Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рівненського міського суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» та Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Рівненської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» про зобов'язання звільнити з роботи, стягнення вихідної допомоги, відпускних, середнього заробітку за час розрахунку при звільненні та за час затримки видачі трудової книжки, відшкодування моральної шкоди, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить суд трудові відносини з відповідачами визнати припиненими з 20 грудня 2017 року у зв»язку з розірванням трудового договору з його ініціативи за наслідком його звільнення з посади начальника відділ правового забезпечення Рівненської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Водночас, позивач просить суд, у випадку, якщо останній прийде до висновку про можливість використання більш ефективного способу захисту його порушеного права, застосувати такий захист у відповідності до ст.5 ЦПК України. Стягнути з відповідачів на його користь вихідну допомогу в сумі 10800 грн., відпускні за два дні у розмірі 358,70 грн., та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та за час затримки видачі трудової книжки. Стягнути з відповідачів на його користь 5000 грн. моральної шкоди та судові витрати по справі. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що перебуває у трудових відносинах з відповідачем, 26.12.2016 року був незаконно звільнений, а 27.04.2017 року поновлений на роботі рішенням Рівненського міського суду Рівненської області, фактично рішення було виконано 07.07.2017 року. 17.07.2017 року позивачу було оголошено про переведення лише його - єдиного працівника з усього підприємства в режим простою з 07.07.2017 року. Поряд з тим, рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01.11.2017 року стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, рішення не виконано. Зазначає, що після поновлення на роботі відповідач продовжував порушувати законодавство про працю по відношенні до нього, не створював належних умов праці, не виплачував кошти за рішення суду. З цього приводу позивач неодноразово зі скаргами та заявами звертався до керівництва. Вбачаючи системне порушення трудових прав відповідачем 14.12.2017 року позивачем було подано заяву про звільнення за власним бажанням згідно ч.3 ст.38 КЗпПУкраїни із невиконанням роботодавцем законодавства про працю, однак звільнений не був. 20.12.2017 року позивач повторно звернувся із заявою про звільнення за власним бажанням згідно ч.3 ст.38 КЗпП України, в заяві описав причину вимушеного звільнення, однак станом на день звернення до суду відповідач ніяк не реагує, не видає наказ на звільнення, затягує процес видачі трудової книжки. В судовому засіданні позивач та його представник позовну заяву підтримали та просили суд задовольнити її повністю. Зазначили, що відповідач систематично порушував законодавство про працю по відношенні до нього, не створював належних умов праці, не виплачував кошти за рішення суду, він неодноразово зі скаргами та заявами до керівництва. В зв»язку з порушенням трудового законодавства підприємством, 14.12.2017 року ним було подано заяву про звільнення за власним бажанням згідно ч.3 ст.38 КЗпП України, однак звільнений не був. 20.12.2017 року він повторно звернувся із заявою про звільнення за власним бажанням згідно ч.3 ст.38 КЗпП України, заява була зареєстрована підприємством, в заяві він описав причину вимушеного звільнення, однак відповідач не видає наказ на звільнення, затягує процес видачі трудової книжки. З 21.12.2017 року він не ходить на роботу, а відповідач не звільняє його, це наносить йому шкоду, такими діями відповідач продовжує порушувати його права. Просить суд позов задовольнити в повному обсязі, зобов»язати відповідача звільнити його з роботи згідно ч.3 ст.38 КЗпП України, стягнути з відповідача вихідну допомогу, компенсацію за невикористану відпустку, середній заробіток, моральну шкоду та судові витрати по справі. Представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому у задоволенні позову просить відмовити. В судовому засіданні представник відповідача Дорота В.О. зазначив, що позивачем дійсно 20.12.2017 року було подано заяву про звільнення за власним бажанням згідно ч.3 ст.38 КЗпП України в зв»язку із невиконанням роботодавцем законодавства про працю, заява була розглянута, однак звільнений не був, оскільки товариство не порушувало законодавство про працю, умови колективного або трудового договору, тому підстави для розірвання трудового договору за частиною 3 статті 38 КЗпП України були відсутні. В цілому підтримав відзив на позовну заяву, вважає твердження позивача про наявність порушень вимог законодавства про працю є надуманими та безпідставними, просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Свідок [PERSON] суду показав, що підприємство постійно повідомляло [PERSON] про розміри оплати праці, з розрахунковими листками [PERSON] ознайомлювався, про що ставив підпис. За жовтень і листопад отримувати розрахункові листки він відмовився, за грудень розрахункові листки отримав 10 січня. Заслухавши пояснення сторін по справі, свідка, вивчивши докази, суд встановив наступне: Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді начальника відділу правового забезпечення Рівненської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком». Наказом №579 від 23.12.2016р. позивача [PERSON] було звільнено з роботи з посади начальника відділу правового забезпечення на підставі п.1ч.1ст.40 КЗпПУ, в зв»язку із скорочення штату працівників. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27.04.2017 року [PERSON] було поновлено на роботі на посаді начальника відділу правового забезпечення Рівненської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком». Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (частина 5 статті 235 КЗпП України). Роботодавець має негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі і, видати наказ про поновлення працівника на роботі одразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде воно оскаржуватися. Натомість, сторонами визнано в судовому засіданні, що позивача [PERSON] було поновлено на роботі посаді начальника відділу правового забезпечення Рівненської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» наказом №161-К від 07.07.2017р. Позивач приступив до роботи 07.07.2017 року, відповідно до наказу №165-к від 13.07.2017 року Про початок простою начальника відділу правового забезпечення Рівненської філії ПАТ «Укртелеком», позивача [PERSON] повідомлено про початок простою за його посадою з причин організаційного характеру з 07 липня 2017 року. З наказом №165-к позивач був ознайомлений 13.07.2017 року, та зазначив, що «ознайомлений й незгідний».(а.с.32) Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01.11.2017 року стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 31460 грн. 20 грудня 2017 року позивач [PERSON], в зв»язку з порушенням відповідачем трудового законодавства, подав заяву про звільнення його з роботи з 20.12.2017 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України (а.с.225-227), відповіді на вказану заяву позивачу роботодавцем надано не було, на час розгляду справи позивача з роботи звільнено не було. За правилами ст.38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним не невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного або трудового договору. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною 3 статті 38 КЗпП значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність. Частиною 1 ст.47 КЗпП України передбачено обов»язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Таким чином, після поновлення позивача на роботі в судовому порядку, відповідачнаказ про поновлення на роботі було видано лише 07.07.2017р., не забезпечив його належними умовами для праці, присуджений судом середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 31460 грн. був виплачений підприємством лише у грудні 2017 року, тобто вже після подачі позивачем заяви про звільнення з роботи від 20.12.2017р. (а.с.222-224). Таким чином, суд вважає встановленим та підтвердженим судовою преюдицією факт того, що відповідачем було допущено порушення умов трудового законодавства щодо своєчасного проведення оплати праці, що є порушенням ст.94,96 КЗпП України. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Тому, суд вважає, щодо наявності правових підстав для звільнення позивача з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України згідно з поданою ним заявою з 20 грудня 2017 року, оскільки дана вимога позивача є доведеною та такою, яка підлягає до задоволення. В зв»язку зі звільненням за ст.38 ч.3 КзПП України з відповідача на користь позивача слід стягнути вихідну допомогу в розмірі 3-х місячного середнього заробітку. Відповідно до п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348). Згідно з п. 8 цієї Постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться множенням середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані впродовж двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Судом було встановлено, що позивач пропрацював у жовтні 2017 року за табелем 18 днів, у листопаді 10 днів. (а.с.14-17 т.2). Згідно довідки ПАТ «Укртелеком» від 19.02.2018 року (а.с.222 Т.1) заробітна плата [PERSON] за жовтень 2017 року складає 2953 грн. 68 коп., за листопад - 2116 грн. 09 коп. (а.с.181 т.1). Таким чином, середньоденна заробітна плата [PERSON] за останні два місяці роботи становить (2953,68 грн. + 2116,09 грн. ) : (18днів+10днів) = 181грн. 06 коп. Періодом, впродовж якого за позивачем зберігається середній заробіток є період з 20 грудня по дату постановлення рішення суду. Кількість робочих днів які підлягають оплаті за час вимушеного прогулу з 21 грудня 2017 р. по дату постановлення рішення суду становить 49 днів. Таким чином, загальна сума яка належить до виплати позивачу за вимушений прогул становить 8871,94 грн. (49х181,06) Середньомісячне число робочих днів становить (22дні+21дні):2 = 21,5 Таким чином, сума вихідної допомоги становитиме 181,06 х21.5 х3 = 11678,37 грн. Оскільки позивач в позовних вимогах просив суд стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу в розмірі 10800 грн., а тому саме в такому розмірі вихідна допомога підлягає до стягнення на користь позивача, в межах заявлених позивачем позовних вимог. У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким, чином суд прийшов до висновку про те, що відповідач своїми неправомірними діями спричинив моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях, спричинених порушенням його конституційного права на працю, неможливістю працевлаштуватися в іншому місці, а тому слід частково задовольнити вимогу позивача про стягнення моральної шкоди, та стягнути з відповідача на користь [PERSON] 1000 грн. Заявлена позовна вимога позивача щодо стягнення з відповідача на його користь компенсації за два дні невикористаної відпустки в розмірі 358,70 грн., оскільки є не обґрунтованою, не доведеною та такою, що не підлягає до задоволення. Як роз'яснено в п. 47 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року №10, право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України ( Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 р. №6-рп/2013 ). Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Згідно зі ст. 137 ч.2 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Договором про надання правничої допомоги, укладеним 27 грудня 2017 р. між адвокатом [PERSON] та позивачем [PERSON], передбачено, що за надання правничої допомоги за цим договором клієнт сплачує адвокату гонорар в розмірі 20000 грн. Розрахунки за даним договором здійснюються на підставі розрахунку вартості послуг до даного договору, що окремо підписуюється сторонами. (а.с. 65) Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу позивач надав суду договір про надання правничої допомоги від 27 грудня 2017 р., ордер на надання правової допомоги, розрахунки обсягу та вартості наданих послуг, акти прийому-передачі виконаних робіт за договором про надання правничої допомоги, квитанції до приходного касового ордеру. (а.с.65, 85-87, 237-238) Відповідно до розрахунків обсягу та вартості наданих послуг та актів прийому-передачі виконаних робіт за договором про надання правничої допомоги адвокат на надання відповідачеві правничої допомоги витратив 20 год., вартість визначених послуг по наданню правничої допомоги визначається у розмірі 650 грн. за одну годину роботи при наданні консультацій, опрацювання наданих матеріалів, підготовки позовної заяви, документів процесуального характеру, повязаного з розглядом справи, вивчення та правовий аналіз наданих матеріалів справи тощо, у розмірі 700 грн. за одну годину проботи представництва інтересів в суді. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката складає 13800 грн. (а.с. 88,237) На підтвердження сплати вказаних витрат відповідач надала суду квитанції до приходного касового ордеру на суму 13800 грн. (а.с.86, 238) . Зменшити суму витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню, суд не вправі з огляду на таке. За змістом ст. 137 ч.5, 6 ЦПК України у разі недотримання вимог щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначив, що витрати на правничу допомогу у разі вирішення спору на користь позивача мають бути зменшені, в судовому засіданні представник підтримував дану позицію, однак з клотанням про зменшення розміру витрат до суду не звернувся, неспівмірність вказаних витрат не довів. За таких обставин, враховуючи характер спірних правовідносин, ступінь складності справи, кількості затрачених годин фахівцем, а також згідно доданих до матеріалів справи розрахунків суми витрат (а.с.86-87,237-238т.1), з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати понесені позивачем за надану правничу допомогу в розмірі 13850 грн. Також з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати понесені позивачем за сплачений судовий збір в розмірі 1409 (одна тисяча чотириста дев»ять) грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial