Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON] ) про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та визначення порядку користування квартирою. Позовні вимоги з урахуванням уточнень мотивовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу мають двох неповнолітніх дітей. Під час шлюбу сторонами була приватизована двоповерхова квартира [ADDRESS] . Починаючи з 2018 року відповідач почав чинити позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою та домовитися щодо порядку користування нею не вдається можливим, в зв`язку з чим позивач просила суд усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням та визначити порядок користування квартирою. Ухвалою суду від 10 грудня 2019 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін для розгляду справи по суті в судовому засіданні. Ухвалою суду від 19 лютого 2020 року позовні вимоги [PERSON] в частині вимог про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням було залишено без розгляду. В судове засідання позивач не з`явилася, однак її представник надала заяву, в якій підтримала позовні вимоги з урахуванням уточнень викладених у відповіді на відзив, в повному обсязі та просила суд розгляд даної справи проводити за її відсутністю. Відповідач в судове засідання не з`явився, однак надав заяву про визнання позовних вимог в частині встановлення порядку користування квартирою з урахуванням останніх уточнень та просив суд розгляд справи здійснювати за його відсутності Треті особи в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Суд, в порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами приватизовано квартиру [ADDRESS] . За даними поверхового плану на квартиру, остання розташована на 20 та 21 поверхах будинку та складається з чотирьох окремих житлових кімнат площею 31,9 кв.м., 17,8 кв.м., 12.7 кв.м та 12,5 кв.м., загальна площа квартири становить 128,7 кв.м. Жилі кімнати квартири відокремлені окремими входами та виходами, є ізольованими та можуть використовуватись кожна індивідуально. Відповідно до відомостей з Реєстру територіальної громади м Києва у спірній квартирі станом на 02.09.2019 року зареєстровано чотири особи, зокрема [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 317 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Статтею 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. А згідно з частиною 4 цієї статті у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оцінюючи в сукупності надані до суду докази та те, що дії відповідача стосовно визнання позову не суперечать закону та не порушують прав, свобод та інтересів інших осіб, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved