Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду 12 липня 2016 р. з позовом, який в подальшому неодноразово уточнював, 24.06.2019 р. в останній раз, вказавши, що з 20.11.2012 р. він працював на посаді виконуючого обов`язки директора та директора Запорізької філії державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» (далі ДП «ЦСЕНСМ»). 11.09.2014 р. його звільнено з посади на підставі пункту 6 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Довгинцівського районного суду від 03.06.2015 р. його поновлено на роботі. Рішення набрало законної сили. При винесенні рішення на його користь була стягнута заробітна плата за час вимушеного прогулу за 180 днів в сумі 41 727,60 гривень, витрати на правову допомогу 600 гривень, моральну шкоду 2 000 гривень. Він вважає, що заробітну плату за час вимушеного прогулу йому виплачено не в повному обсязі, так як фактично його поновлено на роботі лише 07.04.2016 р. і час вимушеного прогулу склав не 180, а 400 днів. Тому він просить стягнути за 220 днів вимушеного прогулу заробітну плату в сумі 51 000,40 гривень, індексацію в сумі 93 081,22 гривні за період з вересня 2014 року по день фактичної виплати, компенсацію за затримку виплати заробітної плати в сумі 54 895,10 гривень за період з вересня 2014 року по день фактичної виплати, витрати на правову допомогу в сумі 2 500,00 гривень, моральну шкоду за затягування виконання рішення суду в сумі 10 000,00 гривень. Покласти сплату судових витрат на відповідача. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Його представник адвокат Сілкіна М.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача ДП «ЦСЕНСМ» у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено у новій реакції. У відповідності до п. 9 ч. 1 Розділу ХІII Перехідних Положень ЦПК України у новій редакції - справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Вислухавши сторін по справі, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.06.2015 року позов [PERSON] до ДП «ЦСЕНСМ» було задоволено. Відповідно до резолютивної частини рішення (т. 1 а.с. 4-7 - копія рішення): «Визнати поважною причину пропуску строку для звернення до суду за позовом про поновлення на роботі. Поновити строк звернення до суду з позовом. Визнати наказ № 235-к від 11.09.2014 р. в частині звільнення [PERSON] незаконним. Поновити [PERSON] на посаді директора Запорізької філії державного підприємства «Центр сертифікації експертизи насіння та садивного матеріалу». Стягнути з державного підприємства «Центр сертифікації експертизи насіння та садивного матеріалу» середньомісячну заробітну пату за час вимушеного прогулу в розмірі 41 727 ( сорок одна тисяча сімсот двадцять сім ) грв. 60 коп., витрати на юридичну допомогу в розмірі 600 ( шістсот ) грн.. та моральну шкоду в розмірі 2 000 (дві тисячі) грн., а всього 50 327 ( п`ятдесят тисяч триста двадцять сім ) грв. 60 коп. Стягнути з державного підприємства «Центр сертифікації експертизи насіння та садивного матеріалу» на користь держави судовий збір у розмірі 243 ( двісто сорок три ) грв. 60 коп. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми платежу за один місяць. В іншій частині позову - відмовити.». Ухвалою від 22.12.2015 року Довгинцівським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області виправлено описку в рішенні суду, а саме зазначено в рішенні суду загальну суму до стягнення 44 327 (сорок чотири тисячі триста двадцять сім ) грв. 60 коп. , замість невірної суми - 50 327 (п`ятдесят тисяч триста двадцять сім ) грв. 60 коп. Рішення суду від 03.06.2015 року було оскаржено до апеляційної інстанції відповідачем. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.11.2015 року апеляційну скаргу відповідача було відхилено, рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 03 червня 2015 року залишено без змін http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/54258903. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.06.2016 року касаційну скаргу державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» відхилено. Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2015 року залишено без змін (т. 1 а.с. 8, 9 - копія ухвали). Всупереч вимог рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 червня 2015 року, відповідно до якого ДП «ЦСЕНСМ» повинно було негайно виконати рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі, позивача було поновлено наказом № 65-к лише 07.04.2016 року (т. 1 а.с. 3 - копія наказу). Відповідно до ч. 7 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України у разі поновлення працівника на роботі орган, який розглядає спір, приймає рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача підлягає начисленню відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року за № 100, з послідуючими змінами та доповненнями. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. При проведенні розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд бере за основу середньомісячну заробітну плату позивача за один день, розраховану у рішенні Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.06.2015 року. Так, відповідно до штатного розпису заробітна плата позивача складала 5 100 грн. Тоді середньомісячна заробітна плата позивача складе 231,83 грн. за один робочий день (заробітна плата за липень 2014 року 51 000 грн. за 23 робочих дня, за серпень 2014 року - 5 100 грн. за 21 робочий день (5 100 + 5 100 = 10 200 грн. за 44 робочих дня, по 231,82 грн. за робочий день ). Позивач також дотримувався даного розрахунку. Суд вважає, що період стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу має бути з 03.06.2015 року по 06.04.2016 року, тому що наказом від 07.04.2016 року позивача було поновлено на роботі та, починаючи з 07.04.2016 року, йому нараховувалась заробітна плата підприємством (т. 1 а.с. 74-76 - копія довідки). Кількість днів вимушеного прогулу з 03.06.2015 року по 06.04.2016 року (включно) складає 217 днів (червень 2015 р. - 19 днів, липень 2015 р. - 23 дні, серпень 2015 р. - 20 днів, вересень 2015 р. - 22 дні, жовтень 2015 р. - 21 день, листопад 2015 р. - 21 день, грудень 2015 р. - 23 дні, січень 2016 р. - 19 днів, лютий 2016 р. - 21 день, березень 2016 р. - 22 дні, квітень 2016 р. - 6 днів) х 231,82 грн. за один робочий день, всього 50 304,94 грн. Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з відрахуванням суми обов`язкових платежів та зборів. Згідно з частиною шостої статті 95 КЗпП України визначено, що заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Суд вважає, що вимога позивача про стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з врахуванням індексу інфляції не підлягає задоволенню, оскільки за своєю правовою природою зазначена сума середнього заробітку не вважається заробітною платою згідно з ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення», середній заробіток за час вимушеного прогулу не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є санкцією за невиконання власником або уповноваженим ним органом вимог КЗпП України. Аналогічної правова позиція викладена у постанові Верховного Суду 07.08.2019 року, справа № 523/15997/15-ц. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати» визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадяться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) тощо (стаття 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати»). Згідно із статтею 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться). Пункти 1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок) відтворюють положення Закону № 2050-ІІІ та конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій. Відповідно до пункту 3 Порядку компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) тощо. Таким чином, компенсації підлягають грошові доходи, які не мають разового характеру. Відповідно до пункту 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Враховуючи вищевикладені вимоги законодавства та обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову [PERSON] у частині стягнення компенсації за затримку виплати заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, оскільки зазначена компенсація виплачується відповідачем одночасно із виплатою заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, натомість позивач у період з 03.06.2015 року (дата поновлення на роботі за рішенням суду) по 06.04.2016 року не працював та відповідно заробітну плату не отримував. А середній заробіток за час вимушеного прогулу є разовою виплатою, а не нарахованою заробітної платою. Згідно з частиною 1 статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Судом встановлено порушення трудових прав позивача, що призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а тому суд вважає за необхідне захисти порушене право [PERSON] шляхом стягнення на його користь на відшкодування моральної шкоди 1 000,00 грн. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Право на професійну правничу допомогу гарантоване ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000 та від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Суд вважає, що вимога позивача щодо стягнення з відповідача на свою користь витрат на правничу допомогу не підлягає задоволенню, так як він не надав суду належних та допустимих доказів понесення ним даних витрат. Оскільки позивач на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, на підставі ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави, але пропорційно до задоволених вимог (551,20 грн (вимога майнового характеру) + 551, 20 грн (вимога немайнового характеру)). На підставі викладеного та

Outcome: partial