Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-08 00:00:00

[PERSON], (далі по тексту Позивач), звернулася до суду з позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення ІІ-ї сесії VІІ скликання Копищенської сільської ради Олевського району Житомирської області № 14 від 16.12.2015 року «Про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок для передачі у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд», яким [PERSON], (далі по тексту Відповідач 1), надано дозвіл на договірних умовах з проектною землевпорядною організацією замовити розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок для передачі у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0.10 га., що розташована за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову [PERSON], посилається на те, що вона є землекористувачем земельної ділянки, площею 0.25 га., цільове призначення якої: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] Проте, Позивач не може реалізувати своє право на приватизацію вищевказаної земельної ділянки, площею 0.25 га., яка розташована за адресою: [ADDRESS] яка перебуває у її користуванні, оскільки на даний час розпочато процес передачі частини цієї земельної ділянки, площею 0.10 га., що розташована за адресою: [ADDRESS] у власність Відповідачу 1- [PERSON], на підставі рішення ІІ-ї сесії VІІ скликання Копищенської сільської ради Олевського району Житомирської області № 14 від 16.12.2015 року. На звернення Позивача, за її заявами від 27.07.2017 та 05.09.2017 року, щодо надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою стосовно встановлення меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0.25 га., яка розташована за адресою: [ADDRESS] Олевською міською радою Житомирської області (далі по тексту Відповідач 2), листом № 1997 від 13.09.2017 року, проінформовано Позивача, що місце розташування належної останній земельної ділянки частково співпадає з раніше виділеною земельною ділянкою, орієнтовною площею 0.25 га., що розташована за адресою: [ADDRESS], яка надана [PERSON] Вважає, що вказане рішення суперечать вимогам діючого законодавства і порушує право Позивача мати у власності земельну ділянку розміром 0.25 га., оскільки спірна земельна ділянка, яка перебуває у користуванні Позивача була виділена останній значно раніше, ніж надано Відповідачу 1 дозвіл на розробку документації із землеустрою. Крім того, спірна земельна ділянка не вилучалася із користування Позивача, вона не надавала погодження на її приватизацію (в тому числі часткову) Відповідачем 1, то ж вважає, що [PERSON], реалізовує своє право на приватизацію землі за рахунок належної Позивачу земельної ділянки. Така приватизація відбувається всупереч встановленої законом процедури, при цьому порушує конституційне право Позивача на землю. Представник Позивача - адвокат [PERSON], який діє на підставі договору № 56 від 03.04.2018 року «Про надання правової допомоги у цивільній справі» у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав повністю і наполягав на їх задоволенні. Представник Відповідача 1 - адвокат [PERSON], який діє на підставі договору № б/н від 21.11.2017 року «Про представництво та надання правової допомоги у цивільній справі» у судовому засіданні вимоги позовної заяви Позивача, а також сама Відповідач 1, згідно до поданої до суду заяви визнали повністю. Представник Відповідача 2 - Олевської міської об'єднаної територіальної громади Житомирської області [PERSON], який діє на підставі довіреності від 01.10.2018 року, вимоги Позивача визнав повністю. При цьому зазначив про те, що рішення, яке було прийнято Копищенською сільською радою Олевського району Житомирської області № 14 від 16.12.2015 року є таким, що прийняте з грубим порушенням вимог Земельного Кодексу України і Конституції України, а тому вважає його незаконними та таким, що підлягає скасуванню, оскільки при його прийнятті виконкомом Копищенської сільської ради Олевського району Житомирської області не було враховано те, що при наданні дозволу на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд [PERSON], земельна ділянка останньої накладається на земельну ділянку Позивача [PERSON], що є недопустимим. Суд, в судовому засіданні заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, вважає, що даний позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до погосподарських книг, які досліджено судом у судовому засіданні, а саме: погосподарську книгу (далі п/к) № 3 за 2001-2005 роки, особовий рахунок № 270, (а.с.178); п/к № 3 за 2006-2010 роки, особовий рахунок № 259, (а.с.148); п/к № 6 за 2011-2015 роки, номер об'єкта по господарського обліку: 0271-1, (а.с.163-167), [PERSON], [INFO], має у власності житловий будинок 1968 року забудови, який побудований на земельній ділянці, що перебуває в особистому користуванні Позивача, для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0.25 га., яка розташована за адресою: [ADDRESS] Згідно довідки Олевської міської ради Житомирської області № 2959 від 29.08.2017 року, слідує, що за [PERSON], відповідно до погосподарських книг за 2001-2015 роки рахується земельна ділянка, для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0.25 га., (а.с.7). Так, надання у користування земельної ділянки громадянам та питання реєстрації такого права користування на законодавчому рівні було врегульовано інструкцією Міністерства комунального господарства Української РСР від 23.08.1952 року «Про порядок обміру земель і реєстрації документів на право користування земельними ділянками в містах і селищах міського типу УРСР» (із змінами та доповненнями), чинною на час надання у користування земельної ділянки, для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0.25 га., яка розташована за адресою: [ADDRESS] і побудови Позивачем у 1968 році на вказаній земельній ділянці житлового будинку, якою передбачалось проведення реєстрації права користування земельною ділянкою лише у містах і селищах міського типу, а облік земельних ділянок в сільській місцевості здійснювався лише у виконкомі сільської ради, про що робився відповідний запис у по господарській книзі. Отже належність Позивачу вищевказаної земельної ділянки на праві користування підтверджується відповідними записами в погосподарських книгах за 2001-2015 роки, про що також зазначено в довідці Олевської міської ради Житомирської області № 2959 від 29.08.2017 року, (а.с.7). Проте, рішенням ІІ-ї сесії VІІ скликання Копищенської сільської ради Олевського району Житомирської області № 14 від 16.12.2015 року «Про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок для передачі у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд», Відповідачу 1 - [PERSON], було надано дозвіл на договірних умовах з проектною землевпорядною організацією замовити розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок для передачі у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0.10 га., що розташована за адресою: [ADDRESS] (п.1 Рішення), та зобов'язано [PERSON], розроблений і погоджений у встановленому порядку проект із землеустрою щодо відведення земельних ділянок для передачі у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд подати на розгляд та затвердження чергової сесії сільської ради, (п.2 Рішення), (а.с.8). На звернення Позивача, за її заявами від 27.07.2017 та 05.09.2017 року, щодо надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою стосовно встановлення меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0.25 га., яка розташована за адресою: [ADDRESS] Олевською міською радою Житомирської області, листом № 1997 від 13.09.2017 року, проінформовано Позивача, що місце розташування належної останній земельної ділянки частково співпадає з раніше виділеною земельною ділянкою, орієнтовною площею 0.25 га., що розташована за адресою: [ADDRESS], яка рішенням № 14, ІІ-ї сесії VІІ скликання Копищенської сільської ради Олевського району Житомирської області від 16.12.2015 року «Про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок для передачі у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд», надана [PERSON], (а.с.9). Таким чином, органом місцевого самоврядування не було враховано те, що при наданні дозволу на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд Відповідачу 1 - [PERSON], земельна ділянка останньої накладається на земельну ділянку Позивача [PERSON], що є недопустимим. Земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Вони регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ч.1 ст.1 Земельного кодексу України). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законодавством та загальними принципами міжнародного права. Положеннями статті 14 Конституції України закріплено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 55 Конституції України гарантовано право оскарження в суді рішень, дій, бездіяльності органів державної влади, їх посадових та службових осіб. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Приписами ст.78 Земельного кодексу України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України «Про місцеве самоврядування». Відповідно до п.34 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин. До делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад згідно зі ст.33 цього Закону належать, зокрема, вирішення земельних спорів у порядку, встановленому законом; організація і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою. До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, як встановлено ст.12 Земельного кодексу України, належить організація землеустрою; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; вирішення земельних спорів. Згідно частини 1 статті 81 ЗК громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Згідно статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Згідно ч.ч.1,2,4,6 статті 118 ЗК громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Згідно положень частини 7 статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Відповідно до частини 9 статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов'язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що у сфері земельних відносин (ч.1 ст.186-1 ЗК України в редакції станом на 01.08.2014 року). Згідно приписів частин 5, 6, 7 статті 186-1 ЗК України (в редакції на 01.08.2014 року) розробник проекту землеустрою подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Орган, зазначений в частині першій цієї статті, зобов'язаний протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов'язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації. Згідно статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: в) для ведення садівництва - не більше 0.12 гектара; г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0.25 гектара, в селищах - не більше 0.15 гектара, в містах - не більше 0.10 гектара; ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0.10 гектара; д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0.01 гектара. Відповідно до частин 1, 3, 5 ст.158 Земельного кодексу України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. Згідно ст.106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Статтею 107 Земельного кодексу України передбачено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Власник земельної ділянки, права якого порушено, може вимагати відшкодування завданої цим моральної шкоди (частина третя статті 386 ЦК). На підставі наведеного суд прийшов до висновку, що рішення про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд приймають органи, визначені в статтях 116, 118 ЗК. Надання земельної ділянки або відмова у її наданні здійснюється виключно органами, визначеними у статті 118 ЗК. Рішення, дію або бездіяльність цих органів щодо надання земельних ділянок може бути оскаржено до суду. Утім суд вважає за необхідне зазначити, що правосуддя здійснюється за принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (частини 1 та 4 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України). Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини в Рішенні «Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії» від 24 червня 2003 року зазначив про те, що є неприпустимими визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон. «Суд дотримується такого погляду, що дії органу влади можуть бути розцінені як такі, що перешкоджають законним очікуванням заявника згідно із договором та позбавляють його частково тих міркувань, на підставі яких було укладено договір», зазначено в Рішенні «Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії». Отже, правова позиція Європейського суду з прав людини полягає в тому, що особа - суб'єкт приватного права, не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що міжнародне та національне законодавство проголошує непорушність права власності, в тому числі і на землю, і що кожному гарантується право на безоплатне отримання земельної ділянки у власність. Таким чином, аналізуючи наведене законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає, що при ухваленні спірного рішення Копищенської сільської ради Олевського району Житомирської області № 14 від 16.12.2015 року, яким [PERSON], надано дозвіл на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок для передачі у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0.10 га., за адресою: [ADDRESS], з метою передачі її у власність, що розташована за цією ж адресою, орган місцевого самоврядування діяв з грубим порушенням вимог Земельного Кодексу України і Конституції України та є порушенням принципу верховенства права, оскільки зазначена земельна ділянка, що виділена [PERSON], якарозташована за адресою: [ADDRESS] (накладається) знаходиться в межах земельної ділянки позивача [PERSON], якарозташована за адресою: [ADDRESS] а тому є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, так як було прийняте не з підстав передбачених ст.118 ЗК України. Слід зазначити, що оскільки скасування рішення ІІ-ї сесії VIІ скликання Копищенської сільської ради Олевського району Житомирської області №14 від 16 грудня 2015 року «Про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок для передачі у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд», в частині надання дозволу [PERSON] на договірних умовах з проектною землевпорядною організацією замовити розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, загальною орієнтовною площею 0.10 га., що розташована за адресою: 11010, [ADDRESS] (п.1 Рішення), є основною вимогою Позивача, а пункт 2-й даного Рішення, який зобов'язував Відповідача 1 - [PERSON], розроблений і погоджений у встановленому порядку проект із землеустрою щодо відведення земельних ділянок для передачі у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд подати на розгляд та затвердження чергової сесії сільської ради, є похідним від п.1 Рішення, то у його вирішенні судом не вбачається потреб, оскільки скасувавши п.1 Рішення, виключає п.2 Рішення. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України крім того покладено обов'язок доказування і подання доказів сторонами. Із зазначеної статті слідує, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі викладеного та

Outcome: partial