Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, вказавши, що він перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON]. Перебуваючи в шлюбі з відповідачкою [PERSON], вони придбали квартиру [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу був зареєстрований на Товарній біржі «Нове століття», яка була в подальшому перейменована в Товарну біржу «Словянська універсальна біржа». Право власності зареєстроване на відповідачку в Криворізькому бюро технічної інвентаризації. Просить визнати дійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, що зареєстрований на товарній біржі «Нове століття», визначити, що частки його та відповідачки [PERSON] у спільній сумісній власності подружжя в квартирі, кожного окремо, складають по 1 / 2 частині, визнати за ним право власності на 1 / 2 частину квартири та визнати за відповідачкою [PERSON] також право власності на 1 / 2 частину квартири. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] кожен окремо звернулися до суду з заявами про розгляд справи за їх від усності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON], звернулася до суду з заявою про розгляд справи за її від усності, позовні вимоги визнає, проти позову не заперечує. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися, про день слухання справи повідомлялися. Представник третьої особи - товарної біржі «Словянська універсальна біржа» в судове засідання не зявився. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що сторони з 23 серпня 1980 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (л.с. 15 - копія свідоцтва про укладення шлюбу). Згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від 04.07.1998 року [PERSON] та [PERSON], яка також діяла від імені неповнолітніх [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], продали, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS], яка складається з трьох кімнат загальною площею 74,0 кв.м, в тому числі житловою площею 43,0 кв.м. Вказаний договір був зареєстрований на товарній біржі «Нове століття» на підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та не підлягає нотаріальному посвідченню (л.с. 19 - копія договору). Право власності на спірну квартиру було зареєстровано в Криворізькому бюро технічної інвентаризації за [PERSON] (л.с. 19 - копія договору зворот сторінки, л.с. 21 - технічний\~\~ паспорт). Дана квартира була придбана в період шлюбу сторін. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, товарна біржа «Нове століття» змінила своє найменування на «Словянську універсальну біржу» (л.с. 16-17). Як вбачається з матеріалів справи, сторони договору купівлі-продажу нерухомого майна виконали умови договору, передали один одному обєкт нерухомості та прийняли його. Однак нотаріально сторони договір не посвідчили, він був укладений на товарній біржі. Згідно тексту договору такий договір не підлягає нотаріальному посвідченню відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу». Відповідно до абзацу 1 п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Враховуючи викладене, до регулювання спірних правовідносин сторін необхідно застосовувати положення Цивільного кодексу УРСР (далі ЦК УРСР). Оскільки договір був фактично укладений у 1998 році, тому до правовідносин, що виникли слід застосовувати ЦК України в редакції, яка діяла з 1963 року. За положеннями ст.ст. 224, 225 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Частиною 1 ст. 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Згідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно по договору, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Порядок проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно здійснюється у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що норми ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовуються до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. На цей час правочини щодо купівлі-продажу нерухомості підлягають державній реєстрації. Не зважаючи на це застереження, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки норми про державну реєстрацію правочинів щодо відчуження нерухомості введені тільки з введенням в дію ЦК України 2003 року. До цього часу, в тому числі і на час укладення спірної угоди, норми щодо реєстрації правочинів не були чинними. На той час діяли норми, які передбачали тільки реєстрацію нерухомого майна. Судом встановлено, що між сторонами мав місце договір купівлі-продажу квартири, який не був нотаріально посвідчений, як того вимагає ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, але він був письмо зареєстрований товарною біржею «Нове століття» та зареєстрований в Криворізькому бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі під № 139 стор. 552 запис 552. Обидві сторони умови договору виконали, однак нотаріально його не посвідчили, оскільки оформляючи його на товарній біржі, були ознайомлені із застереженням в договорі про те, що нотаріальному посвідченню він не підлягає. Тому суд вважає, що є підстави для визнання його дійсним. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За таких обставин суд вважає, що знайшли своє підтвердження вимоги про визначення часток у спільній сумісній власності подружжя, а саме квартири [ADDRESS], а тому підлягають задоволенню і вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/ 2 частку вказаної квартири, а так само і за відповідачем.

Outcome: approved