Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

[PERSON] звернувся в червні 2016р. до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, процентів за користування коштами та три проценти річних за договором позики від 30.08.2014 року. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити, посилаючись на те, що 30.08.2014 року позивач надав за договором позики грошові кошти відповідачу на суму 33000 доларів США, під 2% (700 доларів) в місяць, терміном повернення всієї суми до 01.12.2014 року, проте кошти відповідачем не повернуто. Відповідач та її представник в судових засіданнях частково визнали позовні вимоги, а саме в частині заборгованості по тілу позики, яка залишилась після передачі позивачу цінного майна в 2015 році. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 30.08.2014 року позивач надав за договором позики грошових коштів відповідачу суму 33000 доларів США, під 2% (700 доларів) в місяць, терміном повернення всієї суми до 01.12.2014 року (а.с.25). За вимогами ст.1046 ЦК України за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Факт укладання договору у вигляді розписки свідчить про отримання цього ж дня позичальником всієї грошової суми. Як слідує зі ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором. Розпискою передбачено надання позики до 01.12.2014 року. Даючи оцінку наданим позивачем на підтвердження укладення договору позики письмових доказів (оригіналу розписки), суд дійшов висновку, що ці докази є підтвердженням факту укладення сторонами договору позики, а саме того, що між ними виникли правовідносини з підстав, передбачених ч.2 ст.11 ЦК України. Це також визнала і відповідач. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договорів позики й розписки свідчать про їх укладення відповідно до вимог ст..1046 ЦК України. Статтею 527 ЦК України передбачено зобовязання боржника виконати свій обовязок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобовязанні вимагати доказів того, що обовязок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непредявлення такої вимоги. Оскільки, примірник оригіналу договору позики позикодавець надав до справи як доказ неповернення позики в повному обсязі, суд дійшов висновку, що позика не повернута повністю. Відповідач заперечила такий факт неповернення коштів, оскільки нею у 2015 році з її пояснень надано матеріальні цінності (які саме суду не зазначено, перелік не надано), на суму, яка з її слів, перевищує заборгованість щодо даної позики. Проте, ні перелік майна, ні його вартість, ні факту приймання передачі між сторонами такого, суду не надано, а представник позивача заперечив такий факт передачі будь-якого майна. Тому доводи відповідача не є підтвердженими, а тому не враховуються судом. Станом на 28.03.2017 року, на день прийняття рішення суду, курс валют НБУ встановлений 27,153547 грн. за 1 долар США, а тому з врахуванням клопотання сторони позивача застосувати курс НБУ на день прийняття рішення, сума заборгованості по тілу позики у сумі 33000 доларів США складає 896067.05грн., які підлягають до стягнення з відповідача. При цьому, суд враховує вимоги постанови Пленуму ВСУ від 18 грудня 2009 року N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» п.14, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Що стосується стягнення нарахованих позивачем 3% річних в сумі 1482.5 доларів США за період з 02.12.2014р. по 31.05.2016р., а в еквіваленті на час ухвалення рішення 40255.13грн., то дані вимоги є такими що підлягають задоволенню. Так, згідно частини другої статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Щодо стягнення відсотків за договором позики, то за вимогами ст..1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договором не встановлено такий розмір, він визначається на рівні облікової ставки НБУ. А тому вимоги в цій частині позову 14700 доларів США, в грошовому еквіваленті до гривні 399157.14грн. за період з 01.09.2014р. по 31.05.2016р., є також обґрунтованими. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання, оспорювання субєктивного права є підставою для звернення кожної особи до суду за захистом свого особистого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 15, 16, 625, 1046-1049 ЦК України,

Outcome: approved