Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до дочірнього підприємства «Газель» комунального підприємства «Дніпродзержинське житлове об'єднання» та комунального підприємства «Дніпродзержинське житлове об'єднання» про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 1 лютого 2011 року позивача було призначено на посаду виконуючого обов'язки директора ДП «Газель» КП «ДЖО». 23 березня 2012 року його було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Позивач зазначає, що він був прийнятий та звільнений з посади генеральним директором КП «ДЖО», а тому КП «ДЖО» є відповідальною особою за розрахунки з працівниками при їх звільненні. При звільненні не було проведено розрахунок по заборгованості по заробітній платі, довідку про заборгованість по заробітній платі також не було надано. Позивач зазначає, що звертався до територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області із заявою про проведення перевірки, на що було отримано відповідь про те, що заборгованість по заробітній платі становить 1266 грн. 13 коп., та фінансова допомога в розмірі 17000 грн. У зв'язку з тим, що в день звільнення з позивачем не було проведено розрахунок, [PERSON] просив суд стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Окрім того позивач просив суд стягнути заборгованість з урахуванням індексу інфляції у відповідності до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати». Також позивач посилався на те, що за час роботи в ДП «Газель» КП «ДЖО» він надав підприємству на виробничі потреби власні кошти в сумі 48000 грн., які йому не було повернуто. У зв'язку з невиплатою заборгованості по заробітній платі позивач вважає, що йому було завдано моральну шкоду. Яка полягала у тому, що було порушено нормальні життєві зв'язки, а саме відсутні були кошти для лікування його та його родини, сплати комунальних платежів, відсутні кошти на належне харчування, проїзд у транспорті. Завдану моральну шкоду позивач оцінює в 100 000 грн. Враховуючи вищевикладене позивач просив суд, з урахуванням збільшених позовних вимог, стягнути солідарно з відповідачів на його користь 1266 грн. 13 коп. - заборгованість по заробітній платі; 17000 грн. - фінансову допомогу; 125 700 грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку; 18 120 грн. 18 коп. - компенсацію втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків виплати; 48000 грн. - власні грошові кошти; 100 000 грн. - моральну шкоду. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили суд задовольнити заявлені позовні вимоги. Позивач суду пояснив, що під час звільнення з ним не було проведено розрахунок по заборгованості по заробітній платі, окрім того у зв'язку зі скрутним фінансовим положенням на підприємстві працівниками, в тому числі ним, підприємству надавалась фінансова допомога в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі. Така фінансова допомога складає 17000 грн. Окрім того з метою підтримки роботи підприємства протягом тривалого часу він надавав власні кошти для придбання паливно-мастильних матеріалів, всього на суму 48000 грн., які йому також не було повернуто. Не звертався раніше до суду, оскільки намагався вирішити дане питання з директором, який обіцяв з ним розрахуватися, проте цього зроблено не було. Представник позивача підтвердив обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідачів в судовому засіданні позов визнав частково, не заперечував проти позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі з ДП «Газель» КП «ДЖО», в іншій частині позову просив суд відмовити через необґрунтованість позовних вимог та у зв'язку з пропуском тримісячного строку для звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, допитавши свідка та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. З 1 лютого 2011 року на підставі наказу № 29-к генерального директора комунального підприємства «Дніпродзержинське житлове об'єднання» [PERSON] було призначено на посаду виконуючого обов'язки директора дочірнього підприємства «Газель» комунального підприємства «Дніпродзержинське житлове об'єднання» (а.с. 53). 23 березня 2012 року на підставі наказу № 108-к генерального директора комунального підприємства «Дніпродзержинське житлове об'єднання» [PERSON] було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) (а.с.54). Дані обставини також підтверджується відповідними записами в трудовій книжці позивача (а.с. 7). Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до положень статуту ДП «Газель» КП «ДЖО» (п.3.3.) підприємство очолює директор, який призначається генеральним директором КП «ДЖО» та по узгодженню з виконавчим комітетом районної ради. Умови оплати праці директора обумовлюються контрактом, який укладається між генеральним директором КП «ДЖО» та директором (а.с.28). Отже, працюючи на посаді виконуючого обов'язки директора ДП «Газель» КП «ДЖО», [PERSON] перебував у трудових відносинах з КП «ДЖО», яке, на думку суду є відповідальною особою за виплату заробітної плати позивачу та проведення розрахунків при звільненні. Судом встановлено, що під час звільнення, 23 березня 2012 року з [PERSON] не було проведено розрахунок по заробітній платі і заборгованості становила 1266 грн. 13 коп. Дана обставина визнана сторонами, а тому згідно з ч.1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України не підлягає доказуванню. На час розгляду справи судом заборгованість погашена не була, що не заперечувалось представником відповідача в судовому засіданні. За затримку розрахунку при звільненні ст. 117 Кодексу законів про працю України передбачена відповідальність. Згідно зі ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки відповідач не довів відсутності своєї вини у затримці розрахунку, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а саме по день ухвалення рішення. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). При цьому у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Згідно з п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Обов`язок власника або уповноваженого ним органом, передбачений ст.117 Кодексу законів про працю України, щодо виплати працівнику середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку є саме випадком збереження середньої заробітної плати. Згідно п. 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Останніми календарними місяцями роботи позивача були січень та лютий 2012 року. При визначені розміру заробітної плати за два останні місяці перед звільненням, суд керується даними, які містяться в листі Дніпродзержинської об'єднаної державної фінансової інспекції № Х-1081/20 від 6 травня 2014 року, згідно з якими нараховано заробітну плату в сумі 6750 грн. 27 коп., оскільки отримати інші відомості про заробітну плату за останні місяці перед звільненням [PERSON] сторонам не вдалося. Середньоденна заробітна плата складає (6750 грн. 27 коп.)/ 40 днів = 168 грн. 76 коп. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи позивача підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Отже середньомісячне число робочих днів позивача складає - 20 днів. Загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає: 168 грн. 76 коп. Х 20 днів = 3375 грн. 14 коп. На день ухвалення рішення суду період затримки розрахунку складає 26 місяців. Таким чином за період затримки розрахунку з відповідача на корись позивача підлягає стягненню: 3375 грн. 14 коп. Х 26 місяців = 87753 грн. 51 коп. При цьому суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на пропуск позивачем тримісячного строку для звернення до суду, про який йдеться в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 1-5/2012, оскільки згідно з даним рішенням Конституційний Суд України розтлумачив положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Отже, перебіг тримісячного строку для звернення до суду працівника з позовом про стягнення середнього заробітку і відшкодування завданої при цьому моральної шкоди, починається з дня фактичного розрахунку. Аналогічні висновки також містяться в роз'ясненні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеному в інформаційному листі № 282/0/4-12 від 2 березня 2012 року. В даному випадку фактичного розрахунку з працівником проведено не було взагалі, а тому встановлений законом тримісячний строк позивачем, на думку суду, пропущено не було. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У зв'язку з чим, суд вважає позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку заборгованості законним та обґрунтованими, проте не в повному обсязі, а у відповідності до розрахунку суду - в сумі 87753 грн. 51 коп. У відповідності до ст. 34 Закону Укарїни «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що заборгованість по заробітній платі підлягає стягненню з відповідача з урахуванням індексації, розрахунок якої проводиться в наступному порядку. ПеріодІндексація %Сума, на яку нараховується індексація (грн.)Нарахована індексація (грн.)квітень 2012100,01266,13-травень 201299,71266,13-червень 201299,71266,13-липень 201299,81266,13-серпень 201299,71266,13-вересень 2012100,11266,131,27жовтень 2012100,01266,13-листопад 201299,91266,13-грудень 2012100,21266,132,53січень 3013100,21266,132,53лютий 201399,91266,13-березень 2013100,01266,13-квітень 2013100,01266,13-травень 2013100,11266,131,27червень 2013100,01266,13-липень 201399,91266,13-серпень 201399,31266,13-вересень 2013100,01266,13-жовтень 2013100,41266,135,06листопад 2013100,21266,132,53грудень 2013100,51266,136,33січень 2014100,21266,132,53лютий 2014100,61266,137,60березень 2014102,21266,1327,85квітень 2014103,51266,1344,31 травень 2014103,81266,1348,11Всього 151 грн. 92 коп. При розрахунку інфляційних витрат, суд не враховує 17000 грн. фінансової допомоги, яку було наведено в розрахунку позивача, оскільки дана сума не є заробітною платою та доходом у розумінні положення ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати». Щодо стягнення з відповідачів суми фінансової допомоги в розмірі 17000 грн. суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що у зв'язку зі скрутним фінансовим положенням на підприємстві ДП «Газель» КП «ДЖО» працівниками підприємства надавалась фінансова допомога в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі. Дана фінансова допомога надавалася на підставі відповідних наказів директора та з визначеним строком повернення (а.с.85-93). Зазначені обставини не заперечувались представником відповідача, який підтвердив, що з працівниками підприємства було проведено розрахунки на підставі даних наказів. Разом з тим представник відповідача не надав суду наказ про надання такої фінансової допомоги підприємству позивачем, мотивуючи це відсутністю такого наказу на підприємстві. Не зважаючи на це, суд вважає, що факт надання такої фінансової допомоги підприємству [PERSON] та наявність заборгованості в цій сумі підтверджується листом територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області № 455 від 30 листопада 2012 року (а.с.8) та листом Дніпродзержинської об'єднаної державної фінансової інспекції № Х-1081/20 від 6 травня 2014 року (а.с. 168-170). З урахуванням встановлених судом обставин, суд приходить до висновку, що між позивачем та ДП «Газель» КП «ДЖО» фактично було укладено договір позики. Згідно з ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Отримавши від [PERSON] грошові кошти на умовах строковості та повернення, ДП «Газель» КП «ДЖО» порушило умови зобов'язання та не повернуло позивачу отриману фінансову допомогу. У зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що 17000 грн., які були надані [PERSON] ДП «Газель» КП «ДЖО», як фінансова допомога, підлягають стягненню саме з ДП «Газель» КП «ДЖО», оскільки дані правовідносини виникли з цим підприємством, а КП «ДЖО» згідно з п. 1.8. Статуту ДП «Газель» КП «ДЖО», як Засновник, не відповідає за зобов'язання ДП «Газель» (а.с.27). Щодо вимог позивача про відшкодування відповідачем завданої моральної шкоди слід зазначити наступне. Згідно ст. 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що мало місце порушення прав працівника у сфері трудових відносин, які полягають у затримці проведення розрахунку при звільненні, призвели до моральних страждань позивача. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року визначено, що невиплата належних працівнику грошових сум є порушенням прав працівника у сфері трудових відносин. Статтею 360-7 Цивільного процесуального кодексу України встановлено обов`язковість рішень Верховного Суду України, прийнятих за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах для всіх судів України. Постановою Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-54цс11 визначено, що передумовою відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 Кодексу законів про працю України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин. Суд установивши порушення трудових прав позивача та наявність підстав для покладення на роботодавця відповідальності за завдану працівникові моральну шкоду, повинен застосувати відповідальність, що передбачена ст.. 237-1 Кодексу законі про працю України. Враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характеру та тривалості немайнових втрат, виходячи із засад розумності та справедливості, суд оцінює завдану моральну шкоду в 1000 грн. Суд вважає необґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідачів 48000 грн., які він надавав підприємству для підтримки виробничого процесу з огляду на наступне. Згідно з ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частинами 1 та 2 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Разом з тим позивачем та його представником не надано суду достатніх належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт надання позивачем даної суми відповідачу. При цьому суд не приймає до уваги показання свідка [PERSON], який показав суду, що працював в ДП «Газель» до листопада 2011 року, на підприємстві не було коштів для закупівлі паливно-мастильних матеріалів, а тому [PERSON] надавав щодня власні кошти на придбання цих матеріалів, а тому транспорт підприємства продовжував працювати. Суд вважає даний доказ не доводить доводи позивача. З урахуванням вищевикладеного та за відсутності інших належних та допустимих доказів суд приходить до висновку про відмову в позові в частині стягнення з відповідачів на користь позивача 48000 грн. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що згідно з п. 1 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивача було звільнено від сплати судового збору при зверненні до суду, тому відповідно до ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір підлягає стягненню з відповідачів в дохід держави пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Також, оскільки в частині стягнення 48000 грн., які не пов'язані з трудовим спором, позивачу було відмовлено у відповідності до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України сплачений ним судовий збір в сумі 480 грн. не компенсується. На підставі ст.ст. 21, 117, 237-1, 238 Кодексу законів про працю України, Законом України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати»,

Outcome: partial