Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

[PERSON] є власником квартири №[ADDRESS], яка належить їй на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину № [NUMBER] від 28.11.2012 року, виданого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.4). Як вказувала позивач, що підтверджується довідкою КОМ ДІС «НОВА КОМ» №138 від 16.08.2018 року та довідкою Відділу реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради №8194 від 04.09.2018 року (а.с.6, 10), в зазначеному житловому приміщенні з 06.10.2014 року та по теперішній час значиться зареєстрованим, зокрема, її син [PERSON], [INFO]. Факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 04.01.1974 (а.с.14). Відповідно до акту від 13.08.2018 року, засвідченого ТОВ «Житлосервіс-КР» (а.с.5), з 2014 року [PERSON] не проживає в житловому приміщенні, розташованому за адресою: [ADDRESS]. Визначаючи характер спірних правовідносин, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між власником житла та членом його сімї (родичем прямої лінії споріднення), у звязку з чим регулюються ст.405 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п.33,34 Постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідач в належному позивачеві житловому приміщенні не проживає з 2014 року, добровільно обравши собі інше постійне місце проживання, перешкод в користуванні квартирою йому ніхто не чинив, в той час як реєстрація місця проживання відповідача створює позивачеві перешкоди в користуванні належною їй власністю, обмежуючи майнові права [PERSON], яка позбавлена можливості продати належну їй квартиру та вимушена сплачувати за відповідача додатково комунальні послуги, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість предявлених нею вимог негаторного позову та необхідність їх задоволення із визнанням [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно ст.141 ЦПК України, п.35 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь [PERSON] 704,80 грн. в рахунок відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору (а.с.1).

Outcome: approved