Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON] ) та просив в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 01.09.2006 по 06.12.2018. У період шлюбу сторонами придбано нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 30.03.2012, зареєстровано за [PERSON] . Оскільки нерухоме майно придбане у шлюбі, позивач просив позов задовольнити та вирішити питання відносно судових витрат. 21.11.2019 року через службу діловодства суду від [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому відповідач, заперечуючи проти позову посилається на те, що спірна квартира не була придбана за спільні кошти сторін, позивач не надавав грошові кошти на її придбання, а тому не може претендувати на визнання за ним права власності на Ѕ частину квартири. У відповіді на відзив позивач зазначив, що на підприємстві, де працювала [PERSON] , була можливість придбати житло за договором фінансування будівництва житла за програмою «70 х 30», де 70 відсотків сплачує покупець, а 30 відсотків - підприємство, тому вони на спільній нараді прийняли рішення про купівлю власного житла. Так як тільки працівник підприємства міг отримати квартиру документи було оформлено на відповідача. Зазначає, що під час шлюбу працював в тому числі на керівних посадах. На момент придбання квартири у подружжя була певна сума, а на залишок було оформлено кредитний договір № 71/11-ж від 26.05.211, поручителем за даним кредитним зобов`язанням був позивач. У запереченнях на відповідь на відзив відповідач посилалася на обставини, викладені у відзиві. Ухвалою суду від 18 вересня 2019 року відкрито провадження у справі. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана за збережені кошти подружжя та кредитні кошти, за яким він виступав поручителем. При чому позики, про які зазначає відповідач подружжя не брало. Оплативши вартість квартири, вони почали проживати в ній, але 11.02.2018 відповідач забрала ключі і позивач до квартири не потрапив. Відповідач в судове засідання не з`явився, просив відкласти розгляд справи, проте суд, враховуючи строки розгляду справи, позицію сторони та стадію розгляду справи не знайшов підстав для його відкладення. У відбувшихся судових засіданнях представник відповідача проти задоволення позову заперечував, з підстав, викладених у відзиві та просив суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників справи, суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що з 01.09.2006 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06.12.2018 було розірвано. 22.03.2011 між Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та [PERSON] укладено договір фінансування будівництва житла за програмою «70х30», предметом якого є фінансування відповідачем будівництва жилого будинку [ADDRESS] із розрахунку 70% - за кошти громадян та 30% за кошти міського бюджету. Вартість об`єкту фінансування (70%) складає 276 213,07 грн. Додатковим договором від 28.02.2012 сторони визначили, що об`єктом фінансування є квартира [ADDRESS] . 26.05.2011 між ПАТ «Креді Агріколь Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 71/11-ж, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит в сумі 138 100 грн. на строк до 25.05.2031 року. Кредит надано на придбання майнових прав на нерухоме майно житлового призначення - квартиру [ADDRESS] . У якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту укладено договір поруки з [PERSON] . 30.03.2012 [PERSON] отримано свідоцтво про право власності серії [NUMBER] на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . Заперечуючи проти позову [PERSON] зазначала, що спірна квартира - спільне сумісне майно, але просить відступити від засад рівності часток, посилаючись на те, що позивач недостатньо працював та не докладав достатньо зусиль щодо цієї квартири. Зазначає, що грошові кошти, сплачені нею особисто. При цьому будь-яких належних доказів самостійної оплати квартири позивачем не надано. Копії квитанцій не підтверджують жодним чином внесення [PERSON] особистих коштів для придбання спірної квартири. Отже, суд приходить до висновку, що відповідачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів придбання спірної квартири за її особисті кошти. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. У відповідності до п.п. 4 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Тому, підсумовуючи викладене, посилання відповідача, як на підставу збільшення її частки у спірній квартирі у відповідності до ст. 70 СК України, на те, що нею самостійно вносилися грошові кошти, суд не приймає в якості належного доказу для збільшення частки позивача при розподілі спірної квартири. Таким чином, враховуючи, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, то така є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд приходить висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем та відповідачем право власності по на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Стаття 78 ЦПК України визначає, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 80 достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Таким чином, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом доказів, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. На підставі викладеного та

Outcome: approved