Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до Лисичанського міського суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилалась на те, що у 2001 році син позивача, [PERSON], [INFO], зібрав свої речі, та перестав проживати разом з ним у будинку № 204 по вулиці Московська міста Лисичанськ Луганської області, що належить йому на праві власності. В даний момент син проживає у [INFO]. До теперішнього часу відповідач жодного разу не з'являвся у вищезазначеному будинку, і тому у відповідності до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України може бути визнаний таким, що втратив право користування житлом. Тому просив суд визнати [PERSON], [INFO], таким що втратив право користування житловим будинком № 204 по вулиці Московська у місті Лисичанську Луганської області. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду письмову заяву з проханням розглянути справу за його відсутністю, позовні вимоги підтримав проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача. У звязку з наведеним, суд вважає за можливе слухати справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 316 ЦК Україниправом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 УК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. З матеріалів справи вбачається, що згідно з відповіддю на запит № 170 від 29.05.2015 року, наданою Лисичанським комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» станом на 01.01.2013 року право власності на будинок № 204 по вул. Московська м. Лисичанська зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 06.02.2010 року посвідченого державним нотаріусом, реєстр № 1-16. Згідно з довідкою № 4487 від 29.05.2015 року, виданою Лисичанським комунальним підприємством «Паспортна служба» за адресою: м. Лисичанськ, вул. Московська, буд. 204, зареєстровані та мешкають: [PERSON], [PERSON]. Згідно з довідкою голови вуличного комітету, за адресою:м. Лисичанськ, вул. Московська, буд. 204, [PERSON] з 2001 року по теперішній час за зазначеною не проживає. Як встановлено з позовної заяви, існування реєстрації відповідача у будинку позивача обмежує його права, так як він змушений сплачувати комунальні послуги за зареєстрованого відповідача, який у комунальних витратах участі не приймає. Судом також встановлено, що відповідач не проживає у вказаному будику з 2001 року. За таких обставин суд вважає, що позов заявлено обґрунтовано, доводи, викладені позивачем на підтвердження своїх вимог, знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, відповідач дійсно не проживають у будинку, розташованому за адресою: м. Лисичанськ, вул. Московська, буд. 204, з 2001 року, тобто понад 1 рік, і судом не встановлено поважність причини відсутності відповідача, у звязку з чим позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved