Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просить визнати договір купівлі-продажу 1/10 частини домоволодіння (магазина), що розташоване за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, на розі вулиць 28 Червня, 57 та Пушкіна, 50 від 04 серпня 2005 року удаваним в частині покупця, перевести права та обовязки покупця за договором купівлі-продажу 1/10 частини домоволодіння (магазину) від 04 серпня 2005 року з [PERSON] на [PERSON], мотивуючи тим, що 04 серпня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу 1/10 частини домоволодіння, що розташований за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, на розі вулиць 28 Червня, 57 та Пушкіна, 50. На передання коштів між відповідачем та третьою особою, [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності, було надано [PERSON] дві розписки від 12 серпня 2005 року та від 01 квітня 2008 року, із змісту яких вбачається, що [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла суму коштів в розмірі 40000 доларів США за магазин, що розташований за вищезазначеною адресою. Апеляційним судом Одеської області було встановлено, що договір від 12 серпня 2005 року та розписка від 01 квітня 2008 року складені на підтвердження виникнення не боргових правовідносин, а правовідносин, повязаних з переходом права власності на магазин. Таким чином, між відповідачем та третьою особою було укладено договір купівлі-продажу магазину, відповідно до умов якого покупцем за цим договором було визначено [PERSON] Право власності на магазин, розташований за вищезазначеною адресою, зареєстровано за [PERSON], що підтверджується інформаційною довідкою № 53607375 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта. Позивач вважає, що вищезазначені обставини не відповідають дійсності, а дії відповідача, який не є фактичним покупцем за договором купівлі-продажу, є такими, що порушують права та законні інтереси [PERSON]. У звязку із неможливістю особистої присутності позивача у м. Ізмаїл на момент придбання магазину, відповідач на прохання позивача виконував функції номінального покупця, як особи, яка лише передавала гроші покупцю. Таким чином, магазин за договором купівлі-продажу було придбано не за спільні кошти подружжя, а за особисті грошові кошти позивача, саме він, як фактичний розпорядник коштів, надавав остаточну згоду на придбання майна, та фактично виконував повноваження покупця за договором купівлі-продажу майна, у звязку із чим договір купівлі-продажу 1/10 частини домоволодіння повинен бути визнаний удаваний в частині покупця та переведено права та обовязки покупця з [PERSON] на [PERSON] В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позов, мотивуючи тим, що всі вимоги виконані, на магазин її довіритель не посягає, а хоче лише, щоб суд визнав те, що [PERSON] передавав ці грошові кошти та повернути їх, мотивуючи тим, що її довіритель [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти, а згодом зясувалося, що магазин нікому не належить. Визнання договору удаваним позивачу необхідно, якщо в подальшому при відмові відповідача повернути борг, позивач буде мати можливість звернутися до нього в суд з позовними вимогами про повернення грошей. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та поголилися з тим, що стороною в договорі є [PERSON], а не [PERSON] та вважають, що відповідно до ст. 174 ЦПК України, суд повинен ухвалити рішення про задоволення позову. Представник третьої особи [PERSON], заперечувала проти задоволення позовних вимог, мотивуючи тим, що не має оригіналу договору від 04 серпня 2005 року, що не дає змогу задовольнити позовні вимоги. Також [PERSON] наполягала на тому, що пропущено строк позовної давності, а саме позовну заяву подано в 2016 році, доті як договір було укладено ще в 2005 році. Пояснила, що цього договору взагалі фактично не існує. [PERSON] не укладала такий договір, оскільки не знаходилась на той час на території України і до 2009 року у неї не було заграничного паспорту, а тому вона не могла перетинати кордон. Вислухавши представника позивача, відповідача та його представника, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. В судовому засіданні було встановлено, що 04 серпня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого [PERSON] продає, а [PERSON] покупає 1/10 частини домоволодіння, розташованого по вул. 28 Червня, 57 ріг вул. Пушкіна, 50 (магазин), до складу яких входять: літ. «А» - приміщення №1- підсобне приміщення, №2- магазин, №3- підсобне приміщення. Ціна договору 50000 грн. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 лютого 2016 року та інформаційну довідку від 03 березня 2016 року, [PERSON] на праві приватної власності належить будинок (крамниця), розташований за адресою Одеська область, м. Ізмаїл, вул. 28 Червня, 57 ріг вул. Пушкіна, 50. Також, згідно розписки від 23 грудня 2005 року, [PERSON] підтверджує, що придбав магазин, розташований за адресою: м. Ізмаїл, вул. 28 Червня,50 ріг вул. Пушкіна, 57 за грошові кошти [PERSON] в сумі 40000 доларів США, які були передані [PERSON] згідно розписки від 21 вересня 2004 року у сумі 50000 доларів США. У звязку з неможливістю присутності [PERSON] в м. Ізмаїл, право власності оформив на себе, та підтверджує, що даний магазин належить [PERSON] Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нежиле приміщення відмовлено. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області віл 23 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] про визнання договору недійсним відмовлено. Також, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 квітня 2016 року, відомості щодо права власності на будинок (крамницю), розташований за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. 28 Червня,57 ріг вул. Пушкіна, 50 відсутні. Відповідно до ч.3 ст.203, ч.1 ст.209 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановлений законом; правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Частиною 1 ст. 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ст.ст. 256,257 ЦК України позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Строк позовної давності по справі сплив, оскільки в судовому засіданні встановлено, що згідно розписки від 23 грудня 2005 року, [PERSON] знав, що договір купівлі-продажу складали на ім'я[PERSON], і той за першою вимогою переоформить магазин на [PERSON] Відповідно до ч.1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Достовірно встановлено, що у всіх судових засіданнях, що 04 серпня 2005 року, між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, який згодом був визнаний недійсним через невиконання вимог при укладанні договору. При укладанні договору 04 серпня 2005 року вирішувалось питання між сторонами про передачу майна та вважати його удаваним підстав не має, так як цим договором не приховувався інший правочин, а те, що гроші передавались іншою особою не дає змогу для визнання договору удаваним. Враховуючи, що відповідач визнає вимоги позивача мотивуючи тим, що визнання договору удаваним їм необхідно лише в майбутньому при відмові відповідача повернути гроші позивачу, щоб мати можливість відмовитися від позову у звязку з невиконанням вимог. Що ж стосується твердження представника відповідача про те, що суд у відповідності до ст. 174 ЦПК України зобовязаний до винесення рішення, розглянути клопотання про визнання позову та ухвалити рішення про задоволення позову, суд не приймає його до уваги, так як визнання відповідачем позову суперечить закону та порушує права інших осіб, а тому на підставі всього вищевикладеного вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. На підставі вищевказаного,

Outcome: dismissed