Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, просив виселити відповідача з належної йому квартири [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення. Позивач вважає, що виникли правовідносини врегульовані ст.ст. 16, 321 ЦК України, ст.ст. 109, 116, 157 ЖК України. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS]. З 22 листопада 2003 року він перебував у шлюбі з [PERSON], який 15.08.2012 року було розірвано. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. З 24.02.2004 року [PERSON] зареєструвалась у вищевказаній квартирі, як член сім'ї та по теперішній час проживає в ній. 05.03.2012 року [PERSON] вчинила розгром у квартирі, знищивши всі основні частини квартири (освітлення, опалення тощо), а також майже все майно (телевізор, люстри, між кімнатні двері, комп'ютера, меблі, книги, взуття, одяг тощо), яке не підлягає реставрації і ремонту. Відповідач розбивши металопластикові вікна у квартирі, викидала майно на двір. Після даного факту позивач вимушений був захистити малолітніх дітей та майно, що залишилося після розгрому, запропонував відповідачу забрати свої особисті речі та залишити квартиру, на що вона категорично заперечила, та повідомила, що покидати квартиру не збирається. Після цього, в 2012 році відповідач звернулася до Кіровського районного суду м.Кіровограда з позовом про вселення та усунення перешкод в користуванні житлом. Рішенням суду від 15.08.2012 року її позовні вимоги було задоволено. Позивач вказане рішення суду виконав, надав [PERSON] ключі від квартири, не чинив їй перешкоди у користуванні житлом та вимушений був разом з малолітніми дітьми виїхати до своїх батьків до [ADDRESS] В 2012 році позивач звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання дітей. Згідно рішення Кіровського районного суду м.Кіровограда від 11.12.2012 року позовну заяву було задоволено повністю та визначено місце проживання малолітніх дітей із позивачем, за адресою проживання [ADDRESS]. Вказано, що позивач постійно проживає в [ADDRESS] у своїх батьків разом з дітьми, відповідач постійно приїжджає та вчиняє сварки, бійки, пошкоджує майно в будинку, в зв'язку з чим, були неодноразові звернення до правоохоронних органів. 30.05.2012 року [PERSON] спричинила позивачу тілесні ушкодження, які згідно акту судово-медичного дослідження (обстеження) № 759 від 30.05.2012 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. З даного приводу позивач звернувся до Компаніївського РВ УМВС України в Кіровоградській області з відповідною заявою. 20.06.2012 року та 09.09.2012 року [PERSON] наносила тілесні ушкодження матері позивача - [PERSON], які згідно акту судово-медичного дослідження (обстеження) № 888 від 20.06.2012 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Після чого мати зверталася до Компаніївського РВ УМВС України в Кіровоградській області з заявами по факту нанесення їй тілесних ушкоджень, проте за результатами перевірок 21.06.2012 року та 12.09.2012 року були винесені постанови про відмову в порушенні кримінальної справи. 15.12.2012 року [PERSON] прийшла до будинку по [ADDRESS] та вибила шибку у вікні. По даному і факту позивач звернувся з завою до Компаніївського РВ УМВС України в Кіровоградській області, проте 21.12.2012 року за малозначністю діяння було відмовлено в порушенні кримінальної справи. 01.08.2013 року [PERSON] знову вчинила розгром у квартирі [ADDRESS], повикидала всі речі та продукти харчування з квартири через вікна. Про даний факт позивачу повідомила сусідка [PERSON] та зазначила, що з даного приводу нею та жителями будинку було складено акт, викликано міліцію. Позивач відразу приїхав до своєї квартири та побачив, що в квартирі всі речі були пошкоджені, частина яких була на вулиці. Сусіди повідомили, що відповідача було направлено в психіатричну лікарню. Після цього випадку [PERSON] постійно телефонує на мобільний телефон з погрозами. З цього приводу позивач звернувся до правоохоронних органів з відповідною заявою, проте позитивного результату знову не отримав, оскільки як зазначено у висновку проведення перевірки за результатами звернення від 13.08.2013р. опитати [PERSON] не представилося можливим, оскільки вона перебуває на лікуванні в психіатричній лікарні. Зазначено, що на даний час позивач не має можливості проживати у власній квартирі, оскільки в ній проживає його колишня дружина та систематично руйнує квартиру та майно, що в ній знаходиться, постійно здійснює психологічний тиск. Після неодноразових звернень до правоохоронних органів з проханням допомогти у вирішенні даного питання, ніяких позитивних заходів запобігання, реагування та впливу до [PERSON] не застосовувалось, тому він змушений звернутися до суду з позовом про її виселення з квартири [ADDRESS] В судовому засіданні позивач та його представник посилаючись на обставини викладені в позові, просили його задовольнити в повному обсязі. Відповідач проти задоволення позову заперечила. Зазначала, що обставини для виселення відповідача визначені ст. 116 ЖК України не знайшли підтвердження при розгляді справи, руйнування житлового приміщення відповідачем були здійсненні в неосудному стані, попередній стан житлового приміщення нею відновлено. Помилковим є посилання позивача на статті глави 23 розділу 2 ЦК України, оскільки ці норми не підлягають застосуванню до виниклих правовідносин, як підстави до задоволення позову про виселення колишнього члена сім'ї. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, відповідача, його представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором дарування від 03.12.2003 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.9, 10). 22 листопада 2003 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстровано в Центральному відділі реєстрації актів громадянського стану Кіровоградського обласного управління юстиції, актовий запис 795. Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 15 серпня 2012 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.6). Від спільного проживання сторони мають двох дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.7, 8). Відповідач з 24.02.2004 року зареєстрована у квартирі [ADDRESS] Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 15.08.2012року, справа № 1109/4305/2012 задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усуненню перешкод та її вселення в квартиру [ADDRESS] та відмовлено в задоволенні зустрічного позову про визнання [PERSON], такою, що втратила право користування квартирою та зобов'язання зняти її з реєстраційного обліку. При цьому, наведені підстави задоволення зустрічного позову ідентичні даному позову, як і події в ньому описані на час його подачі (а.с.31-34). Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені ці обставини. Під час розгляду справи судом була допитана свідок зазначена в акті обстеження дворової території навколо будинку по вулиці [ADDRESS] від 01.08.2013 року. Так, свідок [PERSON] показала, що на протязі 14 років є завідуючою будинком [ADDRESS]. Була свідком як у березні місяці біля двох років тому з вікна п'ятого поверху квартири в якій проживає відповідач викидались речі. Після чого свідок піднялась на п'ятий поверх, подзвонила в двері, проте їй ніхто не відчинив, сусіди викликали міліцію. Також, свідком був підписаний акт від 01.08.2013 року обстеження дворової території навколо будинку по вулиці [ADDRESS] (а.с.17). Діагноз відповідача в акті - «хронічна параноїдна шизофренія» був написаний зі слів позивача який знаходився поруч. Другий раз ситуація з викиданням речей відповідачем повторилась у липні - червні 2013 року. В квартирі де мешкає відповідач жодного разу не була. Відповідно до ст..9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством. Згідно зі ст. 156 цього Кодексу припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів права користуватися займаним приміщенням. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів його сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст..157 ЖК України, але тільки за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК якщо наймач, члени його сім»ї, або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» ( із змінами) при вирішенні справ про виселення на підставі ст..116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судам, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача ( незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення і відповідно до правил ст. 29 ЦПК України про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватись письмовими доказами. Відповіді з міліції про відсутність підстав в порушенні кримінальних справ відносно відповідача на подані заяви позивача, свідчать, що між сторонами склались неприязні стосунки і часто виникають сварки ( а.с.18-20) і не є відповідним заходом запобігання в розумінні ст. 116 ЖК України. Інших доказів, які відповідно до ст..116 ЖК давали б підстави для виселення відповідача зі спірного житла без надання іншого жилого приміщення позивачкою не надано. Дії відповідача по руйнуванню квартири належної позивачу 05.03.2012 року вже були предметом розгляду в суді першої інстанції їм дана оцінка, умисних дій по руйнуванню житла не встановлено, відповідачем вказано на повне відновлення попереднього стану житлового приміщення. Друга подія, що відбулась 01.08.2013 року та пов'язана з викиданням речей у вікно, також не є підставою до задоволення позову, оскільки такі дії відповідача були в неосудному стані, руйнування житла не відбувалось, та їх не можна віднести до поняття систематичності. Решта подій наведена у позові на його обґрунтування відбувалась не за місцем реєстрації відповідача, відтак до уваги суду не береться або не були доведені при розгляді справи. За наведеного законодавчо-визначених підстав до задоволення позову не має.. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed