Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору : служба у справах дітей Чортківської міської ради Тернопільської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В позовній заяві вказав, що проживає та є власником житлового будинку [ADDRESS] . В даному будинку прописані відповідачі, які являються позивачу колишньою дружиною та сином, однак, більше року, а саме: з 26 березня 2014 року, в ньому не проживають. Те, що відповідачі прописані в даному будинку завдає позивачу незручностей, тому він змушений звернутися в суд за захистом своїх прав. Просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житлом, а саме: будинком [ADDRESS] . Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримують, з підстав наведених у ньому, просять задоволити. Представник відповідачів - адвокат Камінський М.В. в судовому засіданні позов не визнає. Подав відзив на позов, в якому зазначив, що між сторонами була домовленість, яка полягала в тому, що відповідачі добровільно випишуться з будинку позивача після того, як введуть в експлуатацію свій житловий будинок, який будують у Київській області . Син позивача - [PERSON] , зимою і літом приїздить до батька в [ADDRESS] має свою кімнату та особисті речі. Тому твердження позивача, що відповідачі з 2014 року безперервно не проживають в його будинку є неправдивими. Просить відмовити у задоволенні позову повністю. Представник служби в справах дітей Чортківської міської ради Дацюк В.С. підтримав рішення та розпорядження Чортківської міської ради про надання дозволу [PERSON] на зняття з реєстрації дитини [PERSON] , без дозволу матері, [PERSON]. Проти задоволення позову не заперечує. Вислухавши учасників процесу, свідків, дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задоволити частково з наступних мотивів. Позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , який належить йому на підставі договору дарування від 23 червня 2009 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23 червня 2009 року. В даному будинку зареєстровані відповідачі, що стверджується довідкою № 141 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою відділом з питань державної реєстрації Чортківської міської ради Тернопільської області.. Відповідачка [PERSON] є колишньою дружиною позивача [PERSON] .. Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 02 квітня 2014 року шлюб між ними було розірвано; сина [PERSON] , [INFO] , залишено проживати з матір`ю. Згідно з актами про встановлення факту не проживання від 12.01.2018 року, 18.07.2018 року, 25.01.2019 року відповідачі по місцю прописки - в [ADDRESS] , 27 не проживають з 26 березня 2014 року. Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою ст.156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом цієї норми права, користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Однак, відповідач [PERSON] не відносяться до кола осіб, визначених цими нормами права, тому власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Такі ж висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-709 цс 16. Стосовно вирішення позовних вимог до неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 31 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла 14 років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини чи здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності. Обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце Питання визначення місця проживання малолітніх та неповнолітніх регулюється ст. 29 Цивільного кодексу України, яка визначає місце проживання фізичної особи в залежності від її віку. Відповідно до частини 2 ст. 29 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч.3 ст. 160 Сімейного кодексу України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Таким чином, закон надає дитині право обирати самостійно місце свого проживання після досягнення 14 років. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно із зазначеними положеннями законодавства визнання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житлом, суперечить інтересам дитини, порушує його право мати місце реєстрації та право на житло. Крім того, свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суду пояснили, що [PERSON] не проживає з позивачем з часу розлучення. Однак, син [PERSON] часто приїжджає до батька, як на зимові так і на літні канікули. Останній раз приїздив цього року на Великодні свята та пробув в будинку батька приблизно чотири дні. Проживання неповнолітнього [PERSON] разом із матір`ю, поза межами житлового будинку, де проживає і власником якого є його батько, не свідчить про його свідоме залишення житла і не призводить до втрати ним права користування цим житлом. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 296/2411/16-ц, неповнолітня особа не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування належним його батьку житлом. При цьому, проживання дитини з новою сім`єю, наявність у відповідача житла, в якому можлива реєстрація дитини, не є правовими підставами для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Оскільки, син часто приїжджає до батька та бажає й надалі відвідувати його, тому позов в частині визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням не підлягає задоволенню. Враховуючи наведене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Outcome: dismissed