Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до Станично-Луганського районного суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що він є власником будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.12.1987 року, зареєстрованого в реєстрі за №3549-5, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що у належному йому будинку зареєстрована його донька [PERSON] . Однак, відповідачка по справі фактично не мешкає у вказаному будинку з 2015 року, оскільки виїхала на постійне місце мешкання до РФ. Під час спілкування з відповідачкою [PERSON] неодноразово просив її знятися з реєстрації в належному йому будинку, але [PERSON] повідомила, що не має наміру цього робити. Таким чином, позивач вимушений звернутися до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати відповідачку такою, що втратила право користування будинком з тих підстав, що вона не проживає тривалий час у вказаному будинку і добровільно з реєстраційного обліку не знімається. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Позивач надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачка проти позову не заперечувала, просила справу розглянути за її відсутності, про що 15.07.2021 року надіслала на адресу суду відповідну заяву. Представник третьої особи - Станично-Луганської селищної ВЦА Щастинського району Луганської області у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.12.1987 року, посвідченого державним нотаріусом Міллєровської державної нотаріальної контори Радаєвою Т.М., [PERSON] належить будинок [ADDRESS] . Право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за [PERSON] . БТІ 25.12.1987 року. Згідно довідки начальника КП «Станично-Луганське БТІ» від 25.06.2021 року за №99 - житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Мілеровської державної нотаріальної контори 18.12.1987 року реєстр №3549-5. В зазначеному будинку зареєстровані: позивач - [PERSON] 1955 року народження, співмешканка позивача - [PERSON] , 1959 року народження, та його донька - відповідачка [PERSON] , 1981 року народження, що підтверджується довідкою №777 від 15.06.2021 року, виданою заступником селищного голови Станично-Луганської селищної ради, однак відповідачка фактично не проживає в цьому будинку з 2015 року, що підтверджується актом, складеним 28.10.2020 року посадовою особою селищної ради [PERSON] в присутності сусідів: [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, з досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права користування житловим приміщенням. Стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ст. 150 ЖК Української РСР, в якій йдеться про те що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», коли особа була відсутня понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на жилу площу. Відповідачка за місцем своєї реєстрації не проживає з 2015 року, будинком не користується, житлово-комунальні послуги та витрати на його утримання не сплачує, домовленості з позивачем про збереження користування житлом понад строк укладено не було, а тому правових підстав для подальшої реєстрації відповідачки у будинку позивача наразі немає, внаслідок чого суд приходить до висновку про необхідність визнання відповідачки такою, що втратила право користування вищевказаним будинком. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що позивач, звертаючись до суду з позовом, не заявляв вимог про стягнення з відповідачки на його користь судовий збір, а тому вважає судові витрати залишити за його рахунок. На підставі викладеного і

Outcome: approved