Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області з даною позовною заявою в якій просив визнати [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , стягнути з відповідачів у рівних частках на його користь понесені ним судові витрати у розмірі 2408 (дві тисячі чотириста вісім) грн. 00 коп. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] являється власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . У цьому будинку разом з ним зареєстрована його колишня дружина [PERSON] та її дочка [PERSON] , які фактично в будинку не проживають. Після того, як їх шлюб з відповідачкою [PERSON] було розірвано вона періодично була відсутня у належному йому будинку і там не проживала по 2- місяці, а потім на такий самий строк поверталася. 13.02.2021 [PERSON] виїхала з будинку і забрала свої особисті речі. Відповідач [PERSON] не проживає у вказаному вище будинку з 2014 року, оскільки виїхала за межі України до Франції. Відповідачі не приймають участі в утриманні будинку, проведенні ремонтних робіт та сплаті комунальних послуг. [PERSON] час від часу приходить до будинку, намагається забрати майно, вчиняє безпідставні сварки. Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду від 28.05.2021 відкрито провадження у даній справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Одночасно роз`яснено учасникам справи їх право на звернення до суду із клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, встановлено відповідачу 15-денний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі для подачі до суду відзиву на позовну заяву. Роз`яснено відповідачу, що у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Встановлено сторонам 5-денний строк з дня вручення цієї ухвали для подання заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Копія ухвали про відкриття провадження разом з копією позовної заяви та копіями доданих документів були надіслані відповідачам за адресами, зазначеними в позовній заяві. Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення відповідач [PERSON] отримала відправлення 14.07.2021 особисто (а.с.45), а отримання відправлення відповідачем [PERSON] підтверджується поштовим відстеженням №2310001227196, згідно якого відправлення вручено особисто 29.06.2021 (а.с.51). Від відповідача [PERSON] 22.07.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому вона зазначила, що позовні вимоги не визнає повністю та просить відмовити в задоволенні позовних вимог щодо визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Зазначила, що дійсно з 21.02.2021 не проживає в будинку позивача. Від відповідача [PERSON] відзиву на позовну заяву чи клопотання про розгляд справи у судовому засіданні із повідомленням (викликом) сторін до суду від відповідача не надходило. З огляду на вищезазначене суд, на підставі ч.5 ст.279 ЦПК України розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, клопотань сторін проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до суду не подано. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки розгляд справи відповідно до положень цього Кодексу здійснювався судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Вивчивши доводи позивача, викладені у позовній заяві, дослідивши надані письмові докази, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.02.1999 позивач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.13). Відповідно до реєстраційного посвідчення від 10.02.1999 будинок [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с.13 на звороті). З копії заочного рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 08.12.2015 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.14-15). З копії свідоцтва про народження від 02.10.2006 серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] та [PERSON] являються батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.16). Відповідно до копії довідки Виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області про склад зареєстрованих осіб №01/256 від 05.05.2021 в [ADDRESS] , рахуються зареєстрованими: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) (а.с.17). Відповідно до копії довідки Виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області №01/296 від 11.05.2021 (а.с.18) та Акту перевірки факту проживання особи від 11.05.2021 (а.с.19), встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , проживає [PERSON] зі своїм сином - [PERSON] , а також зареєстрована [PERSON] , яка за вищевказаною адресою не проживає з лютого 2014 року. Оцінюючи вищеперераховані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає ці докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 383 цього ж Кодексу власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перераховані вище норми цивільного законодавства дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що даний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, то положення ст.7 Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Згідно зі статтею 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться у судовому порядку. Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, судом встановлено, що відповідач [PERSON] з 2014 року - тобто понад один рік, без поважних причин не проживає за місцем реєстрації. Реєстрація місця проживання відповідача [PERSON] в належному позивачу [PERSON] будинку обмежує його у здійснені права користування та розпорядження своїм майном. Доказів, що підтверджують факт непроживання відповідача [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання більше одного року суду не надано, а також встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає за зареєстрованим місцем проживання з 21.02.2021, тобто менше одного року до моменту звернення до суду з даним позовом. З урахуванням вищенаведеного суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині визнання такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , - [PERSON] , [INFO] , а в частині визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , слід відмовити. У зв`язку з цим, на підставі ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] , пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягають стягненню понесені ним судові витрати по сплаті судового збору який був сплачений ним при зверненні до суду, в розмірі 454 грн. 00 коп. Що стосується стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1-2, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до п. 3, ч. 2, ч. 8 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу позивачем [PERSON] суду надано договір про надання правової допомоги від 11.05.2021 (а.с.26-27), розрахунок №7 від 11.05.2021 відповідно до якого гонорар за договором про надання правової допомоги від 11.05.2021 складає 1500 грн. (а.с.28), детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для розгляду справи на суму 1500 грн. (а.с.30), акт приймання-передачі наданих послуг від 14.04.2021 та квитанцію до прибуткового касового ордеру №14 від 11.05.2021 на суму 1500 грн., згідно яких витрати [PERSON] на правничу допомогу адвоката у формі гонорару склали 1500 грн. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Оскільки позовні вимоги позивача задоволені частково, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат за надання правової допомоги пропорційно розміру задоволених позовних вимог, - в розмірі 750 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial