Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що з 10.05.1997 року перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. В шлюбі ними було придбано автомобіль марки FIAT SCUDO, 2005 року випуску, який був зареєстрований на його ім'я 19.05.2010 року Луцьким ВРЕР УДАІ УМВС України у Волинській області. 10.09.2014 року ним була видана довіреність , якою він уповноважив [PERSON] та [PERSON], кожен діє самостійно, зняти з обліку автомобіль, продати, знати в оренду за ціною та на умовах йому відомих. Вважає, що автомобіль є їх спільною сумісною власністю. Просить суд поділити між ним та відповідачем в натурі, автомобіль марки FIAT SCUDO, 2005 р.в., д.н.з. [NUMBER] виділивши позивачу 1/2 автомобіля, у випадку неможливості поділити автомобіль в натурі відповідно до ідеальних часток - залишити автомобіль у користуванні [PERSON], стягнувши із останньої на користь позивача вартість 1/2 автомобіля. Позивач в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити. Представник позивача в судове засідання не з'явився двічі будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Відповідач [PERSON] позов не визнала. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, просила у задоволенні позову відмовити. Суду пояснила, що автомобіль, який позивач просить поділити, проданий у 2014 році та кошти витрачені на потреби сім'ї. Заслухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає. З поданої до суду заяви вбачається, що між сторонами по справі був укладений шлюб 10 травня 1997 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с. 12). В період шлюбу [PERSON] та [PERSON] набули у власність автомобіль марки FIAT SCUDO, 2005 року випуску, який був зареєстрований на ім'я [PERSON] 19.05.2010 року Луцьким ВРЕР УДАІ УМВС України у Волинській області. Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року№ 11 спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім'я було зареєстровано право власності на таку річ. Відповідно до частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно частини 1 статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначені статтею 71 Сімейного кодексу України. Так, судом встановлено, що 10.09.2014 року [PERSON] видав довіреність, якою уповноважив [PERSON] та [PERSON] зняти з обліку в органах ДАІ (отримати транзитні номери), продати, здати в оренду за ціною та на умовах йому відомих, належний йому на підставі свідоцтва про реєстрацію [NUMBER], виданого 19.05.2010 року Луцьким ВРЕВ УДАІ УМВС України у Волинській області, автомобіль марки FIAT SCUDO, 2005 року випуску, д.н. [NUMBER]. На підставі даної довіреності спірний автомобіль 26.09.2014 року було відчужено [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] Верховний Суд України в п. 30 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»№ 11 від 21.12.2007 рокузвернув увагу, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Судом встановлено, що продаж автомобіля здійснено за згодою власника [PERSON], який видав відповідну довіреність. Про те, що кошти від продажу автомобіля витрачені саме відповідачем і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби, позивачем не доведено. Оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що відчуження спірного автомобіля здійснено проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби, то суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю. На підставі ст.ст. 60-71 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року№ 11,

Outcome: dismissed