Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ПАТ «Укрсоцбанк», в якій просить суд визнати недійсним кредитний договір №692/Ф03.14/024 від 16 січня 2007 року, укладений між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] , посилаючись на те, що 16 січня 2007 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №692/Ф03.14/024. Банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 45000 доларів США зі сплатою 13,0 % річних щомісячно рівними частинами у розмірі 250 доларів США на строк до 14 січня 2022 року на умовах, передбачених в договорі, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі в терміни, передбачені цим договором. Однак, зазначений кредитний договір укладений з порушенням вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів», постанови НБУ № 168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Крім того, на момент укладення кредитного договору №692/Ф03.14/024 від 16.01.2007 року, індивідуальна ліцензія НБУ на використання іноземної валюти при здійсненні платежів за зазначеним кредитним договором була відсутня. Представник відповідача АТ «Укрсоцбанк» просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі, посилаючись на те, що заява позивача щодо неможливості надання споживчого кредиту у іноземній валюті є надуманою. Посилання позивача про порушення банком вимог НБУ № 168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» під час укладення договору кредиту та відсутності індивідуальної ліцензії НБУ на використання іноземної валюти є необґрунтованими та безпідставними. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13.11.2019 року залучено до участі у цій цивільній справі в якості правонаступника відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» - АТ «Альфа-Банк». Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Судом встановлено, що 16 січня 2007 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] в якості позичальника був укладений кредитний договір №692/Ф03.14/024, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальникові грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 45000 доларів США зі сплатою 13,0% річних щомісячно рівними частинами у розмірі 250 доларів США на строк до 14 січня 2022 року на умовах, передбачених в договорі, позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, виконати свої зобов`язання у повному обсязі в терміни, передбачені цим договором. Позивач підписав кредитний договір №692/Ф03.14/024 від 16.01.2007 року, чим погодився з договірними умовами, позичальникові була надана інформація щодо істотних умов договору під час його складення. Підписанням цього договору позичальник підтвердив, що перед укладанням кредитного договору банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладанні кредитного договору йому була надана вся необхідна інформація, передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року №168, в повному обсязі. Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що є чинним на момент укладення оспорюваного правочину), яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Як вбачається зі змісту оспорюваного кредитного договору, в ньому не містяться жодних положень, які Закон України «Про захист прав споживачів» визначав би, як несправедливі та такі, які спричиняють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації, суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Згідно з ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача», у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту;річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Суд враховує, що отримавши кредитні кошти позичальник, розумів що згідно з кредитним договором, сума кредиту визначена в іноземної валюті, однак погодився саме із таким розміром кредитних коштів, розуміючи можливість коливання валютного курс, підписав також і детальний розпис сукупної вартості кредиту. Суд дійшов висновку, що сторонами було належним чином узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строки та умови кредитування, що свідчить про наявність волі позивача для укладення договору саме на зазначених умовах. Посилання позивача про відсутність у банку індивідуальної ліцензії НБУ на використання іноземної валюти при здійсненні платежів за зазначеним кредитним договором не відповідає дійсності, оскільки АТ «Укрсоцбанк» надано у якості додатку до відзиву підтвердження отримання банківської генеральної ліцензії із відповідними дозволами. Позивач ознайомлений з цим документом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України , підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним Отже, позивачем не доведено жодних підстав недійсності правочину, за якими договір кредиту №692/Ф03.14/024 від 16.01.2007 року може бути визнаний недійсним. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Під час укладення кредитного договору між сторонами позивач не був введений відповідачем в оману щодо істотних умов договору, волевиявлення позивача на укладення кредитного договору у вигляді та розмірах, не суперечили його волевиявленню на укладення договору саме на таких умовах, оскільки договір, укладений під впливом омани, є оспорюваним правочином і тягар доказування у даній категорії справ щодо доведеності наявності омани на момент вчинення правочину покладається на сторону позивача. Посилання [PERSON] , що відповідач порушив його права, не надавши повну інформацію щодо укладеного договору є необґрунтованими, оскільки при його укладенні позивач був ознайомлений з його умовами, не заперечував проти них та підписав договір, погодивася на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання були вільними. Будь-яких належних доказів протилежного [PERSON] суду не надано. Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов`язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Відповідно до п. 3 ч. 7 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», право відкликання згоди не застосовується щодо споживчих кредитів, наданих на купівлю послуги, виконання якої відбулося до закінчення строку відкликання згоди. Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцюпро відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами. Проте, позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом чотирнадцяти днів з моменту отримання копії примірника договору не скористався. Крім того, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09.02.2017 року позовну заяву ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту задоволено. Однак, під час розгляду цивільної справи № 520/12263/16 за позовною заявою ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту позивач із зустрічною позовною заявою не звертався. Отже, суд не вбачає підстав для визнання недійсними спірного кредитного договору. Також суд зазначає, що, відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовна заява [PERSON] до АТ «Альфа-Банк» про захист прав споживачів, визнання недійсними кредитного договору задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у позові, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed