Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернувся до Валківського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON] ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Валківська міська рада (далі по тексту - третя особа), в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він є власником квартири [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстрований відповідач, однак з 2010 року за вказаною адресою не проживає, оплату комунальних платежів не здійснює, додаткових витрат на утримання квартири не несе, чим створює позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та проси задовольнити. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився. Про причини неявки суд не повідомив, відзив до суду не надав. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився. Направив до суду заяву, в якій зазначив, що Валківська міська рада не заперечує щодо задоволення позову та просить проводити розгляд справи за відсутності представника. Згідно із ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У відповідності до приписів ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, вислухавши пояснення представника позивача, показання свідків, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. З матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 20.05.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Валківського районного нотаріального округу Харківської області Габінет Ю.І., Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 59546155 від 20.05.2016 року (а.с. 12-14). Згідно листа Валківської міської ради № 07-09/350 від 15.10.2020 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 20). 07.10.2020 року Об`єднанням співвласників багатоквартирних будинків Пушкінське проведено обстеження домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , під час чого встановлено, що [PERSON] , [INFO] , фактично не проживає з 2010 року за вказаною адресою. Власних речей у квартирі не має, кореспонденцію на своє ім`я не отримує (а.с. 15). Відповідно до листа Валківського відділу поліції ГУ НП в Харківській області № 9216/119-73/01/20-2020 від 03.12.2020 року, [PERSON] , [INFO] , з відповідними скаргами (заявами), з приводу перешкод у користуванні житловим приміщенням (квартирою), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , до відділу поліції не звертався (а.с. 38). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] надав показання, що він проживає за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з 2010 року не проживає, його місцеперебування йому невідоме. Також свідок зазначив, що він не бачив щоб позивачем чинились перешкоди відповідачу у користуванні вказаною квартирою. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання, що вона проживає за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з 2010 року не проживає, його місцеперебування їй невідоме. Також свідок зазначила, що вона не бачила щоб позивачем чинились перешкоди відповідачу у користуванні вказаною квартирою. Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Частиною першою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. Як було встановлено, квартира [ADDRESS] , належить на праві власності позивачу [PERSON] . Також, з матеріалів справи вбачається, що у вказаній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , який не є членом сім`ї позивача. Таким чином, вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач не є членом сім`ї позивача, спільним побутом з позивачем не пов`язана та своєю реєстрацією за місцем проживання відповідач створює позивачу перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні майном. За таких обставин, право відповідача на користування будинком фактично підпадає під поняття сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 зазначено, що «суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту». За змістом частини 1 статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; спливу строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. З огляду на викладене, оскільки відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, не є його членом сім`ї, право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічний по суті висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України, Верховним Судом у постановах від 08 травня 2019 року в справі № 454/477/17, від 15.01.2020 року в справах №№ 686/11782/17-ц, 740/2457/18, № 759/4962/19 від 17.06.2020 року. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи вищевикладене, позов [PERSON] підлягає задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved