Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням будинком [ADDRESS] . В обгрунтування позову [PERSON] зазначає, що будинок [ADDRESS] належить йому на праві приватної власності. Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 27 серпня 2020 року, шлюб між його сином [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано. Остання з 22 червня 2019 року в будинку [ADDRESS] не проживає, комунальні платежі не сплачує, її особистих речей в ньому не має. Факт реєстрації [PERSON] порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, перешкоджає у оформленні субсидії, зумовлює нарахування та стягнення з позивача зайвих комунальних платежів. Зважаючи, що відповідач тривалий час не проживає за вказаною адресою, ігнорує прохання позивача щодо добровільного зняття зареєстрованого місця проживання, [PERSON] вважає, що вона втратила право користування жилим приміщенням. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив суд їх задовольнити. Зазначив, що самостійно побудував будинок [ADDRESS] та є його власником. Коли його син та відповідач [PERSON] одружилися дав згоду для реєстрації місця проживання останньої у вказаному будинку, будь-яких договорів при цьому не укладалося. Приблизно півтора роки тому його син та відповідач фактично припинили шлюбні відносини, тому остання не проживає у вказаному будинку з того часу. Перешкод у користуванні жилим приміщенням їй не чинив, [PERSON] самостійно переїхала проживати у інше місце. Особистих речей відповідача у будинку [ADDRESS] немає. Врегулювати спір у добровільному порядку не вдалося, оскільки відповідач спочатку погоджувалася на зняття з зареєстрації, а згодом відмовилася. На даний час у будинку [ADDRESS] проживає його син [PERSON] . Відповідач [PERSON] під час судового розгляду визнала позовні вимоги та пояснила, що у 2007 році одружилася з сином позивача [PERSON] [PERSON] . Після цього вони спільно проживали у будинку [ADDRESS] , де вона і зареєструвала своє місце проживання, будь-яких договорів при цьому не укладалося. У червні 2019 року після фактичного припинення шлюбних відносин відповідач разом з дітьми переїхала проживати до своєї матері. В теперішній час [PERSON] має намір продати квартиру матері для прибання іншого житла, тому й відмовилася знятися з реєстрації у будинку [ADDRESS] . Зазначала, що у спірному будинку залишилися меблі, які набуті нею та її колишнім чоловіком в період шлюбу, однак її особистих речей там немає. Докази на підтвердження цих обставин у позивача відсутні і вона не зверталася до суду з приводу поділу майна. Перешкод у користуванні будинком [ADDRESS] зі сторони позивача [PERSON] їй не чинилося. Суд, заслухавши та проаналізувавши пояснення позивача, відповідача, свідків, дослідивши інші докази у справі, дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] виходячи з такого. Копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15 грудня 2015 року серії СТВ 159180, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 15 грудня 2015 року № 49907854 підтверджується, що власником будинку [ADDRESS] є позивач [PERSON] . Із акта обстеження житлово-побутових умов від 11 листопада 2020 року вбачається, що зареєстроване місце проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] не проживає у будинку [ADDRESS] з червня 2019 року. Така обставина визнається сторонами і суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини або добровільності її визнання, а тому, в силу вимог ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), вона не підлягає доказуванню. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що приблизно 12-13 років тому [PERSON] зареєструвала місце проживання у будинку [ADDRESS] , оскільки одружилася із сином позивача. Два роки тому відповідач покинула будинок [ADDRESS] і на теперішній час проживає у квартирі своєї матері. Обставин здійснення перешкод відповідачу [PERSON] позивачем [PERSON] у користуванні будинком [ADDRESS] їй не відомо. Свідок часто буває у будинку [ADDRESS] і особистих речей відповідача [PERSON] у ньому немає. Свідок [PERSON] зазначив, що відповідач [PERSON] у будинку [ADDRESS] не проживає приблизно 2-3 роки. У цьому будинку проживає [PERSON] один, останнього часто відвідує, особистих речей [PERSON] там не бачив. Позивач [PERSON] перешкод у користуванні відповідачу [PERSON] будинком [ADDRESS] не чинив. Копією рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 27 серпня 2020 року стверджено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відносини, що виникли між сторонами, врегульовані цивільним законодавством. Згідно з ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 391\~Цивільного кодексу\~України (далі ЦК) власникові належать право володіння, користування, розпорядження своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. З обставин справи вбачається, що [PERSON] не є ні теперішнім, ні колишнім членом сім`ї власника будинку [ADDRESS] - [PERSON] . Позивач не має такого ступеню споріднення, що міг би бути самостійною підставою вважати її членом сім`ї власника будинку, а спільно вона, як одна сім`я із власником житла, не проживала. В судовому засіданні не доведено доказами, що [PERSON] має речові права на чуже майно будинок [ADDRESS] , належний позивачу на праві власності. Законом, договором чи іншим актом не встановлювалось право [PERSON] на користування спірним будинком і не визначений обов`язок [PERSON] надати у користування відповідачу жиле приміщення (статті 401, 402 ЦК). Та обставина, що власник будинку надавав згоду на вселення і реєстрацію місця проживання відповідача [PERSON] у будинку [ADDRESS] свідчить лише про законність її вселення у житло. Власник будинку, діючи в межах обсягу змісту права власності, вимагає визнати вказану особу такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] . Такі вимоги [PERSON] ґрунтуються на законі. Відповідно до ст. 16 ЦК суд може захистити цивільне право іншим способом, що встановлений законом. Цивільним законодавством України встановлено такий спосіб захисту порушеного права, як визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. За змістом\~ч.\~2\~ст.405 ЦК член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. На думку суду, є підстави застосувати по аналогії закону вказану норму і до особи, яка не належить до кола членів сім`ї власника житла. Оскільки [PERSON] понад рік не проживає у будинку [ADDRESS] і визнає позовні вимоги, доказів, що свідчать про поважність причини відсутності відповідача за місцем реєстрації проживання до суду не подано, позивач [PERSON] перешкод відповідачу\~ [PERSON] \~в користуванні\~будинком [ADDRESS] не чинив, то суд доходить висновку про обгрунтованість вимог позовної заяви [PERSON] . Відповідно до ст.\~141\~ЦПК із відповідача мають бути стягнуті документально підтверджені судові витрати позивача на сплату судового збору в розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved