Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом, в якому просив розірвати укладений з відповідачкою [PERSON] шлюб, зареєстрований 01.02.2011 року Княжолуцькою сільською радою Долинського району Івано-Франківської області, а малолітнього сина [PERSON], [INFO], залишити з ним на проживанні. Свої вимоги мотивував тим, що 01 лютого 2011 року він уклав з [PERSON] шлюб, зареєстрований Княжолуцькою сільською радою Долинського району Івано-Франківської області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено запис № 2. Від даного шлюбу [INFO] року в них народився син [PERSON]. З початку подружніх відносин в них виникали непорозуміння, але вони були незначними. Однак, на початку січня 2016 року він застав дружину вдома з іншим чоловіком і йому стало відомо, що вона і раніше йому зраджувала. З того дня він проживає разом з малолітнім сином [PERSON] в будинку своїх батьків, відповідачка сина не відвідує та не цікавиться ним. Він переконаний, що зможе забезпечити своєму сину [PERSON] належні умови для виховання і розвитку та не чинитиме жодних перешкод відповідачці в спілкуванні з ним. Оскільки подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе, а відповідачка жодним чином не цікавиться їхнім малолітнім сином [PERSON], він змушений звернутися в суд з даним позовом. В судовому засіданні позивач повністю підтримав заявлені позовні вимоги, зіславшись на вищевикладені обставини та просив позов задоволити. Відповідачка позов визнала частково та пояснила, що позивач безпідставно звинувачує її в подружній зраді та на її заперечення не зважає. Крім того, він забрав їхнього сина до своїх батьків і погрожував їй, тому вона боялася приходити до дитини. На даний час вона зберегти шлюб не бажає і згідна на розлучення, однак категорично наполягає на тому, щоб малолітнього сина [PERSON] залишити з нею на проживанні. Вона є матір»ю дитини, бажає її виховувати і має для цього всі можливості, а позивач їздить на заробітки і залишає сина самого зі своєю матір»ю. Просила укладений з відповідачем шлюб розірвати, а неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], залишити з нею на проживанні. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служби у справах дітей Долинської РДА Івано-Франківської області згідно довіреності від 04.01.2016 року [PERSON] пояснив, що орган опіки і піклування прийшов до висновку про те, що після розірвання шлюбу між батьками малолітнього сина [PERSON], [INFO], слід залишити на проживанні з матір'ю [PERSON], оскільки це відповідатиме інтересам дитини. Він даний висновок повністю підтримує та просить взяти його до уваги при постановленні рішення. Дослідивши та оцінивши здобуті й перевірені в судовому засіданні докази, суд вважає, що заявлений позов належить до часткового задоволення, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 112 ч.2 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з подружжя, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 01.02.2011 року, видане Княжолуцькою сільською радою Долинського району Івано-Франківської області (а.с. 4), підтверджує, що сторони по справі 01 лютого 2011 року зареєстрували шлюб, актовий запис № 2. Про те, що від цього шлюбу у них 01.02.2013 року народився син [PERSON], свідчить свідоцтво про його народження серії [NUMBER] від 12.02.2013 року, видане виконкомом Княжолуцької сільської ради Долинського району Івано-Франківської області (а.с. 6). В судовому засіданні встановлено, що між сторонами по справі склалися неприязні стосунки, оскільки в них виявилися різні погляди на сімейне життя та обов'язки. Сторони з січня 2016 року проживають окремо, сімейних відносин не підтримують, зберегти сім'ю не бажають та категорично наполягають на розлученні, вказуючи, що примирення між ними неможливе. За таких обставин суд вважає за необхідне в цій частині позов задоволити, укладений між [PERSON] та [PERSON] шлюб розірвати, прізвище відповідачки після розірвання шлюбу не змінювати. Вирішуючи питання про визначення місця проживання неповнолітнього сина сторін [PERSON], [INFO], суд прийшов до наступних висновків. Згідно з п. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Частиною 1 ст. 160 Сімейного Кодексу України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 161 цього кодексу, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно з п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до п.1 ст. 3 в Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Долинської РДА Івано-Франківської області про визначення місця проживання дитини № 461/01-26/55 від 09.06.2016 року (а.с. 67-68), орган опіки та піклування вирішив рекомендувати суду після розірвання шлюбу між батьками залишити малолітнього [PERSON], [INFO], на проживання з матір'ю [PERSON] В судовому засіданні позивач не навів доказів, які б могли служити підставою для розлучення дитини з матір»ю, не вказав виняткових обставин, що могли б служити підставою для такого розлучення. За таких обставин суд вважає, що в позові [PERSON] в цій частині слід відмовити та після розірвання шлюбу неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], залишити на проживанні з матір»ю - відповідачкою по справі [PERSON] На підставі викладеного, п. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст.ст. 19,105,112,160,161 Сімейного кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України»,

Outcome: approved