Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до Комінтернівського районного суду Одеської області із позовом до [PERSON] про визнання біржового договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. Позов обґрунтовано тим, що 16.09.1996 року, він купив, а [PERSON]. продав, житловий будинок з надвірними господарськими будівлями, загальною площею 66,50 кв.м., житловою площею 42.2 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] . Договір №16838 купівлі - продажу нерухомого майна, був посвідчений Одеською Товарною біржею та зареєстрований у журналі реєстрацій біржових угод (правочинів) з нерухомістю за №16838 від 16.09.1996 року. У договорі купівлі - продажу нерухомого майна, було зазначено, що він подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає та після укладання договору він повністю виконав його умови. В подальшому 19.09.1996 року, вказана біржова угода, була зареєстрована Комінтернівським районним бюро технічної інвентаризації Одеської області, і записана в реєстрову книгу № 3-247-247, де позивача зазначено власником вказаного житлового будинку. Крім того, 13.02.2007 року, позивачу був виданий державний акт серії ЯГ №943326 на земельну ділянку площею 0,088 га, яка розташована на території Фонтанської сільської ради Комінтернівського (нині Лиманського) р-ну Одеської області, [ADDRESS] . На даний час, зареєструвавши в установленому законом порядку право власності на вказаний житловий будинок, позивач не може, через відсутність належного правовстановчого документа. Зазначене перешкоджає йому у розпорядженні власністю, у зв`язку з чим, він вимушений звернутися до суду. В судові засідання представник позивача - адвокат Редванська Н.В. не з`явилася, про дату, час та місце проведення яких була сповіщена своєчасно, належним чином, однак надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В судові засідання при розгляді справи по суті, відповідач [PERSON] не з`явився, про дату, час та місце проведення яких був сповіщений своєчасно, належним чином, за останньою відомою адресою місця проживання, однак до суду повернулися конверти з відміткою «Укрпошти» - «не проживає». Також відповідні оголошення про виклик відповідача були розміщені на веб-порталі Судової влади України. Відзив на позовну заяву від [PERSON] не надходив. Згідно ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Згідно ч.11 ст.128 ЦПК України, відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, судом, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи повторну неявку в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд, відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, зі згоди представника позивача, вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що відповідно до копії договору купівлі-продажу нерухомого майна №16838 від 16.09.1996р., зареєстрованого на Одеській товарній біржі, [PERSON] продав, а [PERSON] купив житловий будинок з надвірними господарськими будівлями, загальною площею 66,50 кв.м., житловою площею 42.2 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] . Продавцю вказаний будинок належав на підставі Договору купівлі продажу №498 від 06.06.1979р., посвідченого Комінтернівською держнотконторою Одеської області, зареєстрованого в МБТІ м.Комінтерново у реєстровій книзі №3-247-247 від 02.09.1996р., рішення виконкому Фонтанської сільської ради народних депутатів Комінтернівського району Одеської області №59/1 від 27.08.1996р. Житловий будинок з надвірними господарськими будівлями продано за 1755 грн., які отримані продавцем до підписання договору. Згідно п.8 зазначеного договору, даний договір підлягає реєстрації в МБТІ м.Комінтерново на ім`я [PERSON] . У Договорі зазначено, що він подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. (а.с.3) Також, в технічному паспорті на вказаний житловий будинок наступним власником після [PERSON] вказано [PERSON] (а.с.5-8). Крім того, з копії державного акту на право власності на земельну ділянку від 13.02.2007р., вбачається, що на підставі рішення Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 12.05.2005р. №227-V, [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,088 га, розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.4). Довідкою КП «Лиманське районне бюро технічної інвентаризації» Лиманської районної ради Одеської області №487 від 13.07.2020р., підтверджено, що станом на 31.12.2012р. право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 16.09.1996р., зареєстрованого на Одеській товарній біржі. Дата реєстрації 19.09.1996р., зареєстровано в реєстровій книзі №3, реєстрований №247, сторінка №247. В електронному реєстрі прав, право власності не зареєстровано (а.с.29). У відповідності зі ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України, передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Згідно зі ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Як зазначено у ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно зі ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.1 Закону України «Про товарну біржу», товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Крім того, ст.2 Закону України «Про товарну біржу» встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів. Відповідно до ст.5 ЦК України до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у вересні 1996 року, для їх врегулювання слід застосовувати ЦК УРСР в редакції 1963 року. Згідно зі статтею 227 ЦК УРСР, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору стаття 47 цього Кодексу. За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР (1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Частиною 2 ст.47 ЦК УРСР (1963 р.) передбачено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Оскільки, сторони договору купівлі-продажу досягли згоди щодо всіх умов договору, що підтверджується підписами сторін, всі зобов`язання за договором сторонами виконані в повному обсязі, договір зареєстрований в РБТІ, тому позивач на підставі статей 128, 153 ЦК УРСР і статті 49 Закону України «Про власність», який діяв на той час, набув право власності на будинок і правомірно володіє ним. З огляду на зазначені обставини суд вважає, що позивачем надані належні докази на підтвердження факту укладення вищевказаного договору купівлі-продажу будинку, його виконання, а відтак приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання в судовому порядку права власності позивача на будинок. Згідно ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За таких обставин позов підлягає задоволенню в повному обсязі. З позову вбачається, що позивач не має наміру стягувати судові витрати із відповідача, отже суд вважає за недоцільне стягувати судовий збір із відповідача на користь позивача.

Outcome: approved