Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на наступне. [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири, яка розташована за адресою: м. Сєвєродонецьк, вул. Маяковського, 25-А/33. В спірній квартири зареєстрований відповідач, яка з 2007 року не проживає без поважних причин. Збереження реєстрації відповідача у належній позивачу квартирі змушує позивача нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг та перешкоджає вільному користуванню та розпорядженню нерухомою власністю. У звязку із викладеним позивач просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою № 33 будинку № 25-А по вулиці Маяковського міста Сєвєродонецька Луганської області. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з підстав, які викладені в позові. Додатково пояснила, що в теперішній час прізвищем відповідача є «Радченко» у звязку із укладенням шлюбу, станом на момент приватизації квартири прізвищем відповідача було «Чіркова». Відповідач у судове засідання не зявилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Заяви про розгляд справи без її участі до суду не надходило, відзиву на позов від відповідача також не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи за відсутності відповідача. У звязку з наведеним, суд вважав за можливе слухати справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього, про що було постановлено ухвалу, яка відображена в протоколі судового засідання. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб В судовому засіданні було встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло № 71, виданого Фондом комунального майна Сєвєродонецької міської ради 05.10.1994 року згідно із розпорядженням (наказом) № 5875 від 30.09.1994 року. Суд враховує, що відповідач [PERSON] є співвласником вищевказаної квартири, права користування якою її просить позбавити позивач. Відповідно до пункту 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 07.02.2014 № 5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК УРСР. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Отже, визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 33 будинку № 25-А по вулиці Маяковського міста Сєвєродонецька Луганської області, призведе до обмеження права останньої у користуванні своєю власністю, що суперечить положенням ст. 317 ЦК України, яка розкриває зміст права власності та ст. 319 того ж Кодексу, яка гарантує кожному власнику право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, що також включає і право бути зареєстрованим за місцезнаходженням житлового приміщення, яке особі належить на праві приватної власності, незалежно від фактичного проживання або непроживання такого співвласника у житловому приміщенні. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що слід відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Вирішуючи питання про роз поділ судових витрат у цій справі суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачем не було заявлено судових витрат до відшкодування. Отже, судові вимтрати, які підлягають розподілу, у цій справі відсутні.

Outcome: dismissed