Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON],[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги мотивує тим, що 05.09.2014 року між ним та відповідачкою [PERSON] було укладено договір позики, за яким відповідач по справі [PERSON] позичила у нього 6000000 гривень, погашення яких мало здійснюватися рівними частинами, щоквартально в розмірі 500000 гривень до 05.09.2017 року. В забезпечення виконання вказаного грошового зобов'язання 10.09.2014 року між ним та відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладеного договір поруки, за яким відповідачі поручилися за виконання [PERSON] обов'язку в повному обсязі за договором позики б\\н від 05.09.2014 року. 25.12.2014 року [PERSON] було повернуто 100 000 гривень, 21.04.2015 року - 150 000 гривень, 02.07.2015 року - 100 000 гривень, 15.09.2015 року - 200 000 гривень, 11.12.2015 року - 300 000 гривень. Решту коштів він не отримував. Просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь 5 150 000 гривень боргу за договором позики та судові витрати. Позивач в судове засідання не з'явився, так як згідно до поданої письмової заяви просив розглянути справу у його відсутності, позов підтримав, а тому в порядку ст.. 169 ЦПК України суд розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів. Відповідачі в судове засідання не з'явилися неодноразово, хоч про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, а тому суд в порядку ст.ст. 169 ч.4, 224 ЦПК України розглянув справу у їх відсутності на підставі наявних у справі доказів. На підставі ст.. 197 ч.2 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі,фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 05.09.2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір позики, за яким відповідач по справі [PERSON] позичила у позивача [PERSON] 6000000 гривень, які зобов'язалася погашати рівними частинами, щоквартально в розмірі 500000 гривень до 05.09.2017 року( а.с.5-7). Пунктами 4.5 та 6.3.3 договору позики встановлено,що при порушенні позичальником зобов'язання по поверненню позики більш ніж на 30 календарнихднів, позичальник зобов'язаний достроково, протягом десяти календарних днів, повернути позикодавцю всю суму позики, за винятком сплачених платежів( а.с.5, 6). В забезпечення виконання вказаного грошового зобов'язання 10.09.2014 року між ним та відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладеного договір поруки, за яким відповідачі поручилися за виконання [PERSON] обов'язку в повному обсязі за договором позики б\\н від 05.09.2014 року( а.с. 8,9). Згідно ст.. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками. Відповідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю юридичною природою договір позики є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79 цс 14. Відповідно до ст. 11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб , поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб , які беруть участь у справі. А згідно до ст.60 цього Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. ст. 58 , 59 цього Кодексу докази повинні бути належними і допустимими. Обставини справи , які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування , не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Як встановлено в судовому засіданні відповідачка [PERSON] свої зобов'язання за зазначеним договором позики виконала не в повному обсязі і повернула позивачу тільки 850 гривень, що підтверджено письмовою заявою самого позивача( а.с.1, 2). Згідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання , забезпеченого порукою,боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. З урахуванням наведеного , суд вважає, що позов є підставним і в судовому засідання доведений, а тому його слід задоволити та стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача 5150000 гривень заборгованості за договором позики. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. А тому судові витрати в частині сплати судового збору слід покласти на відповідачів.

Outcome: approved