Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, яку в подальшому уточнено, в якій просить суд визнати недійсним договір дарування 25/100 частки квартири від 27.08.2015, укладений між позивачем та відповідачем [PERSON], та застосувати наслідки визнання правочину недійсним у вигляді повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення правочину, шляхом визнання за [PERSON] 25/100 частки квартири за адресою: [ADDRESS]; визнати договір іпотеки, серія та номер 4682, виданий 25.09.2017 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харитоновою Я. М. недійсним в частині передачі 25/100 частки квартири, яку отримав [PERSON] від [PERSON] на підставі Договору дарування 27.08.2015. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що спірний договір дарування від 27.08.2015 був укладений під впливом обману з боку батька позивача [PERSON] . [PERSON] зазначає, що після дарування позивачем своєї частки квартири батькові, останній обіцяв переоформити усю належну йому частку квартири на ім'я своєї матері - [PERSON], яка згодом мала оформити спадковий договір із позивачем. Позивач вказує, що на час укладення спірного правочину відносини із батьком були добрі, але з часом відносини погіршилися. Оскільки після укладення спірного договору дарування [PERSON] не виконав наданої обіцянки, позивач вважає, що договір дарування є недійсним як такий, що укладений під впливом обману. Так як договір іпотеки, укладений між [PERSON] та [PERSON] 25.09.2017, є похідним від договору дарування від 27.08.2015, позивач зазначає про недійсність і договору іпотеки. 12.09.2017 ухвалою суду вказану позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків (том 1 а.с. 58-59). 22.09.2017 ухвалою суду відкрито провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду (том 1 а.с. 67). Крім того, ухвалою суду від 22.09.2017 задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження у будь-який спосіб 25/100 частини квартири [ADDRESS], що належить [PERSON] (том 1 а.с. 69-70). 21.11.2017 ухвалою суду прийнято до розгляду уточнену позовну заяву [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], державний нотаріус Першої Харківської нотаріальної контори Тиндик І.В., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Шевченко В.Ю., [PERSON], приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Рудаєва В.О., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитонова Я.М., [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування, застосування наслідків визнання правочину недійсним та визнання недійсним договору іпотеки (том 1 а.с. 136). 22.01.2018 судом у судовому засіданні частково задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про допит свідків та долучення аудіозаписів розмов, а саме в частині виклику у судове засідання для надання пояснень свідками [PERSON] та [PERSON] , відмовлено у задоволенні клопотання в частині дослідження аудіозапису шляхом прослуховування. Крім того, судом на підставі ч. 2 ст. 84 ЦПК України відмовлено у задоволенні необґрунтованого клопотання представника позивача про витребування документів. З метою дотримання процесуальних прав учасників справи, на виконання пункту 9 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України, який набув чинності 15 грудня 2017 року, у судовому засіданні судом встановлені строки відповідачу для подання відзиву на позов, позивачу - відповіді на відзив, а також для подання пояснень третіми особами (том 1 а.с. 174-177). У судовому засіданні 09.02.2018 судом долучено до матеріалів справи відзив відповідача (том 1 а.с. 203-204). 02.03.2018 у судовому засіданні задоволено заявлене представником позивача [PERSON] клопотання щодо залишення без розгляду клопотання про допит позивача [PERSON] як свідка (том 1 а.с. 234-238). Також, ухвалою суду від 02.03.2018 задоволено клопотання представника позивача щодо витребування доказів. Витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Шевченко В. Ю. належним чином посвідчену копію договору дарування квартири від 06.03.2017, укладеного між [PERSON] та [PERSON] Витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Рудаєвої В. О. - належним чином посвідчену копію спадкового договору, серія та номер 796, виданий 29.05.2017. Витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитонової Я. М. належним чином посвідчену копію договору іпотеки, серія та номер: 4682, виданий 25.09.2017 (том 1 а.с. 232-233). Крім того, у судовому засіданні 02.03.2018 відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про долучення до матеріалів справи копії договору дарування, оскільки воно подано із порушенням вимог чинного законодавства та повернуто представнику позивача. Також, судом на підставі ч. 8 ст. 7 ЦПК України відмолено у задоволенні клопотання представника позивача щодо дослідження аудіозапису, оскільки воно подано з порушенням ст. 7 та ст. 100 ЦПК України та повернуто представнику позивача диск у зв'язку з відмовою в його долученні до матеріалів справи. У судовому засіданні судом відмовлено у задоволенні безпідставного та необґрунтованого клопотання представника відповідача [PERSON] про залучення до участі у справі як співвідповідача [PERSON], оскільки клопотання подано без урахування вимог ст. 51 ЦПК України (том 1 а.с. 234-238). 26.04.2018 у судовому засіданні судом залучено до матеріалів справи документи, надані на виконання ухвали суду від 02.03.2018 про витребування доказів (том 2 а.с. 60-70). Ухвалою суду задоволена заява представника позивача [PERSON] про залишення без розгляду позову в частині позовних вимог щодо визнання недійсними договору дарування квартири від 11.05.2016 та договору дарування квартири від 06.03.2017 (том 2 а.с. 55-56). Крім того, у судовому засіданні судом, відповідно до вимог ст. 49 ЦПК України, прийнято до розгляду уточнену позовну заяву, подану до суду 26.03.2018 (том 2 а.с. 60-70). Також, задоволено клопотання представника позивача щодо долучення до матеріалів справи документів. Ухвалою суду від 26.04.2018 заяву-клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів повернуто позивачеві без розгляду (том 2 а.с. 57-58). У судовому засіданні судом задоволено клопотання представника позивача щодо допиту позивача [PERSON] як свідка (том 2 а.с. 60-70). Позивачем подано до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій він позовні вимоги підтримав (том 1 а.с. 94). Представники позивача [PERSON] та [PERSON], які діють на підставі довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням уточнень підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідач [PERSON], який одночасно представляє інтереси третьої особи [PERSON], та представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на безпідставність і необґрунтованість вимог позивача, просили у задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у наданому суду відзиві (том 1 а.с. 181-186). Третя особа - державний нотаріус Першої Харківської державної нотаріальної Тиндик І. В. у судове засідання не з'явився, надав суду письмові заперечення, у яких зазначив, що 27 серпня 2015 року до нього звернулися [PERSON] та [PERSON] для посвідчення договору дарування частини квартири. Після встановлення волевиявлення сторін, нотаріусом було роз'яснено наслідки укладення такого договору. Під час спілкування із нотаріусом сторони підтверджували, що договір відповідає дійсним намірам сторін, у відповідності до волі [PERSON], без будь-якого тиску. Просив справу розглядати за його відсутності (том 1 а.с. 89, 150, 209). Третя особа [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що з червня 2016 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] Під час укладення спірного договору дарування присутня не була, свідком будь-яких домовленостей, які передували укладенню цього договору, також не була. Зазначила, що між нею та дружиною позивача склалися неприязні стосунки, вважає, що підставою для подання позову стало саме непогодження сина із одруженням батька. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON], що діє на підставі довіреності, проти задоволення позовних вимог заперечувала. Третьою особою [PERSON] подано до суду заяву про розгляд справи без його участі. Крім того, у вказаній заяві [PERSON] повідомив суд про те, що зобов'язання за договором позики, виконання якого було забезпечено договором Іпотеки від 25.09.2017 за реєстровим № 4683, виконано в повному обсязі. Треті особи - приватні нотаріуси Харківського міського нотаріального округу Харківської області Шевченко В. Ю., Рудаєва В. О. та Харитонова Я. М. у судове засідання не з'явилися, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомили. Вислухавши пояснення представників позивача, відповідача, представника відповідача, представника третьої особи [PERSON], третьої особи [PERSON], представника третьої особи [PERSON], показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, докази, надані в обґрунтування позову та його заперечення, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають , виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Виходячи з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що квартира № [ADDRESS], належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві спільної сумісної власності (том 1 а.с. 16). 27 серпня 2015 року між [PERSON] (дарувальник), з однієї сторони, та [PERSON] (обдарований), з іншої сторони, укладено договір дарування частки квартири, посвідчений державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори Тиндик І. В., зареєстрований в реєстрі за № 7- 469 (том 2 а.с. 9-10). Відповідно до п. 1 вказаного договору, [PERSON] безоплатно передав, а [PERSON] прийняв у власність 1/4 частку у праві спільної часткової власності на квартиру № [ADDRESS], яка в цілому складається з 3-х жилих кімнат, житловою площею 48,0 кв. м, загальною площею 71,9 кв. м. В п. 7 Договору сторони стверджують, що договір цей не приховує інший правочин і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Згідно п. 8 сторони стверджують та повідомляють, що в момент укладення цього договору вони усвідомлюють значення своїх дій, розуміють природу договору, при укладанні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення, правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За п. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Питання нотаріального посвідчення правочину врегульовано нормами ст. 209 ЦК України, частина 3 якої передбачає, що нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього Кодексу. Як встановлено судом, спірний договір дарування підписаний позивачем, що ним визнається, та посвідчений нотаріусом, який зобов'язаний до укладання цивільно-правових угод з'ясувати волевиявлення сторін, роз'яснити сторонам вид правочину, його умови та правові наслідки укладання. У своїх запереченнях з приводу заявлених вимог державний нотаріус Тиндик І. В. неодноразово пояснив, що ним було виконано обов'язкову частину нотаріальних дій, що полягали у з'ясуванні намірів та волевиявлення сторін, було роз'яснено умови та наслідки укладеного правочину (том 1 а.с. 89, 150, 209). Відповідно до вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як встановлено у судовому засіданні позивач у своїх поясненнях як свідка зазначав суду, що він розумів, що укладає саме договір дарування і його ніхто не примушував, до нотаріуса звернувся добровільно. Відповідно до положень ч. 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на такі положення закону, доводи позивача та його представників стосовно того, що відсутність волевиявлення [PERSON] на дарування частки квартири своєму батькові підтверджується аналізом обставин, які передували укладенню спірного договору, не є належними та допустимими доказами в розумінні процесуального закону. У судовому засіданні допитаний як свідок позивач [PERSON] пояснив, що на момент укладання спірного договору дарування йому було 21 рік. Батько, тобто відповідач по справі, сказав [PERSON] оформити на нього договір дарування тієї частини квартири, що належить [PERSON] А в свою чергу [PERSON] згодом подарує належну йому частину квартири бабусі позивача, яка оформить на останнього спадкове майно. Проте, свідок зазначив, що його обманули при укладенні договору дарування. Крім того, свідок пояснив, що в нього не було перешкод для оформлення вказаного договору в 2015 році належної йому частини на бабусю. Свідок [PERSON] пояснила, що відповідач [PERSON] є батьком її зятя. В травні 2015 року була розмова між сторонами у квартирі відповідача, а в серпні 2015 року - у квартирі дітей, про дарування квартири. Метою спірного договору дарування, як зазначила свідок, було те, щоб позивач [PERSON] подарував батьку [PERSON] свою частину квартири, а на нього потім буде оформлено батьком та бабусею заповіт. Позивач підписав документи на користь батька. Дату договору дарування свідку не відомо, так як і не відомо про інші правочини між сторонами. Свідок пояснила, що під час укладення договору дарування вона присутньою не була. Також, [PERSON] зазначила, що зі слів [PERSON] їй відомо, що відповідач виписав свого сина, тобто позивача, без його згоди, після чого останній втратив довіру до свого батька. Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що в серпні 2015 року була розмова між її свекром, тобто відповідачем, та чоловіком свідка - [PERSON], в квартирі, де проживає позивач та свідок, у присутності останньої та матері [PERSON] Свідок пояснила, що відповідач попросив подарувати йому частину квартири позивача, а потім він подарує частину бабусі, яка в свою чергу оформить на позивача спадковий договір. Інша розмова відбулась в травні 2015 р. у квартирі відповідача, в якій також йшла мова про договір дарування. Бабуся при цій розмові присутня не була. Але потім відповідач виписав позивача та змінив замки у квартирі. Наразі відносин між батьком та сином немає. Виходячи зі змісту частини 1 статті 215 ЦК України, підставою для визнання угоди недійсною є недотримання стороною (сторонами) вимог, встановлених статтею 203 вказаного Кодексу, саме на момент укладення такої угоди. Тому показання свідків [PERSON] та [PERSON] не можуть бути визнані безспірним доказом відсутності вільного волевиявлення [PERSON] на укладення договору дарування, оскільки вказані особи не були присутні при укладенні цього договору, але лише знали про намір позивача на його укладення. Інших доказів, які б свідчили про введення позивача в оману зі сторони відповідача при укладанні правочину, позивачем не надано. Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована. Зазначене дає суду підстави вважати, що дії позивача [PERSON], направлені на дарування належної йому частки квартири своєму батькові, були добровільним волевиявленням. При цьому суд враховує, що ст. 203 ЦК України, насамперед, встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а конкретні підстави для визнання договорів недійсними визначені ст. ст. 218 - 235 ЦК України, і такі підстави також повинні мати місце саме на час укладення такого договору. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом, просив визнати недійсним договір дарування з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України. В ході допиту позивача як свідка [PERSON] надав пояснення і підтримав заявлені вимоги з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України. Відповідно до ст. 230 ЦК України, з підстав якої було заявлено позов, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми ст. 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Відповідно до ч. 2 ст. 626 ЦК України, договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони. Відповідно до ст. 202, 717 ЦК України, за своєю правовою природою договір дарування є, як правило, одностороннім договором, тобто таким, коли одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність, причому, остання не приймає на себе ніяких обов'язків, а стає лише власником цього майна або наділяється правом вимагати передання йому дарунка. Цивільний кодекс України прямо встановлює заборону обумовлення в договорі дарування обов'язку обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, що передбачено ч. 2 ст. 717 ЦК України. Особливості ж двостороннього договору дарування пов'язані з встановленням у договорі обов'язку обдаровуваного вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення, а також із своєрідним комплексом прав та обов'язків сторін у договорі (ст. 725 ЦК України). Отже, спірний договір дарування від 27.08.2015 є саме одностороннім договором. Що стосується заявлених позовних вимог щодо визнання недійсним договору іпотеки, то суд зазначає наступне. Судом встановлено, що 25.09.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитоновою Я. М., зареєстрованого в реєстра за № 4682. Предмет іпотеки - квартира № [ADDRESS] (а.с. 48-49). Зі змісту позовної заяви не вбачаються підстави, за яких позивач просить суд визнати недійсним зазначений договір іпотеки. В судовому засіданні у представника позивача [PERSON] з'ясовувалося питання щодо конкретизації підстав, з яких позивач просить визнати недійсним договір іпотеки, представник позивача зазначив, що вимога про визнання договору іпотеки в частині недійсним є похідною від вимоги про визнання договору дарування недійсним. Самостійних підстав недійсності договору іпотеки позивачем ані у позові, ані у судовому засіданні його представниками не зазначено. З урахуванням положень статті 13 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, суд не вправі розглядати недійсність оспорюваного договору іпотеки з інших - не заявлених позивачем підстав. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов'язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Обравши способом захисту визнання правочинів недійсними, позивач у силу положень процесуального закону зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину, що ним зроблено не було. Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, тому відсутні підстави як для визнання договору дарування недійсним, так і для визнання недійсним у відповідній частині договору іпотеки. А, отже, відмовляє у задоволенні позову в цій частині. Враховуючи, що у задоволенні вимог про визнання недійсним спірного договору дарування судом відмовлено, то вимоги про визнання права власності на частину спірної квартири задоволенню не підлягають, оскільки також є похідними вимогами. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то судовий збір на користь позивача з відповідача не стягується. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed