Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-27 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON], третя особа Середнянська селищна рада Ужгородського району, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. У позовній заяві позивач посилається на те, що у відповідності до свідоцтва про право власності на нерухоме майно він є власником домоволодіння, яке знаходиться в смт. Середнє по вул. Воззєднання 2а, Ужгородського району. Зазначає, що згідно з довідкою від 16.05.2018 року № 1687, виданою виконкомом Середнянської селищної ради, у вказаному будинку зареєстроване місце проживання його доньок [PERSON] та [PERSON], які вже тривалий час у будинку не проживають. Відповідачі не є власниками чи співвласниками житлового будинку. Позивач зауважує, що причиною звернення до суду з даною позовною заявою стало те, що відповідачі на його вимоги про добровільне зняття з реєстрації місця проживання, яка на праві приватної власності належить його, відмовляються. Такі дії відповідачів порушують його права, як власника будинку та не дають йому змоги оформити субсидії щодо оплати комунальних послуг чи вчиняти будь-які інші юридично значимі дії. Разом з тим, реєстрація місця проживання відповідачів створює для нього перешкоди у вільному користуванні майном. Реєстрація відповідачів за адресою: смт. Середнє, вул. Воззєднання, 2а, Ужгородського району, зобовязує його сплачувати додаткові комунальні послуги та порушує його права щодо користування та розпорядження майном, які передбачені ст. 319 ЦК України. Крім того, позивач вказує, що відповідно до акту перевірки паспортного режиму від 15.05.2018 року [PERSON] та [PERSON] не проживають у [INFO], з 1997 року. Він звертався до Середнянської селищної Ужгородського району щодо зняття з реєстрації відповідачів, однак в усній формі йому було відмовлено та рекомендовано за захистом свого порушеного права звернутися до суду. Відповідачі добровільно знятися з реєстрації місця проживання на його усне прохання відмовилися, оскільки проживають в іншій країні та приїжджати в Україну наміру не мають. З посиланням на викладене позивач просить суд усунути йому перешкоди в користуванні майном шляхом визнання [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: смт. Середнє, вул. Воззєднання, 2а, Ужгородського району Закарпатської області. Ухвалою судді від 14.06.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, копію ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів надіслано учасникам справи. Позивач у судове засідання не зявився, при цьому його представник адвокат [PERSON] подав через канцелярію суду заяву, згідно з якою просить розглянути справу без їх участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі у судове засідання повторно не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином в порядку, визначеному ч. 10 ст. 187 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, про причини неявки не повідомлено, відзив протягом строку, встановленого судом, відповідачі не подали та клопотань про відкладення справи до суду не надходило. Представник Середнянської селищної ради Ужгородського району у судове засідання не зявився, при цьому від селищного голови на адресу суду надійшла заява, згідно з якою просить розгляд даної справи проводити без представника селищної ради, зазначивши, що проти задоволення позову не заперечують. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно, оскільки проти цього не заперечує представник позивача. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач [PERSON] є власником в цілому будинку № 2а по вул. Воззєднання в смт. Середнє Ужгородського району Закарпатської області, що стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 07.11.2007 року серії САВ № 212141 та відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.05.2018 року. У квартирі за вищезазначеною адресою значаться зареєстрованими відповідачі [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується письмовим повідомленням відділу обліку та моніторингу інформації місця проживання ГУ ДМС України в Закарпатській області від 11.06.2018 року. З довідки від 16.05.2018 року за № 1687, виданої виконкомом Середнянської селищної ради Ужгородського району Закарпатської області [PERSON], [INFO], вбачається, що у будинку за вищевказаною адресою зареєстровані: [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO] (не проживає) дочка [PERSON], [INFO] (не проживає), зять [PERSON], [INFO] (не проживає). Відповідачі з 1997 року не проживають у будинку, належному позивачу, що підтверджується актом перевірки паспортного режиму від 15.05.2018 року, затвердженим головою Середнянської селищної ради 16.05.2018 року. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено судом відповідачі не проживають у належному позивачу будинку за адресою: смт. Середнє, вул. Воззєднання, 2а, понад один рік і будь-яких поважних причин, які б перешкоджали їм проживати у даному будинку не наведено, а тому їх слід визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме, будинком, що належить позивачу. Відтак, беручи до уваги наведене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача є підставними та підлягають до задоволення. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає до стягнення сплачений судовий збір у розмірі 704,80 грн., а саме з кожного по 352,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved