Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , де третя особа орган опіки і піклування Тячівської районної державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення. Позовні вимоги мотивує тим, що йому на праві власності належить житловий будинок № 4 по вулиці Жовтневій с. Терново. У вказаний будинок без його згоди вселилася відповідачка, де проживає і значиться там зареєстрованою як за місцем проживання. При цьому сумісне життя відповідачки з його сином не склалося і рішенням Тячівського районного суду від 10 листопада 2015 року шлюб між ними розірвано. Однак після розірвання шлюбу відповідачка залишилася проживати у його будинку, хоча має можливість проживати у будинку своєї матері в с. Вільхівці, де та проживає одна. Його неодноразові вимоги до відповідачки добровільно залишити будинок відповідачка ігнорує. А тому просить усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні будинком №4 по вулиці Жовтневій с. Терново шляхом виселення відповідачки [PERSON] та її доньки [PERSON] з вказаного житлового будинку без надання іншого житлового приміщення. Позивач і його представник в судовому засіданні позов підтримали повністю посилаючись на викладені в письмовій позовній заяві обставини і просять позов задоволити. Позивач додатково пояснив, що вказаний будинок належить йому на праві приватної власності. А десь 18 років тому в даний будинок вселилася відповідачка разом з його сином і там проживали за його згодою. За час сумісного проживання вони побудували літню кухню в дворогосподарстві і проводили поточний ремонт будинку. Однак в подальшому спільне життя його сина з відповідачкою не склалося і шлюб між ними розірвано. На даний час він має намір використовувати житловий будинок для власного проживання, а тому просить усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні даним будинком шляхом виселення відповідачки [PERSON] та її доньки [PERSON] з вказаного житлового будинку без надання іншого житлового приміщення. Відповідачка і її представник в судовому засіданні проти позову заперечили посилаючись на те, що відповідачка вселилася в даний будинок за згодою власника як член сімї і на даний час продовжує користуватися разом з донькою даним будинком. Відповідачка додатково пояснила, що шлюб між нею і сином позивача було укладено у 1999 році і після цього, вже перебуваючи у шлюбі, у 2000 році вони вселилися у вказаний будинок, де вона і зареєстрована як за місцем проживанням. Разом з сином позивача мають малолітню доньку. Вселення , проживання в будинку,і реєстрація за місцем проживання, відбувалися за згодою позивача. До їх вселення будинок був нежитловий, як новобудова, навіть без вхідних дверей. Вони з сином позивача постійно їздили на заробітки і на вказаному будинку поміняли дах, встановили вхідні двері, закупили меблі. Також побудували літню кухню, гараж, котельню, нову огорожу. Однак в подальшому з незрозумілих для неї причин син позивача подав на розлучення і в 2015 році шлюб між ними було розірвано, а на даний намагається вигнати їх з донькою з будинку. Вона ж з донькою іншого житла не мають, а позивач має інше житло. Просить в задоволенні позову відмовити. Представник орган опіки і піклування Тячівської районної державної адміністрації в судовому засіданні проти позову заперечив посилаючись на те, що залишення дитини без житла суперечить її інтересам. Просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку №4, що розташований по вулиці Жовтневій с. Терново.( а.с.7, 8). Державна реєстрація зазначеного нерухомого майна за позивачем здійснена 12 жовтня 2010 року, що стверджується даними свідоцтва про право власності на нерухоме майно та відповідного витягу з реєстру( а.с.7,8). До цього 13 лютого 1999 року між сином позивача [PERSON] і відповідачкою було зареєстровано шлюб і після реєстрації шлюбу вони за згодою позивача вселилися у вказаний будинок та за час сумісного проживання провели добудову у дворогосподрстві літньої кухні і господарських споруд. Вказані обставини визнали в судовому засіданні сторони, а тому в порядку ст.. 61 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягають. Рішенням Тячівського районного суду від 19 листопада 2015 року шлюб між відповідачкою [PERSON] і сином позивача [PERSON] розірвано( а.с.4). У спірному дворогосподарстві залишилася проживати відповідачка [PERSON] разом з малолітньою донькою [PERSON], [INFO](а.с.6, 44). За вказаною адресою відповідачка значиться зареєстрованою як за місцем проживання( а.с. 5). Згідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти , користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Гарантуючи захист права власності , закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16 , 386 , 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути , зокрема , житло-житловий будинок , садиба , квартира ( ст.ст. 379 , 382 ЦК України). Права власника жилого будинку , квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України , які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання , проживання членів сімї , інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав , передбачених законом. З позовної заяви [PERSON] вбачається, що він обґрунтовує свої вимоги з посиланням на захист права власності (ст.ст.316, 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України), а також на ст..ст. 109, 116, 157 ЖК України. Як встановлено в судовому засіданні відповідачка [PERSON] була дружиною сина позивача [PERSON] При цьому позивачем визнається, що [PERSON] вселилася до житлового будинку після укладення шлюбу з його сином. Відповідно до ч.2 ст. 156 ЖК України за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. З зазначеного можна\~зробити\~висновок, що [PERSON]\~вселилася у спірний будинок з ініціативи її чоловіка [PERSON], який був членом сімї позивача( син) і починаючи з 2000 року жодних претензій щодо цього позивач не висував, тобто фактично вселення відбулося з його мовчазної згоди, у відповідності до ч.2 ст. 156 ЖК України. Вселення малолітньої [PERSON], як доньки [PERSON] і [PERSON], в такому випадку також є правомірним. Якихось інших доказів, які б підтверджували неправомірність (самовільність) вселення відповідачки у житловий будинок, матеріали справи не містять. Таким чином, суд дійшов висновку про правомірність вселення відповідачки у спірний житловий будинок, як члена сімї позивача, у звязку з чим у неї та доньки виникло право користування даним житлом. Згідно до ст.. 109 ч.1 ЖК України, на яку посилається позивач, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Згідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Припинення ж сімейних відносин з власником будинку (квартири), згідно до ст.. 156 цього Кодексу, не позбавляє її права користування займаним приміщенням. Статтею 116 ЖК України визначено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Як розяснено Пленумом Верховного Суду України у п. 17 Постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», №2 від 12 квітня 1985 р., при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення , невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних справ судом визначені у ст. 16 ЦК України , які дозволяють власникові обирати такий спосіб захисту , що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб , поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб , які беруть участь у справі. А згідно до ст.60 цього Кодексу кожна сторона зобовязана довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. ст. 58 , 59 цього Кодексу докази повинні бути належними і допустимими. Обставини справи , які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування , не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Наявні у справі докази, зокрема висновок інспектора Тячівського ВП ГУНП в Закарпатській області від 19 лютого 2016 року( а.с. 24), самі по собі не можуть бути підставою для виселення у розумінні ст. 116 ЖК України, оскільки даною постановою тільки констатовано, що сварки між сторонами виникають на грунті неприязних відносин і до грубого порушення громадського порядку не призводять. Інших належних і допустимих доказів сторонами не наведено. Враховуючи наведене, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Судові витрати в частині сплати судового збору слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed