Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду з позовом до КП «[PERSON] бюро технічної інвентаризації», [PERSON], [PERSON], Другої [PERSON] державної нотаріальної контори про визнання заповіту недійсним, зобовязання КП «СБТІ» видати витяг з Реєстру прав без додаткових оплат, визнання дійсним свідоцтва про право власності та визнання недійсним дубліката свідоцтва про право власності. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 03 березня 2007 року померла його мати [PERSON], яка проживала разом з його братом [PERSON] у приватизованій ними 3-х кімнатній квартирі [ADDRESS]. Після її смерті відкрилася спадщина на належну їй 1/2 частку зазначеної квартири. Її спадкоємцем першої черги за законом є він і його брат [PERSON], [INFO] 06.07.2007 р. позивач звернувся до Другої [PERSON] Державної нотаріальної контори і дізнався про існування заповіту на імя [PERSON]. З датою складання та змістом заповіту державний нотаріус [PERSON] його не ознайомила. Цей заповіт вважає недійсним. На час складання заповіту його матері було понад 75 років і в останні роки у неї тимчасово проявлявся віковий склероз та запаморочення, траплялись випадки не сприймання дійсних подій. В такому стані її і примусили скласти цей заповіт. Про це свідчить відсутність у витязі про реєстрацію в Спадковому реєстрі місця народження матері, яке вона добре знала і завжди памятала, бо там і до сьогоднішнього дня живуть її рідна сестра та племінники, до яких вони з нею їздили у серпні 2005 р. Не могла вона не памятати і місця знаходження ідентифікаційного коду, бо бережно ставилась до документів і знала де вони знаходяться. Згідно з ч. 3, ч. 6 ст. 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам непрацездатних дітей (до яких він відноситься, як інвалід II групи та пенсіонер). Підставою для недійсності правочину (заповіту), згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу є недодержання вимог ч.ч. 3, 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1, 2 ст. 231 ЦК України правочин був вчинений проти волі внаслідок застосування до неї фізичного та психологічного тиску з боку брата [PERSON], який протягом останніх десяти років ніде не працював, вживав спиртні напої, бив матір, забирав пенсію, а його колишня дружина [PERSON] погрожувала позбавленням його волі через несплату аліментів. З 04.05.2001 р. по 16.06.2001 р. мати знаходилась на лікуванні у травматологічному відділенні з закритим переломом верхньої треті правого стегна зі зміщенням. Брат у цей час був позбавлений волі, а колишня дружина з дітьми не допомагали ні фізично, ні матеріально. До кінця липня цього року вона була у гіпсі і проживала у нього, лише в кінці серпня коли навчилася трохи ходити, не дивлячись на його уговори, пішла до себе у квартиру, бо брат повернувся з тюрми і його треба було годувати. Усе лікування було за кошти його родини. Живучі з матірю брат неодноразово піднімав на неї руку, забирав пенсію в час коли був пяний, а коли тверезів просив пробачення, тому вона скривала усі його походження і від працівників міліції, і від родичів, аби не завдати йому неприємностей. У березні 2005 року він знову її побив, забрав гроші, декілька днів вона була голодна, і 16.03.2005 р. його дружина [PERSON] визвала швидку допомогу і відправила її у лікарню. Мати була настільки травмована і знесилена від недоїдання, що вже й не ходила. З лікарні він забрав її до себе, перевів пенсію у с. Сиротине і продовжував лікування. Допомоги вони знову не від кого не дочекалися. За цей час [PERSON] поновила справу по аліментам і стала погрожувати, що позбавить волі його брата. Він у свою чергу запропонував їй сумісну з матірю дачу в с. Щедрищево за борги по аліментам, але вона відмовилась і він її продав. Повернути борг по аліментам спізнився і був засуджений по ст. 164 ч. 1 КК України за несплату аліментів з іспитовим строком один рік. Метою [PERSON] стало заволодіння квартирою № 41 у будинку № 23-а по вулиці Федоренко в якості боргу по аліментам. За час проживання матері у нього з 01.04.2005 р. по серпень 2005 р. брат з нею спілкувався лише тричі, його метою було визвати у матері жалість, що йому грозить позбавлення волі. Знову, не вважаючи на його уговори жити з ним, вона, щоб син не був позбавлений волі, повернулася у свою квартиру і була вимушена дати довіреність від 23.11.2005 р., а вже [PERSON] зробила заповіт, з яким він і досі не ознайомлений, ані через нотаріуса, ані через БТІ. До отримання довіреності вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів, що брат порушує даний іспитовий строк, який встановив суд. Але потім коли отримала довіреність всебічно захищала його доки зявилася постанова Сєвєродонецького міського суду від 17.05.2006 р. про припинення іспитового строку. 22.07.2007 р. [PERSON] звернулась в КП «СБТІ» для видачі дублікату свідоцтва про право власності на квартиру без відома матері, мотивуючи тим, що свідоцтво загублене, але мати знала, що свідоцтво на право власності знаходиться у нього. Після смерті матері [PERSON] 07.03.2007 р., приховуючи факт смерті довірителя, реєструє дублікат свідоцтва про право власності в БТІ. Вважає, що це зроблено, щоб перешкодити йому вступити в спадщину. 13.12.2007 р. Сєвєродонецьким міським судом встановлений факт, що його померлій матері [PERSON] на праві сумісної власності належала 1/2 частка квартири [ADDRESS]. 18.01.2008 р. він звернувся в КП «СБТІ» з листом Другої [PERSON] Державної нотаріальної контори з заявою на отримання витягу з Реєстру прав власності на квартиру [ADDRESS]. Ним було сплачено за послуги БТІ 72 грн. 90 коп., за витяг з Реєстру прав 26 грн. 50 коп., послуги БТІ 46 грн. 89 коп. Загальна сума 146 грн. 29 коп., але витягу він не отримав. БТІ видало йому рішення реєстратора про відмову у виданні витягу з Реєстру прав. Тому він був вимушений звернутися до суду. Спірну квартиру отримав його батько [PERSON] на всю родину від виробництва у жовтні 1961 року, де вони усі проживали разом. Зазначена квартира складається з трьох кімнат житловою площею 36,2 кв. м. у тому числі: 1-а кімната - 15,3 кв. м., 2-а кімната - 10,3 кв. м., 3-я кімната - 10,6 кв. м. Брат володіє як і раніше ізольованою другою кімнатою площею 10,3 кв. м., а мати займала третю кімнату площею 10,6 кв. м. Він має право на 1/4 частку спірної квартири і тому він пропонує надати йому у володіння і користування третю ізольовану кімнату житловою площею 10,6 кв.м. Кухню, коридори, ванну кімнату і вбиральню залишити у загальному користуванні. В судовому засіданні позивач [PERSON] неодноразово уточнював свої позовні вимоги. В останній редакції уточнених позовних вимог [PERSON] просив визнати недійсним заповіт [PERSON] від 23.11.2005 року на імя [PERSON]. Враховуючи повну сплату послуг за видачу витягу з Реєстру прав КП «СБТІ» у сумі 146 грн. 29 коп., зобовязати КП «СБТІ» видати йому витяг з Реєстру прав без додаткових оплат. Визнати дійсним свідоцтво про право власності на [ADDRESS] у звязку з цим визнати недійсним дублікат свідоцтва про право власності на [ADDRESS]. Суду пояснив, що після смерті його матері він має право на частку майна по закону. Але його лишили цієї частки. На його матір здійснювали тиск, коли складала заповіт у нотаріуса, її змісили скласти заповіт, вона сама йому сказала про це в 2005 році через місяць після складання заповіту. Він сказав, щоб вона скасувала заповіт, але вона не погодилася, тому що боялася, що її буде бити його брат. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, просила їх залишити без задоволення, подала письмове заперечення на позов, у якому зазначила, що 14 жовтня 1994 року її колишній чоловік [PERSON] і її колишня свекруха нині покійна [PERSON], відповідно до Закону України «Про приватизацію житлового фонду» приватизували квартиру [ADDRESS], нині вул. Федоренко, якою вони володіли на праві приватної спільної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло. Між її колишньою покійною свекрухою з нею і її дочками [PERSON] і [PERSON] склалися родинні і добрі стосунки. Протягом життя свекруха постійно казала про те, що вона хоче залишити її дочці [PERSON] свою квартиру. 23 листопада 2005 року її колишня свекруха, [PERSON], діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи свої дії, попередньо ознайомлена нотаріусом зі своїми правами, склала заповіт, в якому заповіла її дочці [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Про що державним нотаріусом [PERSON] було складено заповіт серія ВСЕ № 900334 від 23 листопада 2005 року і зареєстровано в реєстрі за № 3154. При вирішенні питання про нотаріальне оформленні заповіту зясувалося, що [PERSON] викрав у своєї матері свідоцтво про право власності на житло і на її неодноразові вимоги про повернення свідоцтва він відмовлявся його віддавати, тим самим умисно почав перешкоджати своїй матері в складанні заповіту. Свідоцтво, яке знаходилося у позивача, було необхідно для оформлення документів на квартиру. Тому одночасно 23 листопада 2005 року [PERSON] дала їй [PERSON] довіреність, нотаріально завірену державним нотаріусом [PERSON], про доручення всіх дій по оформленню і отриманню документів на квартиру у відповідності зі своїм заповітом, строком на 3 роки. Під час складання даного заповіту [PERSON] була здорова. Вона ніколи не зверталася до медичних установ з приводу свого психічного і неврологічного стану. У неї ніколи не виявлялися старечий склероз і провали в памяті. Вона завжди сприймала навколишнє оточення і контролювала свої дії. У такому стані здоровя вона перебувала до кінця свого життя. Вона до кінця своїх днів самостійно ставила свій підпис у відомості на отримання пенсії. Сама робила розрахунок на оплату комунальних платежів. Давала доручення її дочці [PERSON] на їх оплату. Волевиявлення [PERSON] було продумане і висловлювалося протягом всього її життя. У своєму позові позивач заявив про те, що вона використала не виплату аліментів її колишнього чоловіка [PERSON] на їхніх дочок, як тиск при складанні заповіту. Це все вигадано позивачем і неправда. Заборгованість за аліментами була погашена [PERSON] іншими засобами (продажем машини, яка була придбана в законному шлюбі, продажем дачної ділянки, будівництво якої теж відбувалося в законному шлюбі) і жодного відношення до заповіту і спірної квартири не має. Також позивач звинувачує її в отриманні дубліката свідоцтва на право власності на житло обманним шляхом. Це все не правда, всі документи вона отримала згідно з довіреністю виданою на її імя [PERSON] Вказала, що заповіт [PERSON] було написано 23 листопада 2005 року, і вона до своєї смерті протягом майже півтора року ніде і нікому не говорила про намір змінити свій заповіт. Отже, позовні вимоги [PERSON] про визнання заповіту не дійсним не підлягають задоволенню, так як воно оформлене законно і по волевиявленню [PERSON] Після смерті [PERSON] позивач постійно незаконно робить спроби скасувати заповіт. Він періодично тероризує свого брата [PERSON] з приводу заповіту. Пропонував його відселити в однокімнатну квартиру в замін відмови від спірної квартири, при цьому погрожує йому, бє його. Про що свідчать матеріали в Сєвєродонецькому МВ УМВС (ЖРЗПЗ № 8997 від 22.09.2007 р.). Незаконно, без згоди, проти волі власника квартири [PERSON], позивач провів заміри квартири з співробітниками БТІ. У момент виміру застосував насильство до її колишнього чоловіка, утримуючи його на дивані протягом усього часу. Також погрожував їй та її дочці [PERSON] фізичною розправою, вимагав відмовитися від заповіту і вступу в спадщину. У своєму позові, позивач заявив, що між її колишнім чоловіком [PERSON], і її колишньою свекрухою [PERSON] були погані стосунки. Про це їй нічого не відомо, свекруха ніколи нічого не розповідала і не скаржилася. Однак, зі слів свекрухи їй відомо, що за час проживання з 01 квітня по серпень місяць 2005 року, позивач [PERSON] перевів її пенсію за місцем свого мешкання, яку забирав у неї, розпоряджався грошима на свій розсуд. Обмежував її в одязі, харчуванні, всіляко утискав її і вона була змушена піти. Для того, щоб піти свекруха була вимушена на вимогу позивача написати розписку, що вона до нього ніяких матеріальних претензій не має, і тільки після того, як він отримав розписку він відпустив її до себе додому. З серпня 2005 року і до смерті [PERSON] позивач не підтримував ніякого звязку зі своєю матірю. Не допомагав їй. У грудні 2006 року вона впала і зламала шийку стегна і перебувала в лежачому положенні до своєї смерті 03 березня 2007 року. Протягом всього часу її дочка [PERSON] доглядала за своєю бабусею. Ходила в магазин, робила покупки, годувала її, викликала додому хірурга для знеболювання і обробки ран. 03 березня її колишня свекруха померла, її похоронами та поминками займалася вона та її дочки. В судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснила, що у 2005 році її свекруха написала заповіт, тоді її донька ще була неповнолітньою. До нотаріуса звернулася вона, але на прохання свекрухи. На момент складання заповіту брат позивача, її колишній чоловік, спав пяний у кімнаті, а заповіт складався на кухні, де були присутні тільки нотаріус та її свекруха. Коли складався заповіт, вона принесла усі документи, окрім свідоцтва про право власності. Тоді вона видала довіреність для того, щоб отримати дублікат свідоцтва, оскільки оригінал був відсутній. Вона пішла з довіреністю до відділу приватизації, вони дали обяву до газети, що оригінал вважати недійсним. Вона отримала дублікат свідоцтва, а заповіт був складений раніше. У лютому 2007 року вона здала усі документи до БТІ, потім приходили з БТІ, все обміряли і призначили їй прийти за документами на 07 березня. В цей день вона просто отримала документи, які вже були підготовлені. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, просила їх залишити без задоволення, суду пояснила, що коли її бабуся захворіла, вона ходила до неї. Бабуся склала заповіт на її імя, ніхто її в цьому насильно не примушував. Вона знаходилась в квартирі, коли бабуся складала на неї заповіт, його складали на кухні, де знаходились бабуся та нотаріус, її батько в цей час спав в спальні. Бабуся завжди казала, що вона її улюблена онука і оскільки вона до неї приходить і піклується нею, вона напише на неї заповіт. В судовому засіданні представник відповідача - Другої [PERSON] державної нотаріальної контори завідувач Другої [PERSON] державної нотаріальної контори державний нотаріус [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог, суду пояснив, що на період складання спірного заповіту він ще не працював державним нотаріусом. За процедурою посвідчення заповітів нотаріус виїжджає на місце складання заповіту по телефонному дзвінку, або по усній домовленості. Зясовує стан здоровя заповідача, якщо все гаразд, то він бере документи та складає заповіт. Заповідач виявила своє бажання, це була її воля. Нотаріус приїжджає два рази до заповідача, перший раз дивиться на стан здоровя заповідача, а другий раз виїжджає з підготовленими бланками для складання заповіту. Спірний заповіт складався за межами нотаріальної контори. В судовому засіданні представник відповідача - КП «[PERSON] бюро технічної інвентаризації» - [PERSON] позовні вимоги не визнала, просила їх залишити без задоволення, суду пояснила, що 22.01.2007 року в КП «СБТІ» звернулася [PERSON] про реєстрацію права на спірну квартиру, за її довіреністю діяла [PERSON] Вона надала дублікат свідоцтва про право власності на житло взамін утраченого 03.04.2006 р. 07.03.2007 року КП «СБТІ» зареєструвало право власності на [PERSON], [PERSON] 18.01.2008 року до них звернувся [PERSON] про видачу реєстру на право на спадщину. 03.03.2007 року померла [PERSON] про це вони дізналися з відповіді на запит нотаріуса. Документи оформляли ще при житті [PERSON] Позивач надав їм оригінал свідоцтва про право власності на квартиру, який вже втратив свою чинність, тому що раніше був виданий дублікат про право власності на квартиру. Дублікат був виданий відділом приватизації. Дії КП «СБТІ» правомірні, дублікат був виданий замість втраченого. Вони провели технічну інвентаризацію, та оформили відмову у видачі витягу, вся процедура була поведена, яку і оплатив позивач. В письмових запереченнях КП «[PERSON] бюро технічної інвентаризації» зазначило, що на момент виконання замовлення рішенням виконкому від 28.11.2006 р. за № 2109 була затверджена вартість одного норма часу у сумі 20,80 грн. на послуги, що надаються [PERSON] БТІ населенню міста. Згідно з вищевказаним Збірником норма часу на виконання даної роботи склала 5,659 часа, у тому числі проведення технічної інвентаризації - 4,285 часа, складання письмового рішення про відмову в наданні витягу з Реєстру прав - 1,374 часа. Вартість роботи склала 117,71 грн. (20,80 грн. х 5,659 = 117,71 грн.). Оплата у розмірі 25,50 грн. є обовязковим платежем при наданні витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно. Даний тариф встановлений наказом Міністерства юстиції України від 20.09.2002 р. № 83/5 та є оплатою за послуги державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, тобто не є тарифом БТІ. Позивач вказує у позові, що [PERSON] звернулася до КП «СБТІ» для видачі дублікату. Але дублікат було видано відділом приватизації та обміну житла КП «Єдиний розрахунковий центр м. Сєвєродонецька» замість втраченого. На підставі викладеного вважають вимоги позивача безпідставними та просять суд відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні третя особа [PERSON] наполягала на задоволенні позовних вимог позивача, суду пояснила, що вона проживає з позивачем [PERSON] 20 років. 03.03.2007 року померла мати позивача. 06.07.2007 року [PERSON] звернувся в нотаріальну контору, де він і узнав про заповіт. Її чоловіка не хотіли сповіщати, що його мати у поганому стані. Відповідачі зявились тільки коли [PERSON] стала себе погано почувати. Відповідачці потрібна була спірна квартира. Відповідачка змусила мати позивача скласти заповіт. Ніколи між відповідачкою та матірю позивача не було хороших відносин. Мати позивача сама віддала свідоцтво про право власності на житло її чоловіку. Крім позивача ніхто не приймав участі у житті покійної. Від їхньої участі в похоронах відповідачка відмовилась. Відповідачка отримала дві пенсії покійної та гроші на поховання. В судовому засіданні представник третьої особи - Відділу приватизації та обміну житла Управління житлово-комунального господарства [PERSON] міської ради - [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог, суду пояснила, що квартира [ADDRESS], приватизована на [PERSON] та [PERSON]. 28.03.2006 року до Відділу приватизації звернулася [PERSON] на підставі довіреності [PERSON] в звязку з втратою свідоцтва про право власності на квартиру. Після заяви оформляється запит до КП «СБТІ» за ким зареєстрована квартира, чи не проводилось відчуження. Після отримання відповіді, що квартира зареєстрована за даними власниками, відчуження не зареєстровано, обовязково публікується обява в газеті, що втрачений оригінал і вважати його недійсним. 23.03.2006 року в газеті «Проспект» була опублікована обява. 03.04.2006 року дублікат отримала [PERSON]. Дублікат був виданий з умовами чинного законодавства. [PERSON] також підписав заяву про видачу дублікату. Довіреність давала [PERSON], а [PERSON] приходив особисто. Отримує дублікат один із власників. Вони несуть кримінальну відповідальність, тому підроблять підпис не мають право. Один дублікат вони видають на руки, другий надають до КП «СБТІ», а третій залишається у них. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», право на предявлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Згідно з копією свідоцтва про смерть серії 1-ЕД № 100028, виданого 14 березня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, [PERSON] померла 03 березня 2007 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 317 (Т. 1 а.с. 6, 53, 66). Оспорювання заповіту може мати місце лише після відкриття спадщини, адже, до відкриття спадщини нотаріус, інша посадова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права відповідно до вимог ст. 1255 ЦК України розголошувати відомості щодо факту складання заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту, а також, за свого життя заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт або внести до нього зміни. Отже, у позивача, [PERSON], виникло право на предявлення позову про недійсність заповіту, тому суд вважає, що у позивача достатні правові підстави для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З матеріалів справи вбачається, що за час свого життя [PERSON] склала заповіт 23.11.2005 року. Згідно з заповітом від 23.11.2005 року, посвідченим державним нотаріусом Другої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за № 3154, [PERSON], [INFO], уродженка с. Скаргівка Сватівського району Луганської області, на випадок своєї смерті зробила розпорядження: належну їй на праві особистої власності 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: м. Сєвєродонецьк, Луганської області, вул. Федоренко ([PERSON])[ADDRESS], заповіла [PERSON], [INFO]. На прохання гр. [PERSON] та за станом її здоровя заповіт посвідчено за адресою: [ADDRESS] (Т. 1 а.с. 60). Згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 9049309 від 27.03.2007 року виданого Другою [PERSON] державною нотаріальною конторою до спадкового реєстру внесено реєстраційний запис: реєстрація спадкової справи, спадкова справа: номер у спадковому реєстрі № 42081326, номер у нотаріуса № 114. Місце заведення та зберігання: [PERSON] державна нотаріальна контора 27.03.2007 року. Спадкодавець [PERSON], [INFO], дата смерті 03.03.2007 року (Т. 1 а.с. 40, 61). Згідно з рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21.09.2007 року по справі № 2-о-586/07 встановлений факт, що [PERSON], померлій 03.03.2007 року, на праві спільної сумісної власності на момент її смерті належала 1/2 частка квартири № 41, що розташована у будинку № 23-а по вул. Федоренко у м. Сєвєродонецьку (Т. 1 а.с. 64). Згідно з епікризом [PERSON] у віці 70 років знаходилась на лікуванні у лікаря травматолога з діагнозом закритий перелом верхньої треті правого стегна (Т. 1 а.с. 43). Згідно з епікризом [PERSON] у віці 74 роки знаходилась на лікуванні у лікаря хірурга з діагнозом інфіковані рани обох гомілок (Т. 1 а.с. 44). Згідно з заявою [PERSON], 06.07.2007 року він звернувся до Другої [PERSON] державної нотаріальної контори про прийняття належної йому спадщини після смерті його матері [PERSON] (Т. 1 а.с. 142). Згідно з заявою [PERSON], діючої за згодою матері [PERSON], від 27.03.2007 року, вони звернулися до Другої [PERSON] державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті [PERSON]. В Другій [PERSON] державній нотаріальній конторі 23.11.2005 року за реєстром № 3154 від імені [PERSON] на імя [PERSON] був зроблений заповіт (Т. 1 а.с. 143). Позивач у своїй позовній заяві стверджує, що заповіт був складений від імені [PERSON] під впливом обману, тобто вона взагалі не вчиняла цих дій, на час складання заповіту його матері було понад 75 років і в останні роки у неї тимчасово проявлявся віковий склероз та запаморочення, траплялись випадки не сприймання дійсних подій. В такому стані її і примусили скласти цей заповіт. Отже, виходячи з сукупності наведених обставин, позивач вважає, що заповіт здобутий незаконним шляхом. Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Оспорювання заповіту заінтересованою особою до суду відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України, може мати місце тільки за однією підставою волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Воля це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України. Незбіг між волею і волевиявленням заповідача має місце тоді, коли заповіт був учинений дієздатною фізичною особою, під впливом помилки тощо. Допитаний судом завідувач Другої [PERSON] державної нотаріальної контори державний нотаріус [PERSON] пояснював, що за процедурою посвідчення заповітів нотаріус виїжджає на місце складання заповіту по телефонному дзвінку, або по усній домовленості. Зясовує стан здоровя заповідача, якщо все гаразд, то він бере документи та складає заповіт. Заповідач виявила своє бажання, це була її воля. Нотаріус приїжджає два рази до заповідача, перший раз дивиться на стан здоровя заповідача, а другий раз виїжджає з підготовленими бланками для складання заповіту. Допитані судом відповідачі [PERSON] та [PERSON] пояснювали, що на момент складання заповіту брат позивача, колишній чоловік [PERSON] та батько [PERSON], спав пяний у кімнаті, а заповіт складався на кухні, де були присутні тільки нотаріус та заповідач [PERSON] Відповідач [PERSON] знаходилась в квартирі, коли бабуся складала на неї заповіт. Бабуся завжди казала, що вона її улюблена онука і оскільки вона до неї приходить і піклується нею, вона напише на неї заповіт. Обставини, які б давали підстави для сумніву у поясненнях відповідачів, у суду відсутні. Інші особи, допитані судом, пояснень відносно обставин посвідчення заповіту не давали, оскільки не були свідками цієї події. Таким чином, доказів того, що волевиявлення [PERSON] не було вільним і не відповідало її волі в судовому засіданні не отримано. Окрім цього, всупереч вищезазначеним вимогам закону, позивач взагалі не навів належних доказів на підтвердження зроблених ним висновків про те, що при складанні заповіту волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі. Частинами 1 та 2 ст. 230 ЦК України передбачено, що правочин визнається судом недійсним, якщо одна із його сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Такими обставинами є природа правочину, права та обовязки сторін, властивості та якість речі. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно з розясненнями, які містяться у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до змісту ст. 230 ЦК України та розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року, норми цієї статті не застосовуються до односторонніх правочинів, якими зокрема є заповіт. Отже, позов з цих підстав може бути задоволено лише на вимогу сторони, яка вчинила правочин під впливом обману. Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи № 6319/02 від 18.02.2010 року, рукописний запис «Бахмет Анна Григорьевна», що розташовано в заповіті від імені [PERSON] від 23 листопада 2005 року виконано [PERSON]. Встановити, в звичайних умовах, не повязаних з навмисним перекручуванням почерку (незвичному стані, стані душевного хвилювання тощо) виконано рукописний запис «Бахмет Анна Григорьевна», що розташовано у заповіті від імені [PERSON] від 23 листопада 2005 року у рядку «Підпис», не уявляється можливим з причин, викладених у пункті 2 досліджуваної частини висновку. Згідно з п. 2 висновку судової почеркознавчої експертизи № 6319/02 від 18.02.2010 року, вирішити питання про умови виконання підпису (звичайних та незвичних, не повязаних з навмисним перекручуванням почерку) припускається відсутність або наявність у почерку ознак так званої «незвичності» письма, характеристика якої під впливом на процес письма різних «збиваючих» факторів буває досить однозначною та зводиться в основному до наступного: порушення координації рухів І та ІІ груп, незвичний темп (уповільнений або гранично швидкий), нестійке проявлення загальних та топографічних ознак. У даному випадку в досліджуваному записі відсутні ознаки «незвичності» письма, не повязаних з навмисним перекручуванням почерку. Однак цей факт не дозволяє зробити категоричний висновок про те, що досліджений запис від імені [PERSON] виконано в звичайних умовах, так як не виключається, що запис міг виконуватись під впливом деяких «збиваючих» факторів (незвичному стані, стані душевного хвилювання тощо), дія яких на процес письма мала незначний характер. Крім того, слід враховувати адаптаційні можливості виконання до цих умов, які бувають досить високими в осіб з високо розвинутим письмово-руховим навиком. З цієї причини ознаки незвичності не находять свого відображення в почеркових реалізаціях. На основі викладеного, встановити в звичайних або незвичних умовах, не повязаних з навмисним перекручуванням почерку (незвичному стані, стані душевного хвилювання тощо) виконано досліджуваний запис від імені [PERSON] не уявляється можливим (Т. 1 а.с. 163-165). Тобто, почеркознавчою експертизою однозначно встановлено, що рукописний запис «Бахмет Анна Григорьевна» у заповіті, складеному 23.11.2005 року, посвідченому державним нотаріусом Другої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстром № 3154 від імені [PERSON] на імя [PERSON], виконано [PERSON]. Отже, з наведеного вище суд вважає, що позивач не надав достатніх доказів, про те, що його мати при складанні заповіту не була при здоровому глузді або перебувала під впливом обману. Медичні документи про хвороби його матері при житті свідчать про лікування у лікаря травматолога та хірурга з приводу закритого перелому верхньої треті правого стегна та інфікованих ран обох гомілок та не містять жодного натяку на хворобу, яка б позбавляла її можливості усвідомлювати свої дії та керувати ними або навмисного введення її відповідачами в оману. За таких обставин, оцінивши усі наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що при складанні оспорюваного заповіту волевиявлення [PERSON] було вільним та відповідало її внутрішній волі, вчинено у межах цивільної дієздатності, а тому не вбачає законних підстав для визнання даного заповіту недійсним, у звязку з чим позовні вимоги про визнання заповіту [PERSON] від 23.11.2005 року на імя [PERSON] задоволенню не підлягають. Що стосується позовних вимог про зобовязання КП «СБТІ» видати витяг з Реєстру прав без додаткових оплат, суд вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з рішенням реєстратора про відмову у виданні [PERSON] з реєстру прав від 26.02.2008 року, КП «[PERSON] БТІ» не може надати витяг з Реєстру прав власності на квартиру [ADDRESS], [PERSON], оскільки по обліку КП «[PERSON] БТІ» право власності на квартиру [ADDRESS], зареєстровано 07.03.2007 року на підставі дублікату свідоцтва про право власності, відповідно до п. 16 додатку 1 до п. 2.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно. Таким чином, існує два правовстановлюючих документа, що суперечить вимогам чинного законодавства (Т. 1 а.с. 10, 49). В судовому засіданні представником відповідача КП «СБТІ» належним чином обґрунтована вартість послуг, що надаються [PERSON] БТІ населенню міста, які затверджені рішенням виконкому [PERSON] міської ради № 2109 від 28.11.2006 р., а також суму обовязкового платежу при наданні витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно. Даний тариф встановлений наказом Міністерства юстиції України від 20.09.2002 р. № 83/5 та є оплатою за послуги державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, тобто не є тарифом БТІ. Враховуючи той факт, що оплачені позивачем послуги відповідача у проведенні технічної інвентаризації та складанні письмового рішення про відмову в наданні витягу з Реєстру прав у загальній сумі 146 грн. 29 коп. були виконані у повному обсязі, не дивлячись на видачу позивачеві витягу, який був для нього негативний, суд вважає, що підстави для зобовязання КП «СБТІ» видати позивачу витяг з Реєстру прав без додаткових оплат відсутні. Що стосується позовних вимог про визнання дійсним свідоцтва про право власності на [ADDRESS] та визнання недійсним дубліката свідоцтва про право власності на [ADDRESS], суд вважає, що вони також не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з довіреністю від 23.11.2005 року, посвідченою державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON], що мешкає за адресою: [ADDRESS], уповноважує [PERSON] бути її представником у відповідних органах з питань отримання на її імя правовстановлюючого документу на квартиру в м. Сєвєродонецьку Луганської області, вул. Федоренка ([PERSON])[ADDRESS]. Довіреність видана строком на 3 роки (Т. 2 а.с. 176). Згідно з заявою представника за довіреністю [PERSON] [PERSON] [PERSON] та [PERSON] від 28.03.2006 року на імя начальника УЖКГ, заявники просили видати дублікат свідоцтва про право приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS]. Згідно з запитом начальника ВП та ОЖ КП «ЄРЦС» [PERSON] № 27 від 28.03.2006 року на імя начальника БТІ, вона просила повідомити за ким зареєстрована квартира за адресою: [ADDRESS], та надати відомості чи не видавався витяг з реєстру прав на вищевказану квартиру для ДНК. Інформація необхідна для видачі дубліката свідоцтва (Т. 2 а.с. 177). Згідно з відповіддю начальника КП «СБТІ» № 01/178 від 30.03.2006 року, за обліками Сєвєродонецького БТІ квартира № 41, вул. Федоренко, 23-а, зареєстрована за [PERSON], [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, яке видано СВО «Азот» 14.10.1994 року за розпорядженням № 1588 від 19.09.1994 року. Витяг з Реєстру прав власності на квартиру не видавався (Т. 2 а.с. 178). Згідно з обявою в газеті «Проспект оголошення» № 12 від 23 березня 2006 року вбачається, що втрачене свідоцтво про право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS], вважати недійсним (Т. 2 а.с. 179). В результаті зазначених дій [PERSON] 18.01.2007 року було видано дублікат свідоцтва про право власності на житло від 14.10.1994 року, виданого [PERSON] ДВП Обєднання «Азот» Луганської області на квартиру № 41 в будинку № 23-а по [PERSON] Комуні, яка на праві приватної власності належить [PERSON], [PERSON], згідно з розпорядженням (наказом) № 1588 від 19.09.1994 року (Т. 1 а.с. 102). Наслідком видачі дубліката свідоцтва про право власності на житло, є недійсність його оригіналу. Враховуючи те, що [PERSON] діяла в межах своїх повноважень, наданих нотаріально посвідченою довіреністю від 23.11.2005 року у звязку з втратою власником оригінала свідоцтва про право власності на квартиру, вона мала право звернутися із заявою про видачу та отримати дублікат свідоцтва про право власності на квартиру в м. Сєвєродонецьку Луганської області, вул. Федоренка ([PERSON])[ADDRESS], і цим правом вона скористалась. Крім цього, на думку суду, процедура отримання дублікату свідоцтва про право власності на житло не була порушена і була повністю дотримана, а саме: заяву написали усі співвласники квартири, УЖКГ була отримана необхідна інформація про власників квартири та надане оголошення в газету про втрату та визнання недійсним оригінала свідоцтва про право власності на квартиру в м. Сєвєродонецьку Луганської області, вул. Федоренка ([PERSON])[ADDRESS]. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги про визнання дійсним свідоцтва про право власності на [ADDRESS] та визнання недійсним дубліката свідоцтва про право власності на [ADDRESS], задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed