Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до Автозаводського районного суду м. Кременчука із позовом про відшкодування шкоди, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь матеріальні збитки в розмірі 103610 грн та 10000 грн моральної шкоди. І. ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є власником квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі він проживав разом із своєю дружиною [PERSON] та сином [PERSON] Після одруження сина, яке відбулось у березні 2013 року, у вказаній квартирі почали проживати його син разом із своєю дружиною, відповідачем [PERSON] З кінця весни до початку осені кожного року він, [PERSON], разом із дружиною проживають на дачі, в с.Броварки Глобинського району. 18 вересня 2013 року повернувшись додому, вони виявили відсутність майна. Зі слів сусідів все майно було вивезено відповідачем. Вартість майна він оцінює в 103610 грн. Також в зв'язку з викраденням майна вони з дружиною вимушені проживати у родичів, що вплинуло на їх моральний стан. Вони понесли моральну шкоду, що виразилась у душевних стражданнях, яку він оцінює у 10000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просив задовольнити його з підстав, викладених у ньому. Представник позивача пояснив, що Кременчуцьким ВП ГУНП в Полтавській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке були внесені до ЄРДР 20.09.2013 за фактом викрадення майна [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України і в ході допиту [PERSON] повідомляла слідчому про те, що вона вивезла речі з квартири [ADDRESS], тому факт заподіяння відповідачем шкоди позивачу доведено. ІІ.ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧА Відповідач проти позиву заперечувала, про що вказала у наданому суду відзиві. Представник відповідача, [PERSON], зазначила, що позов є надуманим. Позивач не надав жодних доказів належності йому вказаного у позові майна на праві власності і доказів привласнення цього майна відповідачем. Пояснила, що у квартирі [ADDRESS] проживав син позивача зі своєю дружиною, [PERSON] Після смерті [PERSON], його батьки почали вимагати, щоб відповідач залишила їх квартиру, в зв'язку з чим вона виселилась з неї і забрала свої речі, а також речі, які були придбані нею і чоловіком. Просила суд застосувати позовну давність, врахувавши те, що про порушення своїх прав позивач довідався 18.09.2013. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ Квартира [ADDRESS] була виділена [PERSON] на склад сім'ї ДП «Кременчуцьке лісове господарство». 29.03.2013 син позивача, [PERSON] та [PERSON]/дошлюбне прізвище - [PERSON]/ уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб [NUMBER], виданого Центральним відділом державної реєстрації акті цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області, актовий запис №165(а.с.55) [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER], повторно виданого Центральним відділом державної реєстрації акті цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області, актовий запис №1155.(а.с.10) 20 вересня 2013 року Кременчуцьким ВП ГУНП в Полтавській області було внесено відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.185 КК України за фактом викрадення майна [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України IV. НОРМИ ПРАВА Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. В пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України N 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно роз'яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. V.ОЦІНКА СУДУ Отже під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтею 1166 ЦК України доказуванню підлягає: 1) факт спричинення шкоди; 2) протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, 3) причинний зв'язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Щодо встановлення факту спричинення шкоди, суд відзначає наступне. Допитані судом свідки, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили те, що речі з квартири [ADDRESS] були вивезені саме відповідачем, [PERSON]. Також вказана обставина підтверджується протоколами допитів від 23.05.2014, від 27.03.2014 та 01.04.2014(а.с.75-81). Крім того, зазначений факт не оспорювався відповідачем. На думку суду, вирішальним у даній справі є визначення власника майна. Суд відзначає, що пояснення позивача та відповідача щодо належності майна є взаємовиключні, а тому не можуть бути покладені в основу Інших доказів, які б підтверджували те, що перелічене в позовній заяві майно належало позивачу матеріали справи не містять. Крім того, з показань свідків [PERSON] та [PERSON] вбачається, що в квартирі [ADDRESS] [PERSON] проживала разом із своїм покійним чоловіком - сином позивача, а [PERSON] разом із дружино. проживали в квартирі [ADDRESS] Враховуючи те, що позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували те, що він є власником майна, яке він вважає викраденим, суд приходить до висновку про те, що останнім не було доведено факт заподіяння шкоди. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди суд відзначає, що вказана вимога є взаємопов'язаною із вимогою про стягнення матеріальної шкоди, а тому також не підлягає задоволенню. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивачем не було доведено порушення його прав діями відповідача у зв'язку із чим, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. В п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» визначено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи положення п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» суд вважає за можливе не вирішувати заяву відповідача про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, які складаються із судового збору слід покласти на сторону позивача.

Outcome: dismissed