Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] (далі відповідачі) таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] (далі Квартира). В обґрунтування позову зазначено, що на підставі договору дарування від 27.03.2010 року позивачу на праві приватної власності належить 48/600 частин вказаної Квартири, в який вона зареєстрована та постійно проживає. Крім позивача, в Квартирі зареєстрований відповідач, з яким позивачка розірвала шлюб 08.11.2014 року. Відповідач не проживає у Квартирі з 05.05.2014 року. Враховуючи факт непроживання відповідача у Квартирі, позивач звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 14.12.2020 року відкрито провадження у вказаній справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні 06.10.2021 позивач позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримала в повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач у судові засідання не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином, відзиву на позов, заяви про розгляд справи за його відсутності, суду не надав. Оскільки позивач не заперечувала проти такого вирішення справи, суд проводить заочний розгляд справи та вирішує її на підставі наявних у ній доказів. Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 19.05.2019 року, виданої Дільницею № 30 КП «Жилкомсервіс», а також Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 08.10.2020 року, відповідач зареєстрований за адресою Квартири. Як вбачається з Свідоцтва про шлюб від 09.04.2010 року, Свідоцтва про розірвання шлюбу від 08.11.2014 року, а також копій паспортів позивача, вона перебувала у шлюбі з відповідачем, в подальшому нею зареєстрований шлюб із [PERSON] . З Договору дарування частки квартири від 27.03.2010 року, Витягу з Державного реєстру правочинів від 27.03.2010 року, Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.04.2010 року вбачається, що позивач є власником 48/600 частин Квартири. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Положеннями ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Верховним Судом в постанові від 24.10.2018 року у справі № 490/12384/16-ц зазначено, що аналіз ст. 71, 72\~ЖК Української PCP дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Виходячи з положень законодавства України, а також вказаних вище висновків щодо застосування норм права Верховного Суду, предметом доказування в даній справі є факт непроживання відповідача в Квартирі понад один рік. Тягар доведення вказаних обставин, виходячи з приписів ст. 12, 13, 81 ЦПК України, покладається на позивача. Вирішуючи питання відносно того, чи надано суду належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження вказаної обставини, суд керується таким. Позивачем на підтвердження факту непроживання відповідача в Квартирі, наданий акт про непроживання без дати, згідно якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] склали акт про те, що за адресою, яка в акті не зазначена, дійсно не проживає особа, яка в акті не зазначена, з дати, яка в акті не зазначена, по даний час, у тому числі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджено підписами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Під час ознайомлення із змістом вказаного документу, який є надрукованим типографським способом бланком з відповідними графами для їх заповнення рукописним текстом, судом встановлено, що у зазначеному акті взагалі не зазначено дату його складення та підписання, не зазначено адресу житла (не заповнено відповідну графу), не зазначено прізвище, ім`я та по батькові особи, щодо непроживання якої складений акт (не заповнено відповідну графу), не зазначено дату, з якої вказана особа не проживає (не заповнено відповідну графу). Враховуючи наведене, суд не може визнати вказаний акт належним та допустимим доказом на підтвердження факту непроживання відповідача за адресою Квартири понад один рік. Судом в судовому засіданні 20.04.2021 року було задоволено клопотання позивача про виклик свідків [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні 06.10.2021 року позивач відмовилась від клопотання про виклик вказаних свідків. Судом було запропоновано позивачу подати відповідну заяву в письмовому вигляді, у зв`язку з чим позивачем надано суду письмову заяву від 06.10.2021 року, згідно якої вона відмовляється від клопотання про виклик свідків у зв`язку із неможливістю забезпечити їх явку в судове засіданні. З метою сприяння реалізації прав позивача, в тому числі права на подання доказів та доведення обставин, на які вона посилалась як на підставу позовних вимог, судом позивачу додатково були роз`ясненні положення ст. 12, 13, 81 ЦПК України, згідно яких суд розглядає справу на підставі наданих сторонами доказів та саме на позивача покладений обов`язок довести факт непроживання відповідача за адресою Квартири. Також судом позивачу було роз`яснено право заявити клопотання про відкладення розгляду справи для виклику свідків у наступне судове засідання. Крім того, судом було з`ясовано думку позивача щодо виклику для допиту в якості свідків інших осіб, а також наявності інших заяв та клопотань. На вказані роз`яснення та запитання суду позивач зазначила, що в неї відсутні будь-які заяви та клопотання, в тому числі клопотання про виклик інших свідків, вона відмовляється від допиту свідків [PERSON] та [PERSON] , відмовляється заявляти клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату з метою повторного виклику свідків та наполягає на вирішенні справи по суті в судовому засіданні 06.10.2021 року. За таких обставин суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для відкладення розгляду справи та необхідності вирішення справи по суті в судовому засіданні 06.10.2021 року. Суду, крім вказаного вище акту про непроживання, позивачем надано наступні докази: довідку про зареєстрованих в житловому приміщенні осіб від 01.09.2020; копію паспорту позивача; копію довідки про присвоєння позивачу ідентифікаційного номеру; копію договору дарування частки Квартири; копію Витягу з Державного реєстру правочинів; копію Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 25888113 від 16.04.2010; копію паспорту та довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру відповідачу; копію свідоцтва про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем; копію свідоцтва про шлюб, укладений між позивачем та відповідачем; копію Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 25521197 від 10.03.2010 року; копію Свідоцтва про право власності на житло від 04.12.2008 року. Будь-які інші письмові докази в матеріалах справи відсутні. Вказані вище докази не містять даних щодо непроживання відповідача в Квартирі. Враховуючи наведене, суд не може визнати вказані вище докази, що містяться в матеріалах справи, належними та допустимими доказами, якими може підтверджуватись факт непроживання відповідача в Квартирі. Оцінюючи доводи позивача щодо непроживання відповідача в Квартирі, викладені в позовній заяві та висловлені в судовому засіданні, суд керується таким. Виходячи з положень ч. 2 ст. 76, ст. 90, 92 ЦПК України, а також роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України, усні пояснення позивача, надані нею суду не за процедурою допиту в якості свідка, не є джерелом доказів у справі. Враховуючи наведене, суд не може визнати пояснення позивача, викладені нею в обґрунтування позовних вимог у позовній заяві, а також надані в судовому засіданні, в якості засобу доказування в даній цивільній справі. Таким чином, всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України будь-яких належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів, які б підтверджували факт непроживання відповідача в Квартирі понад один рік, позивачем суду не надано. Враховуючи наведене та розглядаючи справу на підставі наданих позивачем доказів, суд приходить до висновку щодо недоведеності позивачем факту непроживання відповідача в Квартирі, у зв`язку з чим відмовляє в задоволенні позову.

Outcome: dismissed