Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до Кіровоградського районного суду Кіровоградської області з позовом, в якому просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на його користь 1183699,35 грн та судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 23.02.2009 року він надав позику [PERSON] та [PERSON] в розмірі 5500 доларів США, про що вони надали письмову розписку, в якій зазначили, що повернуть позичені кошти не пізніше 15.04.2009 року, а у випадку несвоєчасного повернення боргу зобов`язались виплачувати компенсацію в розмірі 200 грн кожного дня до повернення позичених коштів в повному обсязі. Позичальники встановлені умови зобов`язання порушили, суму позики не повернули, тому їх заборгованість за основним боргом перед позивачем становить 149976,75 грн, що є еквівалентом 5500 доларів США за курсом НБУ цієї валюти станом на 19.03.2020 року. Також до суми заборгованості включається компенсація, передбачена розпискою в розмірі 200 грн на день, загальна сума якої становить 798000 грн. Крім того, у зв`язку з простроченням грошового зобов`язання, до заборгованості включено три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення, оскільки інший розмір процентів договором між сторонами не встановлювався, а також проценти на рівні облікової ставки Національного банку України. Три проценти річних за період з 16.04.2009 року по 20.03.2020 року на суму заборгованості становить 49184,15 грн. Сума нарахованих процентів за вказаний період складає 213738,45 грн. 16.02.2018 року [PERSON] здійснив часткове повернення заборгованості шляхом перерахування 27200 грн, які враховані в рахунок погашення процентів, відтак сума процентів зменшилась і становить 186538,45 грн. Повернення частини взятих в позику коштів позичальником [PERSON] 16.02.2018 року свідчить про визнання ним свого боргу, що є підставою переривання строку позовної давності. Звернення до суду із даним позовом здійснено в межах строку позовної давності, тому позивач просить солідарно стягнути з відповідачів сукупну суму заборгованості, яка становить 1183699,35 грн та судові витрати. Представник відповідача у відзиві на позов вказав, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки він сплинув 16.04.2012 року. Перераховування коштів [PERSON] , здійснене 16.02.2018 року поза межами строку позовної давності, що не може вважатись перериванням строку позовної давності, тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог через пропуск позивачем строку позовної даності. В судовому засіданні представник позивача адвокат Данилюк Н.В. позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Представник відповідачів адвокат Ігнатенко В.В. позовні вимоги не визнав, підтримав клопотання, зазначене у відзиві на позов щодо застосування до спірних правовідносин позовної давності. Пояснив, що відповідачі не оспорюють факт складання та підписання ними розписки 23.02.2009 року, однак наявність квитанції про грошовий переказ, здійснений у 2018 році [PERSON] на користь позивача, не є належним доказом, який доводить визнання платником боргу та не доводить переривання позовної давності. На запитання представника позивача, щодо здійснення вищевказаного грошового переказу, представник відповідачів пояснив, що вказаний платіж не є добровільним визнанням позичальником [PERSON] боргу перед [PERSON] , так як у платіжному документі відсутнє зазначення, що даний переказ здійснений в рахунок саме боргового зобов`язання. Представник відповідачів категорично заперечив проти того, що перебіг строку позовної давності розпочався у 2018 році, оскільки переривання строку позовної давності можливе лише в межах цього строку. Докази переривання позовної давності позивачем не надано. Перелік причин переривання такого строку встановлений законом і розширеному тлумаченню він не підлягає, тому представник відповідачів наполягає, що строк позовної давності за даними вимогами закінчився 16.04.2009 року. Оскільки позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, тому представник відповідачів просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази по справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 23.02.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого останній отримав у борг грошові кошти в сумі 5500 доларів, які зобов`язався повернути в повному обсязі не пізніше 15.04.2009 року. У випадку несвоєчасного повернення зобов`язався сплачувати 200 грн за кожен день прострочення до повного розрахунку. На підтвердження укладення вищезазначеного договору позики [PERSON] 23.02.2009 року була написана відповідна розписка. В свою чергу [PERSON] на випадок непередбачених обставин взяв на себе зобов`язання по поверненню грошового боргу в повному обсязі на умовах визначених в розписці, про що також зазначив у розписці (а.с.14). З дубліката квитанції № 95188460187717835210 від 16.02.2018 року вбачається, що 16.02.2018 року здійснено перерахування коштів відправником [PERSON] одержувачу [PERSON] на суму 27200 грн, в якості призначення платежу вказано «Переказ на карту ПриватБанка» (а.с.15). Згідно з\~ст.ст.1046,\~1049\~ЦК України\~за договором\~позики одна\~сторона (позикодавець)\~передає у\~власність другій\~стороні (позичальникові)\~грошові кошти\~або інші\~речі,\~визначені родовими\~ознаками,\~а позичальник\~зобов`язується повернути\~позикодавцеві таку\~ж суму\~грошових коштів\~(суму\~позики)\~або таку\~ж кількість\~речей того\~ж роду\~та такої\~ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до\~вимог ст.1047\~ЦК України\~договір позики\~укладається у\~письмовій формі,\~якщо його\~сума не\~менш як\~у десять\~разів перевищує\~встановлений законом\~розмір неоподатковуваного\~мінімуму доходів\~громадян,\~а у\~випадках,\~коли позикодавцем\~є юридична\~особа,\~-\~незалежно від\~суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Нормами ст.1048\~ЦК України\~визначено,\~що позикодавець\~має право\~на одержання\~від позичальника\~процентів від\~суми позики,\~якщо інше\~не встановлено\~договором або\~законом.\~Якщо договором\~не встановлений\~розмір процентів,\~їх розмір\~визначається на\~рівні облікової\~ставки Національного\~банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові\~\~від 2 липня 2014 року № 6-79цс14). Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов`язанням її повернення, та дату отримання коштів. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме така правова позиція про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. З огляду на зміст наданої розписки, суд приходить до висновку про виникнення між особами, які її уклали, грошових зобов`язань, які випливають із договору позики. За встановлених судом обставин, [PERSON] виконав взяті на себе зобов`язання та надав [PERSON] грошові кошти в позику, які позичальник отримав та зобов`язався повернути у строк до 15.04.2009 року, що підтверджується письмовою розпискою. Дана обставина визнається сторонами. Презумпція правомірності правочину не спростована. За змістом ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно ч.1\~ст.625\~ЦК України\~боржник не\~звільняється від\~відповідальності за\~неможливість виконання\~ним грошовогозобов`язання. Відповідно до правового висновку, наданою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22.05.2018 року по справі № 369/6892/15-ц та в постанові від 14.11.2018 року по справі № 183/1617/16, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. За встановленими судом обставинами відповідачі [PERSON] та [PERSON] є боржниками за договором позики. Проте у строк, визначений сторонами договору, - до 15.04.2009 року, свої зобов`язання щодо повернення позичених коштів не виконали, чим допустили порушення прав позикодавця, яке не поновлено на даний час, тому він може вимагати повернення боргу разом зі сплатою неустойки за розпискою щодо позики грошей від 23.02.2009 року, інфляційних нарахувань, а також процентів від суми позики в розмірі на рівні облікової ставки НБУ. Згідно ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.ст. 257, 267 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За змістом цієї норм ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору позики, укладеної 23.02.2009 року, сторони домовились, що [PERSON] та [PERSON] зобов`язані повернути весь борг до 15.04.2009 року, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржниками строку погашення заборгованості, а тому й початок перебігу позовної давності починається з моменту порушення строку його погашення, а саме з 16.04.2009 року. Відповідно до ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Представник позивача в підтвердження переривання строку позовної давності посилається на грошовий переказ в сумі 27200 грн, здійснений 16.02.2018 року [PERSON] отримувачу [PERSON] . Належних, допустимих та переконливих доказів того, що протягом строку позовної давності, який розпочався 16.04.2009 року, цей строк переривався, суду не надано. Перерахування [PERSON] коштів [PERSON] у 2018 році здійснено поза межами строку позовної давності. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові від 23.12.2015 року по справі № 6-30766ск15 висловлено позицію, відповідно до якої переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. У зв`язку з чим суд відхиляє доводи сторони позивача, стосовно того, щодо наявності доказів про переривання строку позовної давності за вимогами, що виникли внаслідок неналежного виконання відповідачами зобов`язань по поверненню грошових коштів за договором позики, укладеному 23.02.2009 року. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В правовій позиції, наданої Верховним Судом України у справі за № 6-2469цс16, зазначено, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Відповідно до висновку ВП ВС, викладеному в постанові від 30.01.2019 року по справі №706/1272/14-ц, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин. \~ \~ \~ \~Належних та допустимих доказів щодо наявності поважних причин пропуску позовної давності позивачем та його представником суду не надано. Таким чином, враховуючи що з 16.04.2009 року почався перебіг позовної давності, який закінчився 16.04.2012 року, проте до суду позивач звернувся лише 07.04.2020 року, отже, ним було пропущено встановлений законом трирічний строк загальної позовної давності, а представником відповідачів заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, до яких належать сплата судового збору та витрати на професійну правничу допомогу, суд виходить з вимог ст.ст.133, 134, 137 ЦПК України. При пред`явленні даного позову позивачем сплачено судовий збір в сумі 10510,00 грн, що підтверджується дублікатом квитанції № 0.0.1663158834.1 від 29.03.2020 року, а також випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України (а.с.1, 20). В якості\~підтвердження понесення\~позивачем витрат\~на професійну\~правничу допомогусуду надано ордер на надання правничої (правової) допомоги [PERSON] в Кіровоградському районному суді Кіровоградської області адвокатом Данилюк Н.В., договір про надання правничої допомоги та представництво інтересів, розрахунок суми гонорару за надану правничу (правову) допомогу та квитанцію до прибуткового касового ордера № б/н від 26.03.2020 року. Вказані документи свідчать, що загальна вартість правової допомоги, наданої позивачу адвокатом Данилюк Н.В., складає 14020,00 грн, яка включає в себе вартість за комплекс виконаних адвокатом робіт, документально підтверджено сплату цієї суми коштів позивачем. Згідно з\~ч.1,\~ч.2\~ст.141\~ЦПК України\~ судовий\~збір покладається\~на сторони\~пропорційно розміру\~задоволених позовних\~вимог. У разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються - на позивача. Таким чином, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати по справі, що включають судовий збір та витрати [PERSON] на професійну правничу допомогу, суд покладає на позивача. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами ст.ст.253, 256, 257, 261, 267, 526, 527, 530, 625, 1046-1049 ЦК України.

Outcome: dismissed