Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати недійсним заповіт, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] від 18.06.2000 №2304; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину реєстровий №3-28 після померлого [PERSON], яке видане на імя [PERSON] [PERSON] державною нотаріальною конторою, визначивши йому частку в розмірі ? частини житлового будинку, розташованого за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, провулок Київський, б.8 після померлого [PERSON]; визнати [PERSON] таким, що прийняв спадщину після померлого 27.06.2000 [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку, розташованого за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, провулок Київський, б.8 після померлого [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 27.06.2000 помер його батько [PERSON]. Після його смерті зясувалось, що за життя батько заповів належне йому майно на імя другого сина [PERSON]. Позивач вважає, що на момент складення заповіту батько знаходився в такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, тому заповіт повинен бути визнаний недійсним. Як спадкоємець за законом після смерті батька він фактично вступив в володіння спадковим майном, але не оформив своїх спадкових прав. Вважає, що спадкоємцями за законом є він та його брат відповідач по справі і спадкове майно повинно бути розподілене між ними в рівних частках. Про порушення свого права він дізнався в 2010 році, в 2011 році вже звертався до Мелітопольського міськрайонного суду за захистом своїх прав, однак ухвалою суду йог заява була залишена без розгляду, а домовленості з братом, яких вони досягли згідно розписки, виконати не представилось можливим. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та пояснив, що в 2008 році йому необхідно було поміняти паспорт, він попросив у брата домову книгу і побачив, що вона оформлена на [PERSON]. Здивувавшись, він пішов до нотаріуса і дізнався, що будинок успадкований братом на підставі заповіту, складеного батьком. З батьком посварився ще в 1998 році, коли померла мати, однак протягом міського часу бачив батька на подвірї, просто не спілкувався з ним. Останній раз бачив його за 1 місяць до смерті. Сумнівається, що батько міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. В судовому засіданні відповідач проти позову заперечив та пояснив, що батько дійсно мав фізичні вади через перенесений інсульт, а саме тремор в руках, через що не міг поставити підпис на заповіті, і в присутності нотаріуса заповіт був підписаний [PERSON] Однак, незважаючи на фізичний стан, розумово батько до останнього дня був при свідомості, впізнавав близьких та знайомих, ніяких медичних препаратів, в тому числі наркотичних, не приймав. Наполягав, що підписання заповіту на його імя було виключно волевиявленням батька, так як вони мешкали разом, саме він зі своєю родиною доглядав батька. Одночасно представником відповідача було заявлено клопотання про застосування судом наслідків пропуску строків позовної давності. Треті особи, будучі належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявились, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Вислухавши думку учасників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справ та результати проведеної посмертної судово-психіатричної експертизи, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є синами [PERSON]. 18.06.2000 [PERSON] було складено заповіт про те, що він заповідає все належне йому майно [PERSON]. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON]Г, реєстр №2304. Як зазначено в заповіті, у звязку з тим, що [PERSON] особисто не може розписатись через хворобу, у його присутності заповіт підписано [PERSON] 27.06.2000 [PERSON] помер. 14.01.2005 [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після померлого [PERSON]. Спадкове майно складається з ? частини житлового будинку №8 по провулку Київський в м. Мелітополі. Згідно спадкової справи, копія якої міститься в матеріалах справи, [PERSON] з заявою про прийняття спадщини за законом не звертався. Так, позивач зазначає, що є незрозумілим, чому заповіт підписано не особисто [PERSON], а іншою особою. Наполягає, що це викликає в нього сумніви у дійсному волевиявленні батька. Можливість підписання заповіту іншою особою було передбачено ст.. 543 ЦК (1963р), пунктами 13, 82 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що діяла на момент складання заповіту. В оскаржуваному заповіті зроблена примітка, що заповіт підписано іншою осою через хворобу [PERSON] і за його проханням. Допитані по справі свідки, а також самі сторони не заперечували, що після перенесеного інсульту [PERSON] мав обмеження в рухах, у звязку з чим не міг самостійно писати або ставити підпис. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] був її дядьком. Тривалий час перед його смертю вона майже кожного дня відвідувала його. Знала, що дядя давно посварився з сином [PERSON] і після цього з ним не спілкувався. Раніше дядя переніс інсульт і після цього був обмежений в рухах. Приблизно за 15 днів до дядіної смерті вона повезла його до лікарні, де йому зробили рентген і було встановлено діагноз рак стравоходу. Дяді було важко глитати їжу і він останні дні погано їв, слабшав, однак це не відобразилося на його психічному стані, він продовжував всіх впізнавати. Так як дяді було відомо про свій діагноз, він звернувся до племінниці з проханням привезти до нього нотаріуса. 18 червня 2000 року вона привезла приватного нотаріуса [PERSON] додому до дяді, нотаріус попросила всіх вийти, залишитись лише дядю та [PERSON], який підпише заповіт в присутності дяді. [PERSON] був сусідом, оформлював у цього нотаріуса довіреність і погодився взяти участь у підписанні заповіту. За запитами суду отримані відповіді з медичних закладів, згідно яких [PERSON] не знаходився на диспансерному обліку у [PERSON] наркологічному диспансері (психіатричне відділення), [PERSON] був оглянутий лікарем на дому 27.06.2000, йому було встановлено діагноз «карцинома стравоходу», від якого хворий помер того ж дня, в [PERSON] онкологічному диспансері лікування не отримував, інша медична документація відсутня через закінчення термінів її зберігання. За клопотанням позивача по справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої було поставлено питання: чи міг [PERSON] в момент складення 18.06.2000 заповіту, посвідченого та зареєстрованого в реєстрі за №2304 приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] правильно сприймати значення своїх дій та чи міг керувати ними; чи знаходився [PERSON] в момент складення заповіту 18.06.2000 під впливом наркотичних та психотропних речовин. Згідно висновку судово-психіатричного експерта №496 через суперечливість показань учасників справи та відсутність медичної документації, відповісти на поставлені питання неможливо. Таким чином, будь-яких доказів, які б свідчили про те, що [PERSON] не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними в момент підписання заповіту, судом не отримано. На погляд суду, навпаки, дії [PERSON] з моменту, коли він дізнався про наявність у нього смертельного захворювання є послідовними та логічними. В родинах українців непоодинокі випадки, коли батьки залишають будинок тому з дітей, хто їх доглядає. В даному випадку встановлено, що хоча батько та сини мешкали на території одного подвіря, однак [PERSON] з батьком багато років не спілкувався, не допомагав та не доглядав його, а [PERSON] мешкав з батьком однією родиною, доглядав його. Тому суд допускає, що батько вирішив залишити належне йому майно тому з синів, з ким він підтримував стосунки і це рішення не було результатом впливу на нього захворювання або ліків. Будь-яких обєктивних даних, які б свідчили про протилежне, окрім суперечливих слів самого позивача, суду не надано. Згідно ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Що стосується заявленого відповідачем клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності необхідно зазначити, що згідно роз'яснень абз. 3 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 29 грудня 1976 р. № 11 з наступними змінами, з підстав пропуску строку для звернення до суду суд відмовляє, коли позов є доведеним. Враховуючі, що позовні вимоги є недоведеними, суд вважає безпідставним застосування строків позовної давності. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed