Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач), через свого представника [PERSON], звернулась в суд з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач) про поділ спільного майна подружжя. Представник позивача вказав на те, що з 27.01.2001 року сторонами було укладено шлюб, від якого у них [INFO] року народився син [PERSON] Сімейні відносини між сторонами фактично були припинені в 2012 році, а шлюб розірвано 06.05.2015 року. За час перебування у шлюбі сторонами було придбано квартиру за адресою по [ADDRESS] Позивач дане майно вважає спільним сумісним майном подружжя. Також, разом з позивачем проживає неповнолітній син, на утримання якого рішенням суду від 21.12.2012 року було присуджено стягувати аліменти з Відповідача на її користь, однак відповідач за весь цей час сплатив лише кілька разів і в сумі, що не відповідає навіть 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тому позивач вважає, що розмір аліментів, які вона отримує є недостатнім для забезпечення фізичного та духовного розвитку дитини, крім того Відповідач постійно чинить перешкоди у користуванні квартирою, а тому є підстави для збільшення її частки у спільному майні. З Урахуванням уточнених позовних вимог представник позивача просив суд визнати за Позивачем право власності на 2/3 частини квартири за адресою [ADDRESS], та за відповідачем 1/3 частини вищезазначеної квартири. Позивач та її представник подали до суду заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача, позовні вимоги підтримують. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи чи заперечень від нього не надходило. Суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи та її вирішення на підставі наявних у ній даних та доказів, що відповідає положенням ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до наступних висновків. Сторони з 27.01.2001 року по 06.05.2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі від якого у них [INFO] року народився син [PERSON] За час перебування у шлюбі, 25.11.2003 року, подружжям було придбано квартиру за адресою по [ADDRESS] Разом з Позивачем проживає неповнолітній син сторін [PERSON] на утримання якого рішенням Кам'янського районного суду від 21.12.2012 року було присуджено стягувати аліменти з Відповідача на користь Позивача в розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.10.2012 р. і до досягнення повноліття дини. Позивач належним чином не виконує рішення суду про стягнення аліментів, та не сплачує аліменти в добровільно, в зв'язку з чим Позивач зверталась до суду про стягнення з нього неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, а той розмір аліментів, які Позивач одержує, недостатній для забезпечення фізичного та духовного розвитку неповнолітнього сина. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Зі змісту ст. 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування лежить не на суду, а на сторонах. Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ст.66 СК України, подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. В судовому засіданні встановлено, що майно, яке являється предметом спору, було придбано у період шлюбу спільними зусиллями і працею та за спільні кошти сторін у справі, а тому дане майно являється об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Згідно ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Як зазначено вище, суд прийшов до висновку, що спірне майно являється спільною сумісною власністю подружжя сторін, а тому сторони мають право на поділ цього майна. Оскільки Відповідач не сплачує аліментів на утримання дитини, що позбавляє Позивача можливості забезпечити достатній фізичний та духовний розвиток дитини, тому суд вважає за можливе відступити від засад рівності часток подружжя, розподіливши майно між сторонами визнавши за позивачем права власності на 2/3 частини квартири. За визначенням статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Суд приходить до висновку, що спірна квартира, є неподільною, так як її без втрати її цільового призначення поділити не представляється можливим. Згідно ч. 2, 4, 5 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Між сторонами не досягнуто будь-якої згоди на сплату компенсації та попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а тому присудження грошової компенсації може мати місце лише за умови звернення одного з подружжя до суду з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, чого жодна із сторін не зробила, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Враховуючи, що квартира є неподільною річчю, та не може бути поділена між сторонами в натурі відповідно до їх часток, суд вважає необхідним визначити ідеальні частки сторін по цьому майну з його поділом, та одночасно визначити право власності кожного з подружжя на ці частки. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги Позивача підлягають задоволенню, а саме необхідно провести розподіл майна подружжя визнавши за Позивачем право власності на 2/3 частини квартири за адресою по [ADDRESS] Відповідно до ст. 88 ЦПК України з Відповідача на користь Позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору на суму 1125 грн. 34 коп. На підставі викладеного, оцінюючи докази в їх сукупності,

Outcome: partial