Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до Рубіжанської міської ради Луганської області, якою, після зміни позовних вимог, просив визнати за ним право власності на 46 зі 100 часток у праві спільної часткової власності на будинок №10, розташований в місті Рубіжне Луганської області, по вулиці Лазутіна, яким відповідає: квартира 2 (а саме кімнати: №1-веранда 9,6 кв.м.; № ІІ коридор - 6,1 кв.м.; № III- кладова 5,2 кв.м.; № 1- коридор 4,0 кв.м., № 2- кухня 6,3 кв.м.; № 3 - жила кімната 8,7 кв.м.; № 4 - жила кімната 15,0 кв.м.; № 5 жила кімната 7,9 кв.м., загальною площею 62,8 кв.м.; житловою площею 61,6 кв.м.), службові будівлі та споруди: гараж літ. Б; сарай літ. «В», сарай літ. Г, вбиральня літ. Д; огорожа № 5;7; водопровід № 4; каналізаційний колодязь № 9. У судове засідання для розгляду справи по суті, сторони не зявились. Через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області, позивач та представник відповідача у поданих заявах просили справу розглянути без їх участі. Позиція позивача полягала у тому, що 09 квітня 2016 року помер його батько [PERSON]. І, вважаючи себе єдиним спадкоємцем права власності померлого батька на нерухоме майно у вигляді 46/100 частки будинку №10, розташованого по вулиці Лазутіна у місті Рубіжне Луганської області, позивач звернувся до державного нотаріусу Рубіжанської державної нотаріальної контори [PERSON] спочатку із заявою про прийняття спадщини, а потім із заявою про видачу йому свідоцтва про право власності на спадщину померлого батька. Проте нотаріус, відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки спадкодавець не зареєстрував право власності на своє імя у відповідному реєстрі. Але з таким висновком нотаріуса позивач не погоджується і тому просить визнати за ним право власності на спадкове майно померлого батька через суд. Представник відповідача у своїй заяві, позовні вимоги [PERSON] визнав у повному обсязі. Суд на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: Двадцять пятого жовтня 1963 року народився [PERSON] (а.с.5-6). Його батьком, з огляду на свідоцтво про народження, є [PERSON] (а.с.9). У червні 1973 року, [PERSON] отримав у спадок після смерті свого батька [PERSON], ? частку будинку №10, що розташований по вулиці Східна (нині - Лазутіна) в місті Рубіжне Луганської області, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21 червня 1983 року (а.с.11,47). При цьому суд враховує, що за даними Комунального підприємства „Бюро технічної інвентаризації Рубіжанської міської ради, [PERSON] 27 червня 1983 року зареєстрував у Бюро технічної інвентаризації ? частку на цей будинок на праві особистої (приватної) власності за собою, про що було вчинено реєстраційний напис у реєстровій книзі та у свідоцтві про право на спадкування по закону, виданого на ім`я [PERSON] (а.с.10,11,42,47). А також зареєстрував право власності за собою на цю саму частку 28 березня 2008 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.40,41). Тридцятого квітня 2008 року [PERSON] та [PERSON] уклали між собою та нотаріально посвідчили договір про уточнення ідеальних часток і конкретне користування житловим будинком. За яким, за обопільною згодою, по суті, [PERSON] та [PERSON] перерозподілили свої частки у праві власності на будинок №10, що розташований по вулиці Лазутіна в місті Рубіжне Луганської області, та визначили конкретне майно, яке відповідає цим часткам з метою вільного користування цим майном, кожним із них самостійно (а.с.12,40,41,42,45,46). Зокрема, [PERSON] отримав 54 з 100 часток у праві спільної часткової власності на вказаний будинок, яким відповідає та перейшло у його користування: квартира 1 (а саме кімнати: № І-веранда 6,8 кв.м.; № - II коридор - 5,8 кв.м.; № III- кладова 5,0 кв.м., № 1- коридор 3,9 кв.м., № 2 - жила кімната 7,9 кв.м.; №3 - жила кімната 15,0 кв.м.; № 4- жила кімната 8,6 кв.м.; № 5- кухня 6,5 кв.м., загальною площею 59,5 кв.м.; житловою площею 31,5 кв.м.), службові будівлі та споруди: гараж літ Е; вбиральня літ Ж; сарай -літ З; літ., кухня - літ И, сарай - літ К, огорожа №1; №2; №6; водопровід № 3; каналіз. колодязь № 8 (а.с.12,40,42,45,46). А [PERSON] отримав 46 із 100 часток у праві спільної часткової власності на вказаний будинок, яким відповідає та перейшло у його користування: квартира 2 (а саме кімнати: №І- веранда 9,6 кв.м.; № II коридор - 6,1 кв.м.; № III- кладова 5,2 кв.м., № 1- корідор 4,0 кв.м., № 2- кухня 6,3 кв.м.; №3- жила кімната 8,7 кв.м.; № 4- жила кімната 15,0 кв.м.; № 5 жила кімната 7,9 кв.м., загальною площею 62,8 кв.м.; житловою площею 61,6 кв.м.), службові будівлі та споруди: гараж - літ Б; сарай літ «В», сарай - літ Г, вбиральня - літ Д; огорожа № 5;7; водопровід № 4; каналіз. колодязь № 9 (а.с.12,40,41,42,45,46). При цьому, [PERSON] 16 травня 2008 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрував набуте ним право власності на 54 зі 100 часток у праві спільної часткової власності на будинок №10, що розташований по вулиці Лазутіна в місті Рубіжне Луганської області (а.с.40,41,46). А [PERSON] такої реєстрації не зробив (а.с.40,41). Згідно свідоцтва про смерть, [PERSON] помер 09 квітня 2016 року в місті Рубіжне Луганської області у віці 79 років (а.с.8). Після смерті [PERSON] до Рубіжанської державної нотаріальної контори спочатку із заявою про прийняття спадщини (на підставі чого була заведена спадкова справа №111/2016), а потім і з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину у вигляді права власності на 46 з 100 часток у праві спільної часткової власності на будинок №10, розташований по вулиці Лазутіна у місті Рубіжне Луганської області, звернувся його син [PERSON] (а.с.2-3,20,48). Однак у видачі свідоцтва на вказану спадщину, [PERSON] було відмовлено, оскільки за життя, спадкодавець не зареєстрував право власності на вказані частки, і у спадкоємця відсутні документи, які підтверджують реєстрацію права власності на спадкове майно саме за спадкодавцем (а.с.20,48). А 21 лютого 2017 року, [PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання за ним права власності на вказане майно, у порядку спадкування (а.с.2-4). Отже, із встановлених обставин вбачається вступ позивача у цивільно-правові відносини у сфері спадкування прав на частку нерухомого майна у вигляді будинку, в межах яких виник спір щодо входження у спадок померлого права власності на таку частку, і як наслідок, спір щодо можливості набуття права власності на вказане майно позивачем, у порядку спадкування. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому із наступних мотивів: Положення статті 41 Конституції України гарантують право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (який набув чинності для України 11 вересня 1997 року) також гарантує право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном. На час укладення [PERSON] та [PERSON] договору про уточнення ідеальних часток і конкретного користування житловим будинком, в Україні діяв Цивільний кодекс України, в редакції чинній станом на 12 квітня 2008 року (надалі за текстом ЦК України). І його положення, зокрема частини 1 статті 356 та частини 1 статті 357 ЦК України передбачали, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю; частки у праві спільної часткової власності вважались рівними, якщо інше не було встановлено за домовленістю співвласників або законом. Тобто, основний акт цивільного законодавства допускав можливість перебування будь-якого майна у власності одночасно двох або більше осіб, із визначенням часток кожної особи у такому праві, і такі особи могли за домовленістю між собою визначити (а значить і перерозподілити) конкретні частки, які належать кожному з них у такому праві. При цьому в силу положень статті 358 ЦК України, співвласники могли домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю; кожен із співвласників мав право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідала його частці у праві спільної часткової власності. Отже, співвласники майна могли за домовленістю між собою не тільки визначити порядок володіння та користування всім майном, а й отримати у володіння та користування конкретну частку такого майна. Слід відзначити, що вказані положення законодавця повністю узгоджуються з положеннями статті 6 ЦК України, у яких було закріплено принцип свободи договору, відповідно до якого: сторони договору мають право укласти такий договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Зважаючи на це суд вважає, що [PERSON] та [PERSON] мали право укласти договір про уточнення ідеальних часток і конкретного користування житловим будинком, хоча такого роду договір і не був прямо передбачений актами цивільного законодавства, якщо укладений договір відповідав загальним засадам такого законодавства, що власне і відбулось. Тому суд вважає, що уклавши названий договір, [PERSON] та [PERSON] цілком правомірно, як два співвласника житлового будинку №10, розташованого по вулиці Лазутіна у місті Рубіжне Луганської області, користуючись принципом свободи договору, фактично перерозподілили (шляхом встановлення нових розмірів) їх частки у праві спільної часткової власності на будинок 10, що розташований по вулиці Лазутіна в місті Рубіжне Луганської області, та визначили конкретні частини цього будинку, які відповідають їх часткам у праві власності на нього, з метою вільного користування кожним з них самостійно своєю часткою у єдиному майні (а.с.12,40,41,42,45,46). Також суд бере до уваги те, що [PERSON] та [PERSON] засвідчили укладений між ними договір нотаріально (а.с.12). А тому в силу положень частини 3 статті 334 ЦК України, право власності кожного з них на свої нові частки у праві спільної часткової власності на вказаний будинок, виникло з моменту посвідчення нотаріусом укладеного між ними договору, тобто 30 квітня 2008 року. Позаяк означеними положеннями ЦК України було передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення. Дійсно, на час укладення [PERSON] та [PERSON] договору, діяли положення статті 181 та 182 ЦК України з огляду на які, житловий будинок №10, розташований по вулиці Лазутіна у місті Рубіжне Луганської області, розглядався як нерухома річ, право власності та інші речові права на яку, а також їх виникнення, перехід і припинення підлягали державній реєстрації. Але навіть буквальне тлумачення цієї норми свідчить про те, що у той час, хоча законодавець і передбачив необхідність державної реєстрації права власності на нерухому річ (а значить і право спільної часткової власності на неї), означена реєстрація не була визначена як така, що передує виникненню у особи права власності на нерухоме майно чи як така, без здійснення якої назване право не виникає. При цьому ЦК України, як основний акт цивільного законодавства України, не передбачав, що не здійснення власником майна державної реєстрації набутого ним права власності на нерухоме майно було підставою для позбавлення чи припинення такого права. Суд відзначає і те, що на час укладення [PERSON] та [PERSON] договору законом, який регулював відносини повязані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень був Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV, в редакції чинній станом на 30 січня 2006 року, і його положення все ще не визначали, що моментом чи підставою набуття права власності на нерухоме майно є тільки його реєстрація у Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обмежень. До того ж цей закон, не визначав ні строків такої реєстрації, ні відповідальності за її не здійснення власником. Звертає на себе увагу і той факт, що за преамбулою цього закону, останній визначав правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і був спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна. Отже метою вказаного закону, а значить і метою здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно було забезпечення визнання державою таких прав, тобто прав, які вже виникли, для їх захисту і створення умов для функціонування ринку нерухомого майна. А тому, не здійснення реєстрації таких прав у порядку встановленому на той час цим законом, не може свідчити про те, що право власності на нерухоме майно без здійснення його реєстрації не виникало, чи про те, що особу, яка набула таке право слід було позбавити такого права внаслідок не здійснення означеної реєстрації. Однак слід визнати і те, що негативні правові наслідки не здійснення власником нерухомого майна державної реєстрації набутого ним права власності, з огляду на положення частини 6 та 7 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», все-таки були. Зокрема, до здійснення такої реєстрації, власник не міг вчинити будь-який правочин щодо свого нерухомого майна за своєю волею, і зареєстровані речові права мали пріоритет над незареєстрованими в разі спору щодо цього майна. Проте вказані правові наслідки, вочевидь, не змінюють висновків суду у тому аспекті, що на час укладення [PERSON] та [PERSON] договору, державна реєстрація для виникнення у них права власності на частки у праві спільної часткової власності на будинок, не була необхідною. Тому зважаючи на викладене, суд не має жодних сумнівів у тому, що внаслідок укладення 30 квітня 2008 року [PERSON] та [PERSON] договору про уточнення ідеальних часток і конкретного користування житловим будинком №10, розташованого по вулиці Лазутіна у місті Рубіжне Луганської області, а також нотаріального посвідчення ними цього договору, саме 30 квітня 2008 року [PERSON] набув право власності на 46 із 100 часток у праві спільної часткової власності на вказаний будинок, яким відповідає та перейшло у його користування: квартира 2 (а саме кімнати: №І- веранда 9,6 кв.м.; № II коридор - 6,1 кв.м.; № III- кладова 5,2 кв.м., № 1- корідор 4,0 кв.м., № 2- кухня 6,3 кв.м.; №3- жила кімната 8,7 кв.м.; № 4- жила кімната 15,0 кв.м.; № 5 жила кімната 7,9 кв.м., загальною площею 62,8 кв.м.; житловою площею 61,6 кв.м.), службові будівлі та споруди: гараж - літ Б; сарай літ «В», сарай - літ Г, вбиральня - літ Д; огорожа № 5;7; водопровід № 4; каналіз. колодязь № 9 (а.с.12,40,41,42,45,46). І хоча [PERSON] зареєстрував своє право власності на 54 з 100 часток у праві спільної часткової власності на вказаний будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а [PERSON] на 46 з 100 часток ні, право власності у кожного з них на свої частки виникло одночасно 30 квітня 2008 року, внаслідок нотаріального посвідчення укладеного між ними договору, оскільки реєстрація такого права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як обовязкова передумова виникнення права власності на нерухоме майно, на той момент, законодавством не передбачалась. Суд визнає, що з 30 квітня 2008 року українське законодавство у сфері виникнення та переходу права власності від однієї фізичної особи до іншою змінилось, однак до моменту смерті [PERSON] (09 квітня 2016 року) жодного нормативно-правового акту, яким би було встановлено обовязок фізичних осіб, які вже набули право власності без державної реєстрації виникнення такого права, його зареєструвати, прийнято не було. За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості про право власності чи інші речові права, які були б зареєстровані після 30 квітня 2008 року (тобто після набуття права приватної власності [PERSON]) на 46 із 100 часток у праві спільної часткової власності на будинок №10, за іншими особами, відсутні (а.с.40,41). За таких обставин, нездійснення [PERSON], за його життя, тобто станом на 09 квітня 2016 року державної реєстрації права приватної власності на вказане майно, не позбавило його набутого ним 30 квітня 2008 року права приватної власності на 46 часток із 100 у праві спільної часткової власності на вказаний будинок. Відповідно до положень частини першої статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). А згідно з положеннями частини першої статті 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Тому з огляду на це, суд переконаний у тому, що станом на 09 квітня 2016 року, тобто момент відкриття спадщини [PERSON], до складу його спадщини увійшло право власності на 46 із 100 часток у праві спільної часткової власності на будинок №10, розташований по вулиці Лазутіна у місті Рубіжне Луганської області, яким відповідає та було у його користуванні: квартира 2 (а саме кімнати: №І- веранда 9,6 кв.м.; № II коридор - 6,1 кв.м.; № III- кладова 5,2 кв.м., № 1- корідор 4,0 кв.м., № 2- кухня 6,3 кв.м.; №3- жила кімната 8,7 кв.м.; № 4- жила кімната 15,0 кв.м.; № 5 жила кімната 7,9 кв.м., загальною площею 62,8 кв.м.; житловою площею 61,6 кв.м.), службові будівлі та споруди: гараж - літ Б; сарай літ «В», сарай - літ Г, вбиральня - літ Д; огорожа № 5;7; водопровід № 4; каналіз. колодязь № 9. Згідно з положеннями частини другої статті 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. При цьому згідно положень частини 1 статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Надані суду Рубіжанською державною нотаріальною конторою відомості, вказують на те, що діючого заповіту [PERSON] не має, а із заявою про прийняття спадщини звернувся тільки його син - [PERSON] (а.с.48-50). За таких обставин, суд погоджується із тим, що саме [PERSON], у порядку спадкування, набув право власності на 46 із 100 часток у праві спільної часткової власності на будинок №10, розташований по вулиці Лазутіна у місті Рубіжне Луганської області, яким відповідає та було у його користуванні: квартира 2 (а саме кімнати: №І- веранда 9,6 кв.м.; № II коридор - 6,1 кв.м.; № III- кладова 5,2 кв.м., № 1- корідор 4,0 кв.м., № 2- кухня 6,3 кв.м.; №3- жила кімната 8,7 кв.м.; № 4- жила кімната 15,0 кв.м.; № 5 жила кімната 7,9 кв.м., загальною площею 62,8 кв.м.; житловою площею 61,6 кв.м.), службові будівлі та споруди: гараж - літ Б; сарай літ «В», сарай - літ Г, вбиральня - літ Д; огорожа № 5;7; водопровід № 4; каналіз. колодязь № 9. З огляду на положення частини третьої статті 8, частини четвертої статті 13 та частини першої статті 55 Конституції України, держава гарантує будь-якому субєкту права власності звернутись до суду за захистом цього права. Відповідно до положень частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому, згідно зі статтею 4 цього ж кодексу, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Положеннями пункту першого частини другої статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способом захисту цивільного права може бути його визнання судом. При цьому, з огляду на положення статті 392 цього ж кодексу, позов про визнання права власності може бути подано власником майна, якщо це право не визнається будь-якою іншою особою. Враховуючи викладене, та те, що право власності [PERSON] на 46 із 100 часток у праві спільної часткової власності на будинок №10, розташований по вулиці Лазутіна у місті Рубіжне Луганської області, не визнається нотаріусом, обраний позивачем спосіб захисту його права приватної власності, слід визнати належно обраним, а позовні вимоги доведеними і обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Тож

Outcome: approved