Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Оратівського районного суду Вінницької області суду з позовом до [PERSON] про визнання правочину дійсним та визнання права власності на земельну ділянку. Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, в судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Представник відповідача [PERSON], будучи належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, в судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Від сторін надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 211 ЦПК України, у звязку з чим в силу ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, вивчивши вимоги позову, дослідивши докази в справі, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із державним актом на право власності на земельну ділянку серії ВН №130421 від 30.04.2004 року [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка площею 3,1436 га, що розташована на території Балабанівської сільської ради Оратівського району Вінницької області. Згідно із свідоцтвом про спадщину за заповітом від 18.09.2002 року [PERSON] успадкувала вказану земельну ділянку згідно заповіту, посвідченого виконкомом Балабанівської сільської Ради 02.08.1995 року за реєстром №37 від [PERSON], яка померла 16.02.1998 року. [PERSON], [INFO], уродженка с. Балабанівка Іллінецького району Вінницької області згідно паспорта є громадянкою [PERSON] Федерації. Згідно договору купівлі-продажу від 30.08.2004 року [PERSON] продала, а [PERSON] купив земельну ділянку площею 3,1436 га, кадастровий номер: 0523180400:05:001:0034, що розташована на території Балабанівської сільської ради Оратівського району Вінницької області та належить відповідачу на підставі державним актом на право власності на земельну ділянку серії ВН №130421 від 30.04.2004 року за кошти в сумі 100000 грн. На підтвердження укладення договору купівлі-продажу від 30.08.2004 року відповідачем [PERSON] було надано розписку про отримання грошей, згідно якої [PERSON] отримала від [PERSON] 30.08.2004 року кошти в сумі 100000 грн. за продаж земельної ділянки площею 3,1436 га, кадастровий номер: 0523180400:05:001:0034, що розташована на території Балабанівської сільської ради Оратівського району Вінницької області в присутності свідка [PERSON] Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, суд розглядає справи на засадах змагальності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 4 ст. 81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянство, протягом року підлягають відчуженню. За змістом ч.4 ст. 81, ст. 145 ЗК України допускається, що іноземні громадяни мають право набувати земельні ділянки сільськогосподарського призначення у спадщину, і протягом року зобов'язані їх відчужити, оскільки успадковані земельні ділянки сільськогосподарського призначення не можуть перебувати у приватній власності осіб без громадянства або іноземних громадян. У разі невиконання цієї вимоги настають передбачені п. «д» ст. 143 ЗК України наслідки, а саме: право власності на земельну ділянку може бути примусово припинено за рішенням суду. При цьому п.15 розділу Х «Перехідні положення «ЗК, яким встановлено заборону купівлі-продажу або іншим способом відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, не поширюється на ці правовідносини, оскільки положення ч.4 ст. 81 ЗК є імперативним. Як вбачається з позовної заяви і не заперечується сторонами, 30 серпня 2004 року між [PERSON] та позивачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу від 30.08.2004 року про продаж позивачу земельної ділянки площею 3,1436 га, кадастровий номер: 0523180400:05:001:0034, що розташована на території Балабанівської сільської ради Оратівського району Вінницької області та належить відповідачу на підставі державним актом на право власності на земельну ділянку серії ВН №130421 від 30.04.2004 року за кошти в сумі 100000 грн. Сторони домовились про подальше нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу. У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.09.2017 року у справі 6- 1288цс17 міститься правова позиція про те, що згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 розяснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України повязується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін. Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 2 ст. 218 ЦК України якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до цивільного законодавства, однією із умов виникнення прав та обов'язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. Суд може застосувати до правовідносин сторін ч. 2 ст. 220 ЦК України, відповідно до якої у випадку, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним, так як по укладеному між сторонами договору відбулося часткове його виконання. За таких обставин, суд вважає, що оскільки [PERSON] протягом тривалого часу безповоротно ухилялась від нотаріального посвідчення правочину, та на даний час перебуває за межами України, у звязку з чим втрачена можливість нотаріально посвідчити правочин, тому вказаний договір купівлі-продажу від 30.08.2004 року слід визнати дійсним та визнати за ним право власності на земельну ділянку. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує думку позивачів, які просять судові витрати покласти на них та вважає, що судові витрати слід залишити без відшкодування. Згідно приписів ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав, передбачених ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. На підставі ст.ст. 16, 346, 202, 328, 334 ЦК України, ч. 4 ст. 81, ст. 145 ЗК України,

Outcome: approved