Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з останнього на його користь аліменти на період навчання в розмірі 1/4 частки з усіх видів доходів щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до закінчення навчання, але не більше ніж досягнення позивачем двадцяти трьох років. Позивач в обґрунтування своїх вимог зазначив, що його батьками є: [PERSON] та [PERSON] , які перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 липня 2000 року по 27 листопада 2009 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим 27 листопада 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 82. Як відмітив позивач, він проживає разом з матір`ю та знаходиться на її повному утриманні, проте її доходів не вистачає на утримання родини, оскільки на даний час аліментів відповідно до рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 08 квітня 2010 року, його мати не отримує, оскільки позивачу вже виповнилось 18 років, а [PERSON] навчається на денному відділенні Харківського державного політехнічного коледжу (Харківського ордена «Знак Пошани» електромеханічного технікуму транспортного будівництва), за бюджетною формою навчання, у зв`язку із чим потребує матеріальної допомоги. Його батько - [PERSON] має постійне місце роботи та дохід, а отже в змозі надавати йому грошову підтримку. 06 березня 2019 року за вхідним № 1692/18-вх в порядку, передбаченому частиною 7 статті 187 Цивільного процесуального кодексу України, судом отримано інформацію про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача по справі - [PERSON] (а.с. 19). Ухвалою від 07 березня 2019 року прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись своїм правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, [PERSON] через канцелярію суду надав заяву, зареєстровану за вхідним номером 4221/19-вх від 13.06.2019 року, відповідно до якої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, розгляд справи провести за його відсутності (а.с.37). Відповідач, [PERSON] , в судове засідання також не прибув, про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до вимог статей 128, 130 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись своїм правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, через канцелярію суду [PERSON] надав заяву, зареєстровану за вхідним номером 4222/19-вх від 13.06.2019 року, згідно якої просив розгляд справи провести за його відсутності, зазначивши, що не має заперечень проти задоволення позову [PERSON] та стягнення з нього аліментів на період навчання сина в розмірі 1/4 частки з усіх видів доходів щомісячно (а.с.38). Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно - правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Як вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області, [PERSON] народився [INFO] , про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 10.02.2001 року зроблено відповідний запис за № 23 (а.с. 4). Згідно свідоцтва про народження батьками дитини є: [PERSON] та [PERSON] , які перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 липня 2000 року по 27 листопада 2009 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим 27 листопада 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 82 (а.с.3). З матеріалів справи встановлено, що позивач проживає разом з матір`ю - [PERSON] , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №0409-21/60 від 16 січня 2019 року, виданою Центром надання адміністративних послуг Нововодолазької селищної ради Харківської області (а.с.5). З копії рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 08 квітня 2010 року вбачається, що було ухвалено стягувати з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , аліменти на утримання дитини, [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 січня 2010 року до повноліття дитини (а.с.6). Відповідно до довідки № 348/18 від 18 вересня 2018 року, наданої Харківським державним політехнічним коледжем, встановлено, що [PERSON] дійсно навчається на денному відділенні Харківського державного політехнічного коледжу (Харківського ордена «Знак Пошани» електромеханічного технікуму транспортного будівництва) на 3 курсі за спеціалізацією СА. Зарахований на 1 курс з 01 вересня 2016 року (наказ №121уч від 05 серпня 2016 року), термін навчання до 30 червня 2020 року, за бюджетною формою навчання (а.с. 7). Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10.01.2002 року (зі змінами та доповненнями). Відповідно до положень частини 1 статті 1 та частини 1 статті 2 Сімейного кодексу України зміст майнових прав та обов`язків батьків і дітей, а також регулювання майнових відносин між батьками та дітьми визначається зазначеним кодексом. Згідно із частинами 8 та 9 статті 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Приписами частини 1 статті 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Аналогічний обов`язок також закріплений й у статті 51 Конституції України. Крім того, частиною 2 статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Що стосується обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, то останній встановлений положеннями статті 199 Сімейного кодексу України, яка мовить, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідно до частини 3 статті 199 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Пленум Верховного Суду України у пункті 20 своєї Постанови № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання, потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Згідно частини 1 статті 200 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При цьому, при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином (частина друга статті 200 Сімейного кодексу України). Положеннями частини 1 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Також слід відмітити, що Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. З огляду на вищевикладене, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позивач проживає разом із матір`ю, дійсно продовжує навчання у навчальному закладі на денному відділенні, у зв`язку з чим, безсумнівно, має майнові витрати, що пов`язані безпосередньо з проїздом, забезпеченням вирішення всіх побутових питань, у тому числі, пов`язаних з придбаванням одягу, взуття, продуктів харчування, та безпосередньо - навчанням. Доказів, що свідчили б про відсутність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу сину, який продовжує навчання, у спростування зазначеного відповідачем суду не надано. Крім того, з урахуванням положень частини 4 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України, суд бере до уваги заяву відповідача про визнання позовних вимог [PERSON] . Враховуючи викладене, при визначенні розміру аліментів, суд враховує, що утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання є рівною мірою обов`язком, як матері так і батька. Приймаючи до уваги, що позивач є матеріально малозабезпеченим, продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги, а батько має можливість надати сину матеріальну допомогу, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Щодо вимоги позивача про застосування мінімальної межі розміру аліментів - 50 відсотків прожиткового мінімуму, слід зазначити, що стаття 182 Сімейного кодексу України, положеннями якої в силу статті 200 Сімейного кодексу України повинен керуватися суд, визначає розмір аліментів для повнолітніх доньки, сина, і встановлює мінімальну межу аліментів у вигляді 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а не прожиткового мінімуму на одну особу, а отже суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування цього розміру, оскільки позивач досяг віку повної цивільної дієздатності. Враховуючи положення частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України суд вважає, що аліменти з відповідача необхідно стягувати з дня звернення позивача до суду, тобто починаючи з 22 січня 2019 року. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] , суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, а тому судові витрати слід покласти на відповідача в порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі приписів частини 1, абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менш 0,4 розміру та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. [PERSON] звернувся до суду з позовом 22 січня 2019 року. Абзацом 3 статті 7 Закону України № 2629-VІІІ від 23.11.2018 року «Про Державний бюджет України на 2019 рік» з 1 січня 2019 року встановлений прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб в сумі 1921 гривня, а тому за подання до суду цієї позовної заяви позивач повинна була б сплатити судовий збір у розмірі 768 гривень 40 копійок, виходячи з розрахунку: 1921 гривень х 0,4 = 768,40 гривень. Отже, ухвалюючи рішення та задовольняючи позовні вимоги [PERSON] , суд вважає, що з відповідача слід стягнути в доход держави судовий збір у сумі 768 гривень 40 копійок. Також суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць відповідно до приписів пункту 1 частини 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України. З огляду на вище викладене,

Outcome: partial