Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] директора Київського пансіонату ветеранів праці (далі за текстом КПВП) про захист честі, гідності та ділової репутації. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19.03.2021р. вказану позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позову. 09.04.2021р. до Деснянського районного суду м. Києва надійшла заява на виконання вимог ухвали від 19.03.2021р. та нова редакція позовної заяви [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. У вказаній позовній заяві позивач зазначає, що мешкаючи в пансіонаті, позивач веде громадську діяльність, оскільки є головою правління Громадської організації «Ветеранів праці та війни, інвалідів», головою Громадської ради при Київському пансіонаті ветеранів праці. Через активну громадську діяльність позивача, останній отримав люту ненависть директора Київського пансіонату ветеранів праці [PERSON] , який для припинення активної громадської діяльності позивача за права громади пансіонату по боротьбі з корупцією та самоуправством, готовий знищити [PERSON] , вбити, отруїти тощо. Відповідач вирішив перевести позивача в напів-тюрьму до Київського центру соціальної адаптації престарілих, інвалідів та осіб, які не мають постійного місця проживання, або зробити психічнохворою людиною. Для цього директор КПВП [PERSON] , адміністрація пансіонату сфабрикували, сфальсифікували документи, подання та направили, за попередньою згодою з керівництвом ДСП КМДА до колегії Департаменту соціальної політики КМДА, яка під надуманим та сфальсифікованим приводом без фактів та доказів, без пояснень позивача, прийняла рішення колегії Департаменту (наказ від 21.11.2019 №278) перевести для поселення до Київського центру соціальної адаптації престарілих, інвалідів та осіб, які не мають постійного місця проживання, було виписано путівку 331, яку 01.12.2020р. отримала працівниця пансіонату [PERSON] з тих обставин, що позивач систематично порушує правила внутрішнього розпорядку установи, агресивно відноситься до інших мешканців пансіонату, вчиняє побиття та погрожує фізичною розправою працівникам установи. На зауваження адміністрації реагує неадекватно. Позивач вважає таке бездоказове, злочинне звинувачення є наклеп, який мав на меті принизити його честь, гідність та ділову репутацію. А поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до нього, що в свою чергу впливає на зниження цінності його особи. Також поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку особи позивача в осах оточуючих, порушивши його честь, оскільки бути громадським діячем, керівником вище названих громадських організацій є соціально важливою та необхідною для життєдіяльності соціальної установи суспільства, КПВП. Враховуючи викладені обставини, позивач вважає, що поширення недостовірної інформації щодо нього, відповідачем завдано шкоди його немайновим інтересам, порушивши його гідність, честь та ділову репутацію. З огляду на викладені обставини, позивач просить: 1.Визнати недостовірною та такою, що порушує права [PERSON] на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації, сфальсифіковану наступну інформацію, підготовлену та розповсюджену директором Київського пансіонату ветеранів праці [PERSON] в прийнятому рішення Колегії Департаменту (наказ від 21.11.2019 №278), по якому була винесена путівка №31 для поселення позивача до Київського центру соціальної адаптації престарілих, інвалідів та осіб, які не мають постійного місця проживання. Яку 01.12.2020 отримала працівниця пасіонату [PERSON] . 2.Зобовязати директора Київського пансіонату ветеранів праці Малєєва О.А. спростувати поширену відносно [PERSON] недостовірну інформацію, шляхом озвучення в засобах масової інформації, в газетах «Вечірній Київ», «Київ та Влада», на сайті Київської державної адміністрації та на сторінці сайту КМДА, які відбудуться після набрання судовим рішенням в даній справі наступного тексту стростування: «21.11.2019 року на колегії Департаменту соціальної політики Київської міської державної адміністрації, рішенням Колегії Департаменту (наказ від 21.11.2019 №278), ініціатором та виконавцем якої був я директор Київського пансіонату ветеранів праці [PERSON] , озвучувались недостовірні та неправдиві відомості відносно [PERSON] , а саме те, що він «Систематично порушує правила внутрішнього розпорядку, агресивно відноситься до інших мешканців пансіонату, вчиняє побиття та погрожує фізичною розправою працівникам установи. На зауваження адміністрації реагує неадекватно. Всі вище зазначені ствердження є неправдою, наклепом на [PERSON] » 3.Стягнути з директора КПВП Малєєва О.А. на користь [PERSON] моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 100000,00 грн. 4.Стягнути з директора КПВП [PERSON] на користь держави судовий збір за подання позовної заяви. 5.Звільнити позивача від сплати судового збору, у зв`язку з наявністю, встановленої другої групи інвалідності. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12 квітня 2021р. відкрито провадження по вищевказаній справи та привчено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання, призначене на 11 червня 2021р. 11 червня 2021р. до суду надійшов відзив на позовну заяву з додатками. Відповідачем не виконано вимоги ч.4 ст.178 ЦПК України, копія відзиву та доданих до нього документів не надіслана (надана) позивачу одночасно з наданням відзиву до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовну заяву за викладеними в ній обставинами та просив задовольнити позов. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на викладені у відзиві обставини. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, повно та всебічно дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до витягу з рішення колегії Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого наказом Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №278 від 21.11.2019, прийнято рішення про переведення [PERSON] до Київського центру соціальної адаптації престарілих, інвалідів та інших осіб, що не мають постійного місця проживання. У вказаному витягу з рішення зазначено, що слухали про подальше перебування в інтернатній установі [PERSON] , 1949 року народження, який проживає в Київському пансіонаті ветеранів праці з 31.07.2014 року. Систематично порушує правила внутрішнього розпорядку, агресивно відноситься до інших мешканців пансіонату, вчиняє побиття та погрожує фізичною розправою працівникам установи. На зауваження адміністрації реагує неадекватно. Враховуючи зазначене, адміністрація пансіонату звертається з проханням щодо переведення [PERSON] до Київського центру соціальної адаптації престарілих, інвалідів та інших осіб, що не мають постійного місця проживання. До правовідносин, які виникли між сторонами, належить застосувати положення Конституції України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про інформацію», а також, враховуючи положення статті 9 Конституції України, при вирішенні спору по даній справі необхідно враховувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини, роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи». Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Крім того, відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України у пункті 5 Постанови від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Відповідно до статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Згідно з положень частин 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. За змістом частини 1 ст. 277 ЦК України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування. Верховний суд України у пункті 18 Постанови Пленуму № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Позивачем в судовому засіданні не доведено факт поширення інформації саме директором Київського пансіонату ветеранів праці Малєєвим О.А., оскільки у наданій копії витягу з рішення колегії Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого наказом Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №278 від 21.11.2019, не вбачається поширення будь-якої інформації директором КПВП [PERSON] . Крім того, станом на день прийняття рішення колегії Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого наказом Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №278 від 21.11.2019, [PERSON] не очолював Київський пансіонат ветеранів праці, відповідно до копії листа №051/021-120 від 03.10.2019р. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому в задоволенні позову належить відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Каьінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed