Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тріумф» (далі по тексту - відповідач, ТОВ «Тріумф») про встановлення факту перебування у трудових відносинах, встановлення формулювання про звільнення, зобов'язання вчинити дії та стягнення коштів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 01 квітня 2013 року по 19 жовтня 2013 року [PERSON] працювала в ТОВ «Тріумф» на посаді менеджера з кадрів, проте, трудовий договір у письмовій формі укладено не було, в її трудову книжку не було внесено відомостей щодо звільнення, наказів про прийом на роботу та звільнення з роботи видано не було, заробітну плату вона не отримувала, у зв'язку з чим просить суд захистити її порушене право шляхом встановлення факту перебування у трудових відносинах з вказаним підприємством, внесення формулювання про звільнення, зобов'язання до вчинення дій та стягнення на її користь не отриманої заробітної платні, відпускних та вихідної допомоги. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, вважали їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Також позивач пояснила, що з 01 квітня 2013 року по 19 жовтня 2013 року вона працювала в ТОВ «Тріумф» на посаді менеджера з кадрів без укладання трудового договору в письмовій формі. На її усні звернення до керівництва ТОВ «Тріумф» з проханням оформити її на роботу отримувала відмови. Як на доказ перебування в трудових відносинах з ТОВ «Тріумф» посилалась на наявність у неї оригіналів обхідних листків, графіків виходу на роботу, табелів, особових карток працівників, заяв, службових записок, які є документацією ТОВ «Тріумф». Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував. Надав суду письмові заперечення, в яких вважав позовні вимоги незаконними та необґрунтованими, в зв'язку з чим просив суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, допитавши свідків, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. За змістом ст. 21 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України) трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, або фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до частин 1 та 3 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги стосовно її фактичних трудових відносин з відповідачем, вказує на виконання нею обов'язків на посаді менеджера з персоналу, зокрема, організація кадрового діловодства на підприємстві, ведення обліку, оформлення трудових книжок, консультації керівників різних рівнів з питань організації управління персоналом, тощо, та посилається, як на докази вчинення нею зазначених дій, на додані нею до матеріалів справи оригінали обхідних листків, графіків виходу на роботу, табелів, особових карток працівників, заяв, службових записок. Частиною 4 ст. 24 КЗпП України встановлено, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Аналогічна правова позиція міститься у роз'ясненнях, наданих у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 6 листопада 1992 року, за яким фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того чи було прийняття на роботу належним чином оформлене. Таким чином, фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу та потребує доведення цих фактів відповідними засобами доказування. Разом з тим, пунктом 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» встановлено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Статтею 60 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Водночас, згідно з ч. 1 ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Дослідивши в судовому засіданні надані позивачем в якості доказів в обґрунтування позовних вимог оригінали обхідних листків, графіків виходу на роботу, табелів, особових карток працівників, заяв, службових записок, суд дійшов висновку про їх недопустимість у розумінні ст. 59 ЦПК України, оскільки одержані позивачем з порушенням встановленого законом порядку, а відтак і не бере їх до уваги. Тим більше, що і представник відповідача вказував на те, що зазначені оригінали документів є документацією ТОВ «Тріумф» та були викрадені з підприємства позивачем. Натомість, в матеріалах справи наявні наказ директора ТОВ «Тріумф» від 11 квітня 2013 року №24, за яким [PERSON] було допущено до тимчасового стажування в ТОВ «Тріумф» в період з 15 квітня 2013 року по 30 червня 2013 року (а.с.74), та наказ від 28 червня 2013 року №29, за яким термін тимчасового стажування було продовжено на період з 01 липня 2013 року до 30 вересня 2013 року (а.с.75). Відомості про накази містяться в Книзі реєстрації наказів ТОВ «Тріумф» (а.с.102). Крім того, допитані в судовому засіданні свідки підтвердили, що [PERSON] проходила стажування в ТОВ «Тріумф», в трудових відносинах з ТОВ «Тріумф» не перебувала, заробітну плату не отримувала. Зокрема, свідок [PERSON] пояснила, що, перебуваючи на посаді головного бухгалтера ТОВ «Тріумф», була відповідальною за стажування [PERSON] Зазначила, що в цей період [PERSON] дійсно виконувала її доручення з питань кадрової роботи. А свідок [PERSON] також підтвердила, що [PERSON] дійсно проходила стажування в ТОВ «Тріумф», при цьому зазначивши, що перебуваючи на посаді директора ТОВ «Тріумф» видала наказ про стажування [PERSON], а наказів про її прийняття на роботу чи звільнення не видавала. Таким чином, враховуючи викладене, судом достовірно встановлено та не спростовано позивачем, що остання у зазначений у позовній заяві період проходила саме стажування. Крім того, у цей час з заявою про прийняття на роботу до відповідача не зверталась, трудовий договір з відповідачем не укладала, в трудові відносини з відповідачем не вступала, а відповідач, в свою чергу, [PERSON] на роботу не приймав, відповідного наказу чи розпорядження не видавав, що також підтверджується наявною в матеріалах справи заявою позивача про прийняття її на роботу менеджером з персоналу з 01 квітня 2013 року, адресовану та направлену директору ТОВ «Тріумф» Литвин В.О. лише 23 жовтня 2013 року (а.с.36). Матеріали справи також не містять будь-яких інших доказів про те, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем, як то ознайомлення з Правилами внутрішнього трудового розпорядку, з посадовою інструкцією, документами, у яких обумовлено розмір щомісячної заробітної плати, визначено робоче місце тощо. Натомість, наявність наказів про допущення її до стажування в ТОВ «Тріумф» спростовує твердження позивача з посиланням на ч. 4 ст. 24 КЗпП України. Суд критично оцінює посилання позивача на те, що вона, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 24 КЗпП наполягала на укладенні трудового договору у письмовій формі, оскільки в матеріалах справи відсутні докази такого звернення. Отже, факт перебування [PERSON] в трудових відносинах з ТОВ «Тріумф» з 01 квітня 2013 року по 19 жовтня 2013 року позивачем не доведений та спростовується наявними у матеріалах справи доказами, а тому суд вважає позовну вимогу в цій частині необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Інші позовні вимоги в частині встановлення формулювання про звільнення, зобов'язання відповідача надати позивачеві завірену копію наказу про прийом на роботу, завірену копію наказу про звільнення, завірену довідку про заробітну плату та стягнення коштів є похідними від позовної вимоги про встановлення факту перебування в трудових відносинах, тому суд вважає, що вони задоволенню не підлягають. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Враховуючи викладене, беручи до уваги п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» та

Outcome: dismissed