Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-30 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 16.03.2012 року №167 та дозволи на розміщення зовнішньої реклами, виданих 22.03.2012 року №1-12-03-034 та №1-12-03-035. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що є власником нерухомого майна - приміщень та фундаментів окремої будівлі - пам'ятки історії та культури підприємства громадської організації «Львівський художньо-виробничий комбінат» Львівської обласної організації Національної спілки художників України, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу, укладеним 03.06.2011 року між ним та Львівською обласною організацією Національної спілки художників України. 09.06.2011 року зареєстрував своє право власності. Надалі, з листів КП «Адміністративно-технічне управління» Львівської міської ради від 03.06.2013 року та Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 10.06.2013 року довідався, що на стіні будівлі, яка належить йому на праві приватної власності розміщена зовнішня реклама ПАТ «Концерн «Хлібпром»-2 та конструкції ТзОВ «ЕОН» - 1 конструкція. Стверджує, що дозвіл на розміщення цієї реклами виданий 22.03.2012 року на підставі рішення виконкому Львівської міської ради від 16.03.2012 року №167 та дозволу №1-12-03-035 від 22.03.2012 року. Проте, цим же рішенням дозволено розмістити зовнішню рекламу строком на 5 років саме на стіні будинку №4 на вул. Староєврейській у м.Львові, а не на належній йому будівлі - [ADDRESS]. Твердить, що на час надання виконкомом Львівської міської ради дозволу на розміщення зовнішньої реклами власником будинку [ADDRESS] ще було підприємство громадської організації «Львівський художньо-виробничий комбінат» Львівської обласної організації Національної спілки художників України, а вже на момент встановлення реклами - власником є саме він, при цьому ні ПАТ «Концерн хлібпром», ні Львівська міська рада до жодного з власників за погодженням розташування цієї реклами, не звертались. Більше того, розміщення зовнішньої реклами суперечить Постанові Ради міністрів Української РСР від 24.08.1963 року №970 та Постанові Ради міністрів Української РСР від 06.09.1979 року №442, так як, даний нерухомий об'єкт включений в список пам'ятників архітектури Української РСР, що перебувають під охороною держави, під охоронним номером 1326. Зважаючи на те, що оскаржуване рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 16.03.2012 року №167 та дозволи на розміщення зовнішньої реклами, виданих 22.03.2012 року №1-12-03-034 та №1-12-03-035 грубо порушують його право власності, тому просить такі скасувати. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, давши пояснення аналогічні доводам, викладеним у позові. Просить позов задовольнити. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи в останнє судове засідання не з'явився, заяви про розгляд справи за його відсутності не направляв та зважаючи на те, що в попередніх судових засідань свою позицію щодо заявленого позову не висловлював та не надавав пояснень щодо суті позову, відтак суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності, на підставі наявних у матеріалах справи даних та доказів. У судове засідання представник третьої особи не з'явився, однак надав суду письмові заперечення щодо позову, згідно змісту яких пояснив суду, що дійсно, на підставі рішення виконкому Львівської міської ради від 16.03.2012 року №167 та дозволу №1-12-03-035 від 22.03.2012 року розмістили зовнішню рекламу на стіні будинку [ADDRESS]. Проте, твердження позивача про те, що цей будинок належить йому на праві приватної власності відповідно до укладеного 03.06.2011 року договору купівлі-продажу між ним та підприємством громадської організації «Львівський художньо-виробничий комбінат» Львівської обласної організації Національної спілки художників України не відповідають дійсності, оскільки рішенням Галицького районного суду м.Львові від 10.04.2013 року у справі №1304/9500/12 цей договір купівлі-продажу визнано недійсним та скасовано державну реєстрацію права власності [PERSON] Оскільки право власності позивача непорушене, тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Заслухавши доводи представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до переконання, що у задоволенні позову належить відмовити повністю, з наступних підстав. Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, цього моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків. У судовому засіданні встановлено, що дійсно, 03.06.2011 року між Національною Спілкою Художників України та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу приміщення та фундаменту будівлі - пам'ятки історії та культури підприємства громадської організації «Львівський художньо-виробничий комбінат» Львівської обласної організації Національної Спілки Хужожників України, зо знаходиться в будинку [ADDRESS], площею 1007,0 кв.м. (а.с. 6-7). 09.06.2011 року [PERSON] зареєстрував своє право власності, на підставі укладеного 03.06.2011 року договору купівлі-продажу. (а.с.5). Проте, рішенням Галицького районного суду м.Львова від 10.04.2013 року, постановленого у справі №1304/9500/12 визнано недійсним договір купівлі-продажу приміщення та фундаменту окремої будівлі - пам'ятки історії та культури підприємства громадської організації «Львівський художньо-виробничий комбінат» Львівської обласної організації Національної спілки художників України за адресою: [ADDRESS], укладений між Національною спілкою художників України (продавець) та [PERSON] 03 червня 2011 року. Так, рішенням суду від 10.04.2013 року, яке ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.12.2013 року залишено без змін встановлено, що рішенням Господарського суду м.Києва від 24.07.2008 року у справі №3/215, яке постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.10.2008 року та постановою Вищого господарського суду України від 24.02.2009 року, залишене без змін, визнано недійсним наказ Фонду державного майна України №1564 від 26.10.2010 року в частині виключення п.1074 з Додатку до наказу Фонду державного майна України №219 від 16.02.2010 року та визнано недійсним п.2 наказу Фонду державного майна України №1564 від 26.10.2010 року в частині чинності Свідоцтва про власність №П-693 від 26.02.2004 року, виданого Національній спілці художників України на Львівський художньо-виробничий комбінат Художнього фонду УРСР. Встановлено, що будинок на [ADDRESS] ніколи не належав Львівському художньо-виробничому комбінату Спілки художників України, оскільки до моменту його демонтажу перебував у власності територіальної громади м.Львова і право власності на нього не могло бути зареєстровано за Національною спілкою художників України. Встановлено й те що, на час прийняття зазначеного оскаржуваного наказу Фонду державного майна України будинку [ADDRESS], як окремої будівлі не існувало, оскільки його повністю зруйновано, і Фондом передано у власність Спілці майно, якого фактично не існувало. Таким чином встановлено відсутність предмету матеріального світу - приміщення підвалу у будинку на [ADDRESS] та неможливість віднесення фундаменту знесеного будинку на [ADDRESS] до нерухомого майна. (а.с. 58-61, 62-67). Відтак, судами господарської спеціалізації було безспірно встановлено, що ні Національна спілка художників України, ні [PERSON] не є і ніколи не були власниками чи користувачами земельної ділянки, що розташована за адресою [ADDRESS] і відповідно не могли в законному порядку отримати кадастровий номер земельної ділянки, який є обов'язковою умовою укладення договору, який передбачає набуття права власності на об'єкт нерухомого майна. Частиною 3 статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд погоджується й приймає до уваги доводи представника третьої особи, викладені у письмових запереченнях в тому, що в позивача порушене право відсутнє взагалі. Так, позивач маючи достовірні відомості про те, що реєстрацію його права власності скасоване рішенням суду, яке вступило в законну силу, а правочин, на який він покликається у підтвердження своїх доводів (договір купівлі-продажу від 03.06.2011 року) також у судовому порядку визнаний недійним, відтак позивач не вправі вимагати припинити дію, яка, на його думку, його порушує. За правилами ст.88 ЦПК України, судові витрати понесені по оплаті судового збору належить залишити за позивачем.

Outcome: dismissed