Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що йому на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Також йому належить земельна ділянка площею 0,1820 га, яка знаходиться під зазначеним будинковолодінням. У вказаному будинку, крім нього, прописані також [PERSON] (його син), [PERSON] (його невістка) та їхні діти: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO]. Його дружина [PERSON], яка також була прописана в вищевказаному будинку, померла ще [INFO]. Однак, останніх два роки його син зі своєю дружиною та дітьми в даному будинку не проживають, не сплачують кошти за комунальні послуги, не беруть участь в його утриманні, оскільки виїхали на постійне проживання за кордон, а саме: до Росії. Реєстрація у його будинку відповідачів не дає йому можливості володіти, користуватись та розпоряджатись ним, в тому числі його відчужити. За вказаних обставин позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житлом. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 04.04.2017 року дану позовну заяву в частині позовних вимог щодо зобов'язання Якушинецьку сільську раду Вінницького району Вінницької області зняти з реєстрації місця проживання відповідачів за заявою позивача було залишено без розгляду. В судове засідання 04.04.2017 року учасники процесу не з'явились. Позивач [PERSON] попередньо подав через канцелярію суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, в поданій заяві просив залишити без розгляду позовні вимоги щодо зобов'язання Якушинецьку сільську раду Вінницького району Вінницької області зняти з реєстрації місця проживання відповідачів, решту позовних вимог підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник третьої особи - сільський голова Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області попередньо подав через канцелярію суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, в поданій заяві зазначив, що у вирішенні спору покладається на думку суду. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації за довіреністю Кучер Ю.В. також попередньо подала через канцелярію суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, в поданій заяві зазначила, що при вирішенні даного питання просить врахувати, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані малолітні діти. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. В судові засідання, які були призначені на 06.03.2017 року, на 20.03.2017 року та на 04.04.2017 року відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не з'явилися без поважних причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися судом завчасно та належним чином. Заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у їх відсутність на адресу суду не надходило. З огляду на зазначене вище, за згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Врахувавши думки учасників процесу, викладені у поданих до суду письмових заявах, дослідивши письмові докази в справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.ст.41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить цілий житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про право власності [NUMBER] від 18.08.2009 року (а.с.10). Також позивачу на праві власності належить земельна ділянка, на якій розташований вказаний будинок, що підтверджується ксерокопією Державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 02.07.2007 року (а.с.11). Частиною 1 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Відповідно до норм ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме, шляхом заявлення вимоги про позбавлення права користування житловим приміщенням. З ксерокопії домової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у буд. [ADDRESS], вбачається, що, крім позивача [PERSON], у вказаному будинку з 21.08.2009 року прописані: [PERSON], [INFO] (син позивача, свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 20.03.1984 року, [PERSON], [INFO] (невістка позивача) та їхні діти [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 11.08.2009 року, і [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 01.06.2013 року (а.с.12-14). Також факт реєстрації відповідачів за вказаною адресою підтверджується ксерокопіями їх паспортів (а.с.17-19; 20-21). Дружина позивача [PERSON], яка також була прописана в вищевказаному будинку, померла ще [INFO], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 20.06.2011 року (а.с.25). Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до актів від 09.03.2017 року відповідачі за адресою: [ADDRESS] з 2014 року по теперішній час не проживають (а.с.73, 74). Згідно зі ст.163 ЖК Української РСР у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Будь-яких з обставин, передбачених вищевказаними нормами закону, по справі не встановлено. Відповідачі не проживають за місцем реєстрації близько двох років. Поважні причини їх відсутності за місцем реєстрації відсутні. Згідно ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки (шість місяців), провадиться в судовому порядку. В зв`язку з викладеним вимоги позивача про визнання відповідачів [PERSON] і [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Крім того, як встановлено по справі, відповідачі [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], є малолітніми. Їхніми батьками являються відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що діти члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Конвенція ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року не містить окремої статі щодо захисту житлових прав дітей. Однак принципові позиції відстежуються в таких її положеннях. Відповідно до ч.1 ст.16 Конвенції жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Згідно зі ст.6 Конвенції держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Разом з тим, забезпечення дотримання основоположних для дитини прав можливе лише за наявності відповідних умов її розвитку, а саме: житла та необхідного майна. В даному випадку відсутнє порушення прав малолітніх дітей, оскільки предметом позову не є позбавлення їх права власності. Крім того, встановлено, що відповідачі[PERSON] та [PERSON] разом з дітьми у вказаному будинку не проживають досить тривалий час. Судом враховано, що житлові права дітей не порушуються, оскільки відповідно до ст.160 СК України місце проживання малолітньої дитини вирішується її батьками. Батьки зобов'язані та мають для цього усі можливості зареєструвати свою дитину за основним (постійним) місцем їх проживання. В зв`язку з викладеним вимоги позивача про визнання [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування жилим приміщенням у будинку [ADDRESS], також підлягають задоволенню. Суд вважає за необхідне судові витрати залишити за позивачем.

Outcome: approved