Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-27 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до КП «Парк культури та відпочинку «Боздоський» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки і по день фактичного розрахунку. Посилається на те, що з 2010 року по 2012 рік він працював на посаді директора КП «Парк культури та відпочинку «Боздоський», що стверджується записом у його трудовій книжці. Відповідно до зазначених записів його було прийнято на роботу на підставі розпорядження голови Ужгородської міської ради від 15.11.2010 р. за № 255. Звільнено на підставі розпорядження голови Ужгородської міської ради від 29.08.2012 р. за № 256 та покладено на відповідача обовязок виплатити належні йому суми, тобто заробітну плату. За час його роботи йому нараховувалася заробітна плата відповідно до трудового контракту, однак сама виплата проходила частинами, а за останні 9 місяців його роботи заробітна плата не виплачувалася. Заборгованість по заробітній платі без врахування компенсації за невикористану відпустку за 2011, 2012 роки становить 54882.24 грн. Порушення трудового законодавства з боку підприємства було констатовано також територіальною інспекцією з питань праці у Закарпатській області. Під час розгляду справи позивач на підставі ст. 31 ЦПК України, у звязку з тим, що сума заборгованості по заробітній платі, що нарахована, однак не виплачена відповідачем, була стягнута на його користь судовим наказом, винесеним на підставі його заяви, зменшив позовні вимоги в частині стягнення 54882.24 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Враховуючи ту обставину, що зазначений судовий наказ не було виконано та стягнена заробітна плата не виплачена, позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати з 29.08.2012 р. по день фактичного розрахунку підтримує у повному обсязі. Позивач в судове засідання не зявився. Відповідно до наявної у матеріалах справи заяви позивач просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача в судове засідання не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Враховуючи, що сторони у судове засідання не зявилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково виходячи з наступного. Судом встановлено, що 16.11.2010 р. [PERSON] було прийнято на роботу на посаду директора КП «Парк культури та відпочинку «Боздоський» відповідно до розпорядження № 255 від 15.11.2010 р. Розпорядженням № 256 від 29.08.2012 р. позивача звільнено з роботи за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці позивача (а.с. 35, 36). Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується довідкою відповідача від 23.04.2013 р. станом на 23.04.2013 р. за [PERSON] рахується заборгованість по заробітній платі в сумі 54882.24 грн. (без врахування компенсації за невикористану відпустку за 2011, 2012 роки), заборгованість виникла з вересня 2011 року (а.с. 8). У травні 2013 року позивач звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з КП «Парк культури та відпочинку «Боздоський» на його користь нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Судовим наказом від 27.05.2013 р. стягнуто з КП «Парк культури та відпочинку «Боздоський» на користь позивача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у сумі 54882.24 грн. Судовий наказ не набрав законної сили та на день подачі позову до суду виконаний не був. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу Згідно ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Така правова позиція закріплена у висновках Верховного Суду України, викладених в постанові від 29.01.2014 року в справі № 6-144ц13. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Як встановлено судом відповідач нарахував, але не виплатив позивачу при звільненні заробітну плату в розмірі 54882.24 грн. Вказана сума станом на 28.12.2016 р. не виплачена і матеріали справи відомостей про протилежне не містять, а тому, суд вважає, що за період з 30.08.2012 р. (наступний робочий день після винесення розпорядження відповідача № 256 від 29.08.2012 р. про звільнення позивача з роботи) по 28.12.2016 р. (день ухвалення рішення суду) на користь позивача з відповідача підлягає до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку. При визначенні періоду за який підлягає до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні суд враховує розяснення наданні в п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р., вираховується середньоденна заробітна плата для нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно довідки КП «Парк культури та відпочинку «Боздоський» від 01.07.2014 р. середня заробітна плата позивача за останні два повних місяців роботи, а саме червень та липень 2012 року становила (4936.07 грн. + 4936.07 грн. / 2 =) 4936.07 грн. Кількість робочих днів у вказаний період (19 + 22 = 41 / 2 =) 21 та середньоденна заробітна плата для вирахування середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати складає (4936.07 грн. / 21 робочих днів =) 235.05 грн. Звідси розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичної виплати заробітної плати (88 робочих днів за період з 30.08.2012 р. по 31.12.2012 р. + 251 робочий день за 2013 рік + 251 робочих днів за 2014 рік + 250 робочих днів за 2015 рік + 249 робочих днів за період з 01.01.2016 р. по 28.12.2016 р. = 1089 робочих днів х 235.05 грн. =) 255969.45 грн. Враховуючи викладене суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 255969.45 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.08.2012 р. по 28.12.2016 р. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави до спеціального фонду Державного бюджету України 2559.69 грн. судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (у редакції Закону України «Про судовий збір» чинній на день подання позову). На підставі викладеного та

Outcome: partial