Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON] ) про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивачем 09.04.2012 року укладено з [PERSON] договір позики, що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тесленко Ю.П. та зареєстровано в реєстрі за № 1551, за яким [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в сумі 717 500,00 грн., що еквівалентно 89 687 доларам США 50 центам. За умовами договору позики позичальник зобов`язувалась повернути позикодавцю до 09.04.2016 р. суму позики, однак у визначені в договорі строки позику не повернула. Оскільки в грошовому зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, до цих правовідносин підлягає застосуванню ч. 2 ст. 533 ЦК України, за змістом якої якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншими нормативно-правовими актами. Станом на момент звернення з позовом до суду - 21.02.2018 року, офіційний курс гривні до долара США встановлений у розмірі 2 707,29 грн. за 100 доларів США. Тому, заборгованість відповідача перед позивачем по договору позики станом на 21.02.2018 року становить 2 428 100,72 грн., що еквівалентно 89 687,50 доларам США. Крім того, у зв`язку із простроченням грошового зобов`язання, позивач, посилаючись на ч. 2 ст. 625 ЦК України, просить стягнути на свою користь із відповідача 3% річних від простроченої суми 2 428 100,72 грн., за період з 10.04.2016 року по 21.02.2018 року, що складає 136 132,89 грн. З огляду на вищевикладене, [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 2 564 233,61 грн., яка складається з суми позики 2 428 100,72 грн. та 3% річних в розмірі 136 132,89 грн. А також судовий збір у розмірі 8 810,00 грн. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12 квітня 2018 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на нежитлові приміщення №1, 2 (групи приміщень № 193) (в літ. А) за адресою: [ADDRESS] ; транспортний засіб: автомобіль марки LEXUS, модель NX 300Н, 2016 року випуску, дата реєстрації 02.06.2016 року, об`єм двигуна 2494, державний номер [NUMBER] , які належать на праві приватної власності [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] . Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року справу передано за підсудністю до Дніпровського районного суду м. Києва. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02 липня 2018 року справу прийнято до провадження та призначено до підготовчого судового засідання. Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 березня 2019 року позовні вимоги [PERSON] задоволено та стягнуто з [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 2 428 100,72 грн., 3 відсотки річних у розмірі 136 132,89 грн., а також судовий збір у сумі 8 810 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 липня 2019 року заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 березня 2019 року скасовано, справу призначено в підготовче судове засідання, а ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2019 року дану цивільну справу передано до Дарницького районного суду м. Києва за підсудністю. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20 серпня 2019 року дану цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено її розгляд в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. До початку розгляду справи у підготовчому судовому засіданні представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у відповідності до якого представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на удаваність договору позики, відсутність доказів виконання позивачем своїх зобов`язань за даним договором, а також вказав на безпідставність здійсненного позивачем нарахування заборгованості в еквіваленті до долару США. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 31 жовтня 2019 року закрито підготовче засіданні і призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд задовольнити позов з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, пославшись на обставини викладені ним у відзиві, просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, заслухавши представників сторін, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України визначено способи порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що 09 квітня 2012 року між [PERSON] (далі позикодавець) та [PERSON] (позичальник) був укладений договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тесленко Ю.П., зареєстрованого в реєстрі за № 1551, згідно умов якого позивач передала у власність відповідача грошові кошти, а відповідач прийняла та зобов`язалась повернути [PERSON] таку ж суму грошових коштів (суму позики) без нарахування відсотків. Відповідно до п. 1.2 договору позикодавець передає на умовах цього Договору у власність позичальникові грошові кошти в сумі 717 500,00 грн., еквівалент 89 687 доларів США 50 центів. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позику). Згідно з п. 2.1 позика надається строком на чотири роки, тобто терміном до 09 квітня 2016 року. Свої зобов`язання за даним договором з приводу передачі відповідачу грошових коштів, позивач виконала повністю, що і підтверджується п. 2.2. цього договору, за яким сторони підтвердили, що позикодавець передав позичальникові, а позичальник отримав від позикодавця гроші у розмірі, передбаченому п. 1.2 цього договору на момент його оформлення та підписання, внаслідок чого суд не бере до уваги викладені у відзиві твердження представника відповідача стосовно не виконання позивачем зобов`язань за вказаним правочином, зокрема передання грошових коштів відповідачу. Також суд критично оцінює доводи представника відповідача стосовно удаваності укладеного між сторонами договору позики виходячи з наступного. Статтею 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Представником відповідача у відзиві вказано, що договір позики від 09.04.2012 року є удаваним правочином, оскільки по суті є гарантійною передумовою ведення спільної господарської діяльності між сторонами. Водночас, дане твердження не відповідає фактичним обставинам справи і не підтверджується належними та допустимими доказами у справі, оскільки даний договір позики укладений між двома фізичними особами, які не є суб`єктами господарської діяльності, а пунктами 4.4. та 4.5. цього договору сторонами визначено, що цей договір не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності та усі попередні заяви, домовленості чи угоди між сторонами з предмету цього Договору анулюються з моменту підписання та нотаріального посвідчення цього Договору, що однозначно спростовує твердження представника відповідача про будь-яку пов`язаність цього договору з будь-якими іншими правочинами, спрямованими нібито на ведення будь-якої спільної діяльності між сторонами договору. Відтак, посилання представника відповідача на те, що договір про об`єднання земельних ділянок, що перебувають у спільній частковій власності від 19.01.2017 року, укладений з метою припинення договору позики, спростовуються встановленими обставинами у справі. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Судом встановлено, що визначена у п. 1.2 договору сума позики була передана відповідачу. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Такий правовий висновок зробив Верховний Суд у своїй постанові від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Судом встановлено, що позивачем було передано відповідачу за договором позики 717 500,00 грн., що еквівалентно 89 687,50 доларам США. Наявний в матеріалах справи договір позики є дійсним і не оспорювався в судовому порядку. На день подання позову - 21 лютого 2018 року, офіційний курс гривні до долару США був встановлений у розмірі 27,0729 грн. за 100 доларів США. У частині другій статті 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Тлумачення частини другої статті 524 та частини другої статті 533 ЦК України дозволяє зробити висновок, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, при цьому законодавець не пов`язує визначення грошового еквівалента з конкретним видом іноземної валюти. Традиційним є розмежування валюти боргу та валюти платежу як елементів грошового зобов`язання. Валюта боргу - це грошові одиниці, в яких обчислена сума зобов`язання (що дозволяє визначити його ціннісне значення). У свою чергу, під валютою платежу розуміються грошові знаки, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання. Якщо екстраполювати розуміння валюти боргу крізь призму ціни договору, то потрібно зробити висновок, що валюта боргу визначатиметься при укладенні договору за допомогою встановлення ціни в договорі. За своєю сутністю ціна договору - це збірне поняття, що може стосуватися як вартості певної речі, так і права (права найму, виключного права на використання торговельної марки, права на частку в статутному капіталі, права вимоги тощо). Ціна відображає мінову вартість певного об`єкта, за способом вираження вона може бути грошовою та/або натуральною. Грошове вираження ціни відбувається, відповідно, в національній або іноземній валюті. За такого тлумачення поняття ціни договору буде ширшим і охоплюватиме валюту боргу, тобто ті грошові одиниці, в яких сторони оцінили мінову вартість певного об`єкта. Таким чином, ЦК України надає сторонам договору можливість встановити «валютне застереження» у вигляді грошового еквівалента в іноземній валюті при укладенні договору. При цьому грошовий еквівалент в іноземній валюті буде виступати складовим елементом ціни в договорі. За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інші правила визначення суми платежу можуть встановлюватися, зважаючи на прямий припис в частині другій статті 533 ЦК України, тільки договором, законом чи іншими нормативно-правовими актами. За таких обстави, оскільки сторони договору позики домовилися про встановлення «валютного застереження», то сума, що підлягала сплаті у гривні, на підставі частини другої статті 533 ЦК України має визначатися за офіційним курсом долару США. Тому, враховуючи визначену в договорі еквівалентність позики 89 687,50 доларам США, станом на 21 лютого 2018 року (день звернення до суду з позовом) заборгована сума позики складала 2 428 100,72 грн. (89 687,50 доларів США х 27,0729). Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, оскільки розмір боргу підтверджується договором позики, визначений розпискою строк для повернення позики закінчився, сторонами не надано суду доказів, які б свідчили про виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми позики у розмірі 2 428 100,72 грн. підлягають задоволенню. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. Від такої правової позиції не відступила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Судом визначена до стягнення сума основного боргу у розмірі 2 428 100,72 грн. Кінцевим терміном повернення позики є 09 квітня 2016 року. Період за який позивач просить стягнути 3% річних становить з 10.04.2016 року по 21.02.2018 року, що складає 683 дні прострочення. Виходячи з розрахунку відсотків річних наданих позивачем, правильність якого перевірена судом, 3% річних за період з 10.04.2016 року по 21.02.2018 року становить - 136 132,89 грн., що також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. За приписами статей ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на означене, оцінюючи належність, достовірність та допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку що позовні вимоги про стягнення суми заборгованості за договором позики є обґрунтованими та законними, у зв`язку з чим підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки позивач виконала всі умови договору позики належним чином, а відповідач ухиляється від виконання взятих на себе договором зобов`язань, що є порушенням норм законодавства України та умов вказаного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача (ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до абз. 1 ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). А тому, підлягає стягненню із відповідача на користь позивача сума судового збору у розмірі 8 810,00 грн.

Outcome: approved