Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, вказавши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Кремінську територіальну громада в особі Кремінської міської ради Луганської області. В обгрунтування позову зазначається, що [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Харківська, 41, де він зареєстрований. За вказаною адресою також зареєстрований племінник позивача [PERSON], який прожив за місцем реєстрації близько місяця, після чого виїхав на заробітки у м. Київ, після чого жодного разу не приїжджав. Крім того, [PERSON] зміний свій номер телефону і жодного не разу не дзвонив позивачеві. В той же час, факт реєстрації відповідача створює перешкоди для позивача в реалізації права власності на вказаний будинок, зокрема в оформленні субсидії на сплату житлово-комунальних послуг. У звязку із викладеними обставинами позивач просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеним жилим приміщенням. У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити позов, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань від нього не надходило, відзив на позов не подав. Представник третьої особи в судове засідання також не зявився, голова Кремінської міської ради Луганської області [PERSON] надав суду письмову заяву, в якій вказав, що проти позову не заперечує та просить розглянути справу за відсутності представника третьої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку із неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки ним не повідомлялися, відзиву на позову він не подав, а позивач не заперечував проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, про що судом була постановлена відповідна ухвала. Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні пояснили, що племінник позивача [PERSON], який був зареєстрований за місцем проживання позивача за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Харківська, 41, у 2014 році виїхав на заробітки до м. Києва і з того часу вони його не бачили. Заслухавши позивача та свідків, повно, всебічно і обєктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані суду докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку від 10 січня 2004 року набув права власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: Луганська область, м. Кремінна вул. Харківська (минула назва Інтернаціональна), 41, що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 3842299 від 14.06.2004 та технічним паспортом на зазначений житловий будинок (а.с. 12, 13, 16-18). Відповідно до довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 2791 від 05.06.2018, виданої адміністратором відділу адміністративних послуг виконавчого комітету Кремінської міської ради Луганської області, позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO]. За вказаною адресою також зареєстрований племінник позивача [PERSON], що також підтверджується домовою книгою на вказаний будинок від 14.03.2003 та довідкою Кремінської міської ради Луганської області від 31.08.2018 (а.с. 8-11, 14, 22). З характеристики обстеження житлово-побутових умов від 05.06.2018 вбачається, що [PERSON] не проживає за адресою: [INFO] (а.с. 15). Як зазначається у ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У звязку з цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Харківська (минула назва Інтернаціональна), 41, в якому залишається зареєстрованим його племінник відповідач [PERSON], що позбавляє позивача права вільно користуватися та розпоряджатися належною йому власністю. Враховуючи зазначені обставини, а також той факт, що [PERSON] без поважних причин не проживає за адресою своєї реєстрації понад рік, що підтверджується показаннями свідків та характеристикою житлово-побутових умов від 05.06.2018, суд дійшов висновку, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved