Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-29 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в сумі 100806,39 грн., з яких: 90399,98 грн. - сума основного боргу, 8452,31 грн. - сума інфляційних втрат, 1954,10 - сума 3% річних. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 04 травня 2018 року він позичив відповідачеві кошти в сумі 3000 доларів США. У зв`язку з тим, що [PERSON] довший час не повертав кошти, 13 серпня 2018 року було оформлено розписку, якою передбачено, що на підтвердження отримання грошових коштів позичальник надає позикодавцеві розписку про їх отримання. Відповідно до розписки, позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві позику до 19 серпня 2018 року в сумі 3450 доларів США, однак взяті на себе грошові зобов`язання [PERSON] не виконав, позику у визначений договором строк не повернув. З урахуванням викладеного позивач просить суд стягнути з відповідача борг за договором позики в сумі 100806,39 грн., з яких: 90399,98 грн. - сума основного боргу, 8452,31 грн. - сума інфляційних втрат, 1954,10 грн. - сума 3% річних. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 травня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача - адвокат Равлів М.І. в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій просить справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомої на те суду причини, хоча про день та час судового засідання повідомлявся належним чином, відзиву не подав. Суд вважає, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому відповідно до ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення. За вказаних обставин, з підстав, визначених ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини справи. Згідно cкладеної [PERSON] (паспорт [NUMBER] , виданий Тернопільським РВ УМВС України в Тернопільській області 19 квітня 1997 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) розписки від 13 серпня 2018 року, [PERSON] , [INFO] , 04 травня 2018 року позичив у [PERSON] 3000 (три тисячі) доларів США та зобов`язався повернути суму у розмірі 3450 (три тисячі чотириста п`ятдесят) доларів США до 19.08.2018 (дев`ятнадцятого серпня 2018 року). Інформація про повернення відповідачем будь-яких грошових коштів чи суми боргу за розпискою в повному обсязі в матеріалах справи відсутня. Відтак, невиконання умов договору позики [PERSON] і стало причиною звернення [PERSON] до суду із позовом про стягнення боргу. За вказаних обставин до правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Судом встановлено, що договір позики між сторонами відбувся, про що свідчить приєднаний до матеріалів справи оригінал розписки від 13 серпня 2018 року. [PERSON] отримав від [PERSON] 3000 доларів США., а зобов`язався повернути до 19 серпня 2018 року 3450 доларів США. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути заборгованість за договором позики від 13 серпня 2018 року розмірі 3450 доларів США. При цьому суд не здійснює перерахунок вказаного боргу у гривні за офіційним курсом НБУ, що відповідає практиці Верховного Суду, викладеній у постанові від 16 січня 2019 року (справа № 373/2054/16-ц), чим права позивача не порушуються, їх зміст і обсяг не звужується. 01 березня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 752/18552/17 підтвердив, що у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Суд відмовляє позивачу в частині вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних з огляду на наступне. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Оскільки предметом грошового зобов`язання за вказаним договором позики є грошові кошти, визначені у доларах США, і втрати від знецінення національної валюти відновлені шляхом застосування еквіваленту іноземної валюти за курсом, встановленим НБУ на час вирішення справи про стягнення боргу, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат внаслідок несвоєчасного повернення позики відсутні. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за його прострочення, та є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому стаття 625 ЦК України унормовує питання відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання і з огляду на правову природу трьох процентів річних, передбачених частиною другою цієї статті, як особливої міри відповідальності, їх сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті Україні - гривні (правовий висновок Верховного Суду України у справі №6-2829цс16 від 22 березня 2017 року). В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, підлягають стягненню з відповідача в користь позивача.

Outcome: partial