Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ПП «Еластоагрос» про стягнення з відповідача на користь позивача 350000 грн. заборгованості за договором про фінансову допомогу №1/03/11 від 15.03.2011 року та витрати по оплаті судового збору. В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. 30 січня 2014 року директором ПП «Еластоагрос» подано до суду заяву, в якій просив розглядати справу без участі представника відповідача, при вирішення спору покладався на правову позицію суду, не заперечуючи заборгованості за договором. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 15.03.2011 року між [PERSON] та ПП «Еластоагрос» було укладено договір №1/03/11 про фінансову допомогу на поворотній основі від 15.03.2011 року (а.с.3), за яким позивач передав відповідачу безвідсоткову фінансову допомогу на поворотній умові у розмірі 350000 грн., яку зобов'язувався повернути до 31.12.2011 року. В порушення умов договору відповідачем кошти в сумі 350000 грн. не було повернуто позивачу, дана обставина нічим не спростована. За вимогами ст.1046 ЦК України за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Як слідує зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором. Даючи оцінку наданим позивачем на підтвердження укладення договору письмових доказів (розписки), суд дійшов висновку, що ці докази є підтвердженням факту укладення сторонами договору, а саме того, що між ними виникли правовідносини з підстав, передбачених ч.2 ст.11 ЦК України. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договорів, що свідчать про їх укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. Статтею 527 ЦК України передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Оскільки, в поданій до суду відповідачем заяві вказано, що відповідач не заперечує заборгованості за договором про фінансову допомогу на поворотній основі №1/03/11 від 15.03.2001 року, суд дійшов висновку, що сума не повернута повністю в розмірі 350000 грн. Що стосується стягнення нарахованих позивачем 3% річних в сумі 20137,14 грн., то дані вимоги є такими що також підлягають задоволенню. Згідно частини другої статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Інфляційні нарахування становлять 1024,35 грн. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання, оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення кожної особи до суду за захистом свого особистого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики, 3% річних та інфляційні втрати на загальну суму 21161,49 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. За змістом ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 3441 грн. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 15, 16, 264, 625, 1046, 1049 ЦК України,

Outcome: approved