Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 09 червня 1984 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою по справі [PERSON] [INFO] в Горлівському міському відділі реєстрації актів цивільного стану у Донецькій області . Від шлюбу у них народилися діти, котрі в цей час є повнолітніми та мешкають окремо від них. Шлюб з відповідачем по справі - [PERSON] виявився невдалим, вони не стали рідними людьми, у них виявилися різні погляди на життя, на ведення домашнього господарства, за період шлюбу відповідачка по справі провокувала скандали, крім того, в неї з'явився новий чоловік в період їхнього шлюбу. Шлюбні відносини між ними припинені з 2009 року, і вони стали мешкати окремо. До тепер між ними не досягнуто взаємопорозуміння про збереження шлюбу. Суперечки про розподіл спільного майна подружжя нажитого в період шлюбу у них з відповідачкою не має. Просить суд розірвати шлюб між ним - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], котрий був зареєстрований у Горлівському міському відділі реєстрації актів цивільного стану за № 1283 від 09 червня 1984 року. [PERSON] в судове засідання не з'явився. 09 грудня 2014 року направив на адресу суду Заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечував (а.с.10). Відповідач [PERSON], повідомлена у встановленому порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи, не використала наданого їй законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача вважає можливим відповідно до правил ч. 1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обгрунтованість. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 09 червня 1984 року, який було зареєстровано Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Горлівського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 1283 (а.с.11). Від шлюбу у них народилися діти, котрі в цей час є повнолітніми та мешкають окремо від них. Шлюб сторін виявися невдалим, вони не стали рідними людьми, у них виявилися різні погляди на життя, на ведення домашнього господарства, за період шлюбу відповідачка по справі провокувала скандали, крім того, в неї з'явився новий чоловік в період їхнього шлюбу. Шлюбні відносини між ними припинені з 2009 року, і вони стали мешкати окремо. До тепер між ними не досягнуто взаємопорозуміння про збереження шлюбу. Суперечки про розподіл спільного майна подружжя нажитого в період шлюбу у них з відповідачкою не має. В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв'язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно - правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно ч. 1 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст. 56 Сімейного кодексу України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишити прізвище «[PERSON]». Таким чином у суду є усі підстави для задоволення позовних вимог та розірвання шлюбу між сторонами, так як подальше спільне життя подружжя та збереження сім'ї неможливе. На підставі викладеного,

Outcome: approved