Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-22 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щербак Тетяна Володимирівна (далі по тексту - третя особа 1), [PERSON] (далі по тексту - третя особа 2), [PERSON] (далі по тексту - третя особа 3), [PERSON] (далі по тексту - третя особа 4), відповідно до якого просив визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений 29 липня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Тетяною Володимирівною, зареєстровано в реєстрі за № 2299. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу та відповідачу 1 на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] (далі по тексту - спірна квартира, нерухоме майно), оскільки була набута сторонами за час перебування в зареєстрованому шлюбі 19.04.2000, право власності зареєстровано за відповідачем 1. В травні 2015 року позивачу стало відомо, що вказана квартира була відчужена відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 29.07.2014, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Щербак Т.В., зареєстровано в реєстрі за № 2299. Покупцем квартири став відповідач 2, [PERSON] . В свою чергу з боку продавця від імені відповідача 1 та на підставі довіреності діяла [PERSON] . Разом з тим, оскільки позивач як співвласник вказаної квартири свою згоду на її продаж не надав, в силу положень ст. 60, ч. 1 ст. 63, ст. 65 СК України та ч. 2 ст. 238, ст. 368, 369, 1003 ЦК України, Договір купівлі-продажу квартири не відповідає вимогам закону та має бути визнаний недійсним на підставі ст. 215 ЦК України. При цьому, вказує, що відповідач 2 є недобросовісним набувачем, оскільки 29.07.2014 набув право власності на спірну квартиру, а 20.11.2014 знову її відчужив. Оскільки позивач не брав участі в укладанні оспорюваного Договору, то він не є його стороною, проте вказаним договором порушуються законні права і охоронювані законом інтереси позивача, а тому останній звернувся до суду з вказаним позовом. Відповідач 1 в своєму відзиві позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, з обставинами, викладеними в позові, погодилась. Вказала, що оспорюваний правочин не укладала, довіреність на ім`я [PERSON] не видавала, згоди на відчуження спірної квартири, як і позивач, не надавала. Від відповідача 2 [PERSON] відзив не надходив. Третя особа 1, приватний нотаріус КМНО Щербак Т.В. в своїх поясненнях зазначила, що третьою особою 1 був посвідчений оспорюваний правочин, при цьому перевірено дійсність довіреності, виданої відповідачем 1 на ім`я [PERSON] . Згода чоловіка, [PERSON] також була надана. Таким чином, для укладення Договору купівлі-продажу були всі необхідні документи. Підстав сумніватись в тому, що сторони діяли за взаємною згодою в приватного нотаріуса не було, а тому після перевірки наявності чи відсутності заборонна відчуження майна, приватним нотаріусом було посвідчено оспорюваний правочин. Також, за результатами перевірки дій приватного нотаріуса Міністерством юстиції України не було виявлено будь-яких порушень під час посвідчення оспорюваного правочину. Таким чином, приватний нотаріус посвідчила вказаний Договір відповідно до вимог чинного законодавства. Вказані пояснення просила врахувати під час винесення рішення по справі. Третя особа 2, [PERSON] , в своїх поясненнях позовні вимоги підтримала. Від третьої особи 3, [PERSON] , пояснення не надходили. Від третьої особи 4, [PERSON] , пояснення не надходили. 12.07.2018 Шевченківський районний суд м. Києва своєю ухвалою відкрив провадження по справі в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. 20.08.2018 від відповідача 1 [PERSON] надійшов відзив. 22.08.2018 від третьої особи 1 приватного нотаріуса КМНО Щербак Т.В. надійшли пояснення щодо позовної заяви. 27.08.2018 від позивача надійшла відповідь на пояснення третьої особи 1. 24.09.2018 від позивача надійшла заява про забезпечення доказів. 28.09.2018 від позивача надійшла заява про залучення третьої особи [PERSON] . 28.09.2018 від позивача надійшла заява про залучення третьої особи [PERSON] . 01.10.2018 Шевченківський районний суд м. Києва своєю ухвалою задовольнив заяву позивача про забезпечення доказів. 01.10.2018 Шевченківський районний суд м. Києва своєю ухвалою задовольнив заяву позивача про витребування доказів. 01.10.2018 Шевченківський районний суд м. Києва своєю ухвалою задовольнив заяви позивача про залучення третіх осіб. 24.10.2018 на виконання вимог ухвали суду від з Київського державного нотаріального архіву надійшли належим чином завірені копії документів щодо купівлі-продажу спірної квартири. 16.11.2018 на виконання вимог ухвали суду від третьої особи 1 надійшли належним чином завірені копії документів. 16.11.2018 від позивача надійшла заява про подання доказів. 16.11.2018 від позивача надійшла заява про виклик свідків. 16.01.2019 від третьої особи 1 надійшов лист про розгляд справи за відсутності третьої особи 1 07.02.2019 Шевченківський районний суд м. Києва своєю ухвалою закрив підготовче засідання та призначив справу до розгляду по суті. 21.03.2019 від відповідача 1 надійшла заява про подання доказів. 17.09.2019 від третьої особи 2 [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. 16.10.2019 від третьої особи 1 надійшов лист про розгляд справи за відсутності третьої особи 1 Позивач, [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач 1, [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги визнала, просила позов задовольнити. Відповідач 2, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі. Судом вживалися заходи щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи належним чином, на адресу відповідача направлялась копія ухвали про відкриття провадження по справі та судові повістки, розміщувалось оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади. Третя особа 1 - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щербак Тетяна Володимирівна в судове засідання не з`явилась, через канцелярію суду надала заяву, відповідно до якої справу просила розглядати за її відсутності. Третя особа 2 [PERSON] в судове засідання не з`явилась, через канцелярію суду подала заяву, відповідно до якої справу просила розглядати за її відсутності, позовні вимоги просила задовольнити. Третя особа 3, [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду невідомі. Судом вживалися заходи щодо повідомлення третьої особи про дату, час та місце розгляду справи належним чином, на адресу третьої особи направлялась копія ухвали про відкриття провадження по справі та судові повістки Третя особа 4, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі. Судом вживалися заходи щодо повідомлення третьої особи про дату, час та місце розгляду справи належним чином, на адресу третьої особи направлялась копія ухвали про відкриття провадження по справі та судові повістки Заслухавши пояснення позивача, відповідача 1, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При цьому, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як визначено в ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно положень ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 27.12.1986 між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб (Свідоцтво про укладення шлюбу [NUMBER] ). 19.04.2000 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Козярик Н.С., зареєстровано в реєстрі за № 23-924, [PERSON] придбано квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира була придбана за згодою позивача, що не заперечується сторонами. Так, згідно зі статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) в редакції, яка діяла на момент придбання спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України (далі - СК України), цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 61, ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 68, ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Враховуючи вище викладене, суд дійшов до висновку, що квартира [ADDRESS] , яка була придбана відповідачем 1 в період перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачем, є спільною сумісною власністю подружжя, а саме позивача та відповідача 1. З матеріалів справи вбачається, що 29.07.2014 між [PERSON] , від імені якої діяла [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каліновичем С.П. 11.07.2015 за р. № 672, та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Тетяною Володимирівною та зареєстрований в реєстрі за №2299. Відповідно до умов Договору, Продавець передав, а Покупець прийняв у власність квартиру [ADDRESS] . Продаж квартири вчинено за 830 000,00 грн. та представник Продавця своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку за продану квартиру. Для укладення вказаного Договору приватному нотаріусу КМНО Щербак Т.В. було надано пакет документів, зокрема, заяву [PERSON] від 14.07.2014, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Скосарєвою В.В. та зареєстровану в реєстрі за №626. Відповідно до змісту цієї заяви, [PERSON] дає згоду на укладення його дружиною, [PERSON] , Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та стверджує, що зазначений Договір купівлі-продажу, з текстом якого [PERSON] ознайомився, укладається його дружиною в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них і укладання цього Договору відповідає їхньому спільному волевиявленню. В подальшому спірна квартира була відчужена відповідачем 2 [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 20.11.2014, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименко Д.Б., зареєстровано в реєстрі за № 2251, а потім за Договором купівлі-продажу квартири від 17.04.2015 року [PERSON] . Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що по факту незаконного заволодіння квартирою позивача та відповідача 1 розпочате кримінальне провадження №12015100100005943. Висновками експертів від 11.12.2015 року №75/тдд та від 24.12.2015 року №74/тдд, які складені в межах кримінального провадження №12015100100005943 встановлено, що підписи в довіреності від 11.07.2014 року виконано не [PERSON] , а іншою особою; підпис в заяві від 14.07.2014 року виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 09.11.2017 по справі № 200/15072/16-ц задоволено позовні вимоги [PERSON] та визнано недійсною довіреність, посвідчену 11.07.2014 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каліновичем Сергієм Петровичем, за реєстраційним номером 672. Рішення набрало законної сили 21.11.2017. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29.08.2018, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 06.02.2019 по справі № 761/39753/16-ц задоволено частково позовні вимоги [PERSON] та визнано неправомірними дії приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Скосарєвої Вікторії Вікторівни при засвідченні 14.07.2014 справжності підпису на згоді на продаж квартири [ADDRESS] , зареєстрованої в реєстрі за № 626. Рішення суду набрало законної сили 06.02.2019. Згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Стаття 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. При цьому, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В свою чергу, положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Нормами ч. 1 ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ч. 1 ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. При цьому, відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Так, в судовому засіданні встановлено, що заяву щодо згоди на відчуження спільної квартири позивач не підписував та, відповідно не надавав приватному нотаріусу. Суд дійшов висновку, що Договір купівлі-продажу квартири від 29.07.2014 не відповідає вимогам ч. 1 ст. 65 СК України, ч. 2 ст. 369 ЦК України, а відтак ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки укладений одним із подружжя щодо їх спільного майна без згоди іншого з подружжя, що в свою чергу порушує право спільної сумісної власності позивача на вказане майно. Судом також враховано той факт, що від імені дружини позивача під час укладення спірного Договору, на підставі довіреності, яка не підписувалась нею та яка в подальшому була визнана в судовому порядку недійсною, діяла особа, яка фактично не мала права підпису Договору купівлі-продажу та не була уповноважена на його укладення. За таких обставин, суд вважає, що оспорюваний Договір також не відповідає вимогам ч. 3 ст. 203 ЦК України, оскільки під час укладення Договору волевиявлення позивача та відповідача 1 не відповідало їх внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених Договором купівлі-продажу квартири. Згідно з ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Зважаючи на те, що Договір купівлі-продажу укладено відповідачем 1 з порушенням зазначених вимог цивільного та сімейного законодавства, позовні вимоги щодо визнання вказаного договору недійсним є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Виходячи з наведеного та

Outcome: approved