Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. [PERSON] в судове засідання не з'явився подав до суду заяву в якій просить справу розглядати без його участі позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Позовні вимоги мотивує тим, що 18 грудня 2006 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою у відділі реєстрації актів цивільного стану Косівського районного управління юстиції Івано-Франківської області за актовим записом № 151. Від даного шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO]. Причиною розпаду сім'ї стало те, що протягом шести років, шлюбні відносини між ними припинено і кожен з них веде окреме особисте життя. В них різні погляди на життя, ведення спільного господарства, ставлення один до одного. Вважає, що шлюб існує формально, подальше збереження сім'ї суперечить його інтересам. Просив шлюб розірвати, неповнолітнього сина залишити на проживанні з відповідачкою. Відповідачка у справі, [PERSON] в судове засідання не зявилася подала до суду заяву в якій просить справу розглядати без її участі. Позов визнає. Суд, вивчивши матеріали справи вважає, що позов підлягає до задоволення, із таких підстав. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як вбачається із матеріалів справи, сторони зареєстрували шлюб 18 грудня 2006 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Косівського районного управління юстиції Івано-Франківської області про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 151 (а.с.3). У вказаному шлюбі народився син [PERSON], [INFO] (а.с.4). Причиною розпаду сім'ї стало те, що шлюб носить формальний характер. Згідно з ч. 1 ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 р., вбачається, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Щодо позовних вимог в частині визначення місця проживання неповнолітньої дитини з матір'ю, суд виходить з того, що згідно ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, що мають виключні обставини, розлучати з матір'ю. Враховуючи вищенаведені обставини,

Outcome: approved