривень. Листом управління ДАБІ в Закарпатській області від 15.09.2017 року за №1007-1.20/2/1184В позивачу [PERSON] розяснено, що згідно Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» орган державного архітектурно-будівельного контролю приймав обєкти в експлуатацію до 31 грудня 2015 року. Цим же листом рекомендовано вирішити питання про визнання права власності на будівлю у судовому порядку. Згідно із частиною першою статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до вимог статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), якою вона має право володіти, користуватися та розпоряджатися. Згідно частини третьої статті 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Виходячи із положень ч.ч. 3, 5 статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 3, 4, 9 Постанови від 30.03.2012 року за №6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз'яснено, що право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК України, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв'язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом. При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України. У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Пунктом 12 цієї ж постанови розяснено, що у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. У правовій позиції висловленій Верховним Судом України при розгляді справи N 6-1328цс15 зазначено, що згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним. Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду. При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості. З урахуванням наведеного, суд вважає, що до правовідносин сторін слід застосувати правила ч.3 ст.376 ЦК України і позов про визнання права власності на самочинне будівництво задовольнити. Судові витрати в частині сплати судового збору слід покласти на позивача.

Outcome: approved