Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про виділ частки із спільного сумісного майна подружжя для звернення стягнення на неї в рахунок погашення боргу. В обґрунтування позову зазначено, що 17 квітня 2014 року [PERSON] («Первинний кредитор»), позичив [PERSON] («Відповідач» або «Боржник») 80000,00 (вісімдесят тисяч) гривень, що підтверджується договором позики від 17 квітня 2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Єпіфанцевою Н.В., зареєстрованим в реєстрі за № 554 - надалі «Договір». Згідно з п. 1 цього Договору зазначену вище суму [PERSON] зобов'язаний був повернути готівкою у строк не пізніше 17 жовтня 2014 року. Оскільки [PERSON] не виконав своїх зобов'язань, а саме не повернув борг у строк до 17 жовтня 2014 року, тим самим порушивши своє зобов'язання, передбачене Договором, [PERSON], будучи кредитором, відповідно до норм законодавства та умов Договору, а саме п. 4 Договору, вправі вимагати з Боржника повернення суми боргу з урахуванням неустойки за весь час прострочення у розмірі 1 % від позиченої суми за кожен день прострочення. [PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду з позовною заявою про стягнення з [PERSON] на його користь боргу за договором позики від 17 квітня 2014 року з урахуванням неустойки за весь час прострочення (станом на 01 вересня 2015 року) в розмірі 338 400, 00 грн. 10 березня 2016 року Сєвєродонецький міській суд ухвалив рішення у цивільній справі № 428/8737/15-ц про стягнення з громадянина [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики у розмірі 338 400 грн. та судових витрат у розмірі 3 384 грн. Дане рішення набрало законної сили 23 квітня 2016 року. На підставі зазначеного вище рішення Сєвєродонецьким міським судом був виданий виконавчий лист по справі № 428/8737/15-ц від 10.03.2016 про стягнення з громадянина [PERSON] на користь [PERSON] основного боргу у розмірі 338 400 грн. та судових витрат у розмірі 3384 грн. Згідно з п. 7 Договору позики від 17 квітня 2014 року позичальник в забезпечення своєчасного виконання зобов'язання, що випливає з цього договору, зобов'язується передати позикодавцю в заставу належне йому на праві власності майно, а саме автомобіль, марка RENAULT, модель TRAFIC, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], про що було укладено Договір застави рухомого майна від 17 квітня 2014 року. Боржник [PERSON] вже більше 1,5 роки знаходиться в Росії. Вищевказаний автомобіль, який знаходиться в заставі, [PERSON] також вивіз до Росії, що свідчить про те, що він не збирається (і з самого початку не збирався) ані повертатися в Україну, ані повертати заборгованість за договором позики. Договір позики було укладено з відома і за письмовою згодою дружини [PERSON] - [PERSON], що засвідчено приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Єпіфанцевою Н.В. 17 квітня 2014 року за реєстровим № 552. Договір застави рухомого майна також було укладено з відома і за письмовою згодою дружини боржника - [PERSON], що засвідчено приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Єпіфанцевою Н.В. 17 квітня 2014 року за реєстровим № 553. У м. Сєвєродонецьку у боржника [PERSON] залишилося майно, а саме: 1/2 частка садиби (земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями) за адресою: [ADDRESS], яка належить на праві спільної сумісної власності йому (1/2 частка) та його дружині [PERSON], якій належить також 1/2 частка, і на яку безпосередньо зареєстровано Садибу, і, враховуючи вищевикладене, є всі підстави вважати, що Садибу буде продано (подаровано та ін.) у будь-який день і годину, і тоді в Україні не буде ні майна Боржника, ні його самого. Тому, з метою забезпечення виконання зазначеного рішення суду, враховуючи, що предмет застави за договором позики - автомобіль, навмисно вивезено боржником до Росії, і, можливо, вже продано, відповідно до ст.ст. 19, 25 Закону України «Про виконавче провадження», позивач звернувся до Відділу державної виконавчої служби Сєвєродонецького міського управління юстиції з проханням накласти арешт на майно боржника, а саме на 1/2 частку Садиби за адресою: [ADDRESS], яка належить [PERSON] в спільній сумісній власності та його дружині [PERSON] (1/2 частка), а саме: Садиби за вищевказаною адресою: [ADDRESS], та автомобіль марки RENAULT, модель TRAFIC, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Постановою Сєвєродонецького міського відділу державної виконавчої служби від 16.06.2016, за підписом старшого державного виконавця Іванкевич О.С. було накладено арешт на все майно боржника із забороною його відчуження. Але на цьому виконання рішення суду і закінчилось. На сьогодні [PERSON] офіційно розведена з [PERSON], а Садибу безпосередньо зареєстровано на неї, тобто формально належить [PERSON] 30 жовтня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір відступлення права вимоги від 30 жовтня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Єпіфанцевою Н.В., і зареєстрований в реєстрі за № 554. З моменту підписання і реєстрації цього Договору Новий кредитор, тобто позивач - [PERSON], отримує право (замість Первинного кредитора) вимагати від Боржника виконання усіх зобов'язань за вищевказаними договорами - Договором позики, Договором застави та усіма наслідками цих договорів, зокрема - рішеннями, ухвалами, постановами та виконавчими листами судів, постановами, виконавчими листами та іншими документами Державних виконавчих служб, документами інших державних органів, які надавали довідки, витяги та інші документи, стосовно вищенаведених договорів - Договору позики та Договору застави, та їх наслідків. Позивач звернувся до Сєвєродонецького міського суду з проханням замінити сторону виконавчого провадження - стягувача [PERSON], у виконавчому провадженні за № 51405175 від 08.06.2016, щодо виконання рішення Сєвєродонецького міського суду від 10 березня 2016 року у цивільній справі № 428/8737/15-ц, новим стягувачем - [PERSON], тобто позивачем у даному позові. 07.03.2017 Сєвєроднецький міський суд постановив ухвалу № 428/8737/15-ц від 07.03.2018 про заміну сторони у виконавчому провадженні № 51405175 від 08.06.2016. Разом з ухвалою позивачу було видано виконавчий лист від 10.03.2018 року за № 428/8737/15-ц, який він передав для виконання до Сєвєродонецького міського відділу державної виконавчої служби. Тепер позивач, як новий кредитор, згідно з вищезазначеними: ухвалою за № 428/8737/15-ц від 07.03.2018, та виконавчим листом від 10.03.2018 року за № 428/8737/15-ц, отримує право замість первинного кредитора вимагати від боржника виконання усіх зобов'язань за вищевказаними договорами - Договором позики та Договором застави, та усіма наслідками цих договорів, зокрема - рішеннями, ухвалами, постановами та виконавчими листами судів, постановами, виконавчими листами та іншими документами Державних виконавчих служб, документами інших державних органів, які надавали довідки, витяги та інші документи, стосовно вищенаведених договорів - Договору позики та Договору застави, та їх наслідків, тому позивач і звертається з цим позовом до Сєвєродонецького міського суду. Боржник [PERSON] вже більше 2-х років знаходиться в Росії. Вищевказаний автомобіль, який знаходиться в заставі, [PERSON] також вивіз до Росії, а після розірвання шлюбу з [PERSON] становиться вже повністю зрозумілим, що Боржник не збирається (і з самого початку не збирався) ні повертатися в Україну, ні повертати заборгованість за договором позики. Виконання вищевказаного рішення суду про стягнення боргу за рахунок майна боржника, якому законодавчо належить 1/2 частка вищевказаної садиби, також становиться неможливим, тому що формально власником садиби є його (тепер колишня) дружина - [PERSON] Згідно з вищенаведеним та доданими до позову документами, договір позики та договір застави рухомого майна були укладені з відома і за письмовою згодою на той час дружини боржника - [PERSON], як співвласниці майна боржника. Тобто, вона не тільки знала, а дала письмову згоду на договір позики та договір застави рухомого майна (а може і сумісно із Боржником розпоряджалася грішми, взятими у борг за договором позики) і тому, згідно з положеннями ст. 369 ЦК України: «Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою усіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена». [PERSON] несе субсидіарну відповідальність по обов'язкам боржника - [PERSON] Вона сумісно з боржником, в рівних з ним долях - 1/2 і 1/2 - розпорядилася майном, яке гарантувало виконування договору позики, тобто на 1/2 гарантувала повернення боргу. Зважаючи на відсутність в Україні як самого Боржника, так і предмета застави, що є наслідком протиправних і цілеспрямованих дій боржника, який в обхід закону виїхав сам і вивіз предмет застави з країни, щоб уникнути виконання можливого рішення суду, тим самим порушивши умови договору та законодавчі акти України - будь-які дії, пов'язані із стягненням боргу з боржника, неможливі ні зараз, ні в майбутньому. Оголошення транспортних засобів боржника в розшук ніяких результатів протягом вже більше року, не дало, не вдалося знайти і самого Боржника. Тобто, транспортних засобів, на які може бути звернено стягнення, фактично не існує, зокрема, транспортний засіб RENAULT TRAFIK (а можливо і ГАЗ 2705) було вивезено боржником до Росії ще в 2014 році і, можливо, вже продано, і єдине майно, на яке ще можливе звернення стягнення - це 1/2 частка Садиби за адресою: [ADDRESS], яка належить на праві спільної сумісної власності боржнику та його дружині (тепер вже колишній) [PERSON]. Позивач просить суд визнати за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності подружжя на садибу - земельну ділянку разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями, яка розташована за адресою: Луганська область, [ADDRESS], та виділити [PERSON] зі спільного сумісного майна подружжя 1/2 частку садиби, до якої належить: земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями, яка розташована за адресою: Луганська область, [ADDRESS], для звернення стягнення на неї, судові витрати по даному позову покласти на відповідача. 19.06.2018 позивач [PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з заявою про забезпечення позову. Ухвалою суду від 21.06.2018 заява позивача [PERSON] про забезпечення позову задоволена. Накладено арешт на нерухоме майно, а саме на садибу, до якої належить земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями, яка розташована за адресою: Луганська область, [ADDRESS], заборонивши будь-які дії, пов'язані з її відчуженням. 09.08.2018 відповідачем [PERSON] до суду подано клопотання про залучення доказів, в якій остання зазначила, що будинок та земельна ділянка є її особистою приватною власністю відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, так як їх було куплено за її власні особисті кошти, а не спільні кошти подружжя. А відповідно позивач не має жодної правової підстави для визнання майна спільною сумісною власністю та для поділу (виділення частки) майна. На підтвердження чого суду надані: копія договору купівлі-продажу житлового будинку від 28.12.2006, копія договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.12.2006 та копія рішення суду про розірвання шлюбу від 17.06.2016. Ухвалою від 15.06.2018 відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено цивільну справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні на 27.06.2018, учасникам судового процесу запропоновано надати: відповідачу відзив на позов, позивачу відповідь на відзив, і відповідачу заперечення на відповідь на відзив. Ухвалою від 15.08.2018 цивільну справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 10.09.2018. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, підтвердив обставини викладені у позові та просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності суду надано не було. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала у повному обсязі та просила суд відмовити у задоволенні позову повністю. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Сєвєродонецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд встановив фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. У судовому засіданні встановлено, підтверджується матеріалами справи та не заперечувалося сторонами по справі, що 17.04.2014 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно з яким позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність гроші у сумі 80 000, 00 грн., які позичальник зобов'язується повернути позикодавцю не пізніше 17 жовтня 2014 року. В забезпечення своєчасного виконання зобов'язання, що випливає з цього договору, позичальник зобов'язується передати позикодавцю в заставу належне йому на праві власності майно, а саме автомобіль марки Renault, модель Trafic, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Договір посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Єпіфанцевою Н.В. і зареєстрований у реєстрі за № 554. Як вбачається з копії договору застави рухомого майна від 17.04.2014 укладеного між [PERSON] та [PERSON], предметом цього договору є надання заставодавцем в заставу майна - автомобіля марки Renault, модель Trafic, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], в забезпечення виконання зобов'язань позичальника перед заставодержателем, в силу чого заставодержатель має право в разі невиконання позичальником зобов'язань, забезпечених заставою, одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмету застави переважно перед іншими кредиторами заставодавця. Договір посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Єпіфанцевою Н.В. і зареєстрований у реєстрі за № 555. Згідно з копією заочного рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10.03.2016 позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики від 17.04.2014 задоволена. З [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто суму заборгованості за договором позики від 17.04.2014 в загальному розмірі 338 400 грн. та суму сплаченого судового збору по справі у розмірі 3 384 грн. На підставі зазначеного рішення суду від 10.03.2016 був виданий 16.05.2016 виконавчий лист № 428/8737/15-ц та Сєвєродонецьким міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області було відкрито виконавче провадження № 51405175, що підтверджується копією постанови про відкриття виконавчого провадження від 08.06.2016. З копії постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 16.06.2016 вбачається, що на все майно [PERSON] накладено арешт та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить [PERSON] Відповідно до копії договору відступлення права вимоги від 30.10.2017 [PERSON] (первинний кредитор) та [PERSON] (новий кредитор) уклали договір про відступлення права вимоги, згідно з яким новий кредитор набуває усіх прав позикодавця у договорі позики від 17.04.2014, посвідченому приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Єпіфанцевою Н.В. у реєстрі за № 554, та усіх прав заставодержателя у договорі застави рухомого майна від 17.04.2014, посвідченому приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Єпіфанцевою Н.В. у реєстрі за № 555, і відповідно, усіх прав стосовно усіх наслідків (судових, виконавчих, та інших) цих договорів. Згідно з копією ухвали Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07.03.2018 заява [PERSON] про заміну сторони виконавчого провадження задоволена. Замінено сторону у виконавчому провадженні ВП № 51405175 від 08.06.2016 р. з виконання заочного рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області на підставі виконавчого листа № 428/8737/15-ц, виданого 16.05.2016 р. Сєвєродонецьким міським судом Луганської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики від 17.04.2014 р. в загальному розмірі 338 400 грн. та судового збору по справі в розмірі 3 384 грн., а разом борг складає 341 784 грн., та замість стягувача - [PERSON] вказано стягувачем його правонаступника - [PERSON]. На підставі викладеного, суд доходить висновку, що у позивача виникло право на звернення до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Позивач просить суд визнати за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності подружжя на садибу - земельну ділянку разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями, яка розташована за адресою: Луганська область, [ADDRESS], та виділити [PERSON] зі спільного сумісного майна подружжя 1/2 частку садиби, до якої належить: земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями, яка розташована за адресою: Луганська область, [ADDRESS], для звернення стягнення на неї, посилаючись на ст. 366, 371 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 371 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 371 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 366 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом. Відповідно до ч. 2 ст. 366 ЦК України у разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку. Вказані норми, а саме: ст. 371 ЦК України та ст. 366 ЦК України, передбачають право кредитора співвласника майна на пред'явлення позову про виділ частки із спільного майна в натурі, а ст. 366 ЦК України встановлює механізм такого виділення. Чинне законодавство не допускає звернення кредитора з позовом про визначення частки боржника у спільній сумісній власності. Втім, як вбачається з позовної заяви, позивач вимоги про виділ частки в натурі чи в інший спосіб, що передбачає ст. 366 ЦК України, не заявляв. Таким чином, пред'явлений позивачем позов про визнання права спільної сумісної власності та виділ частки із спільної сумісної власності не відповідає способам захисту цивільних прав, передбаченим ст. 16 ЦК України, а також зазначеним вище нормам матеріального та процесуального права. Крім того, щодо виділення частки в спільній сумісній власності, суд вважає за необхідне зауважити наступне. Згідно з копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого Сєвєродонецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON], актовий запис № 1469, після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини «Голубнича». Як вбачається з копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 28.12.2006, [PERSON] прийняла у власність житловий будинок з належними господарськими та побутовими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Договір посвідчений державним нотаріусом Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Фесенком О.М., зареєстрований у реєстрі за № 2-2406. Згідно з заявою [PERSON], посвідченою державним нотаріусом Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Фесенком О.М., зареєстрованою у реєстрі за № 2-2408, [PERSON] обізнаний з тим, що його дружина [PERSON] набула за її власні кошти житловий будинок з надвірними побудовами за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.12.2006, [PERSON] прийняла у власність земельну ділянку розташовану на території [ADDRESS]. Договір посвідчений державним нотаріусом Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Фесенком О.М., зареєстрований у реєстрі за № 2-2410. Згідно з заявою [PERSON], посвідченою державним нотаріусом Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Фесенком О.М., зареєстрованою у реєстрі за № 2-2409, [PERSON] обізнаний з тим, що його дружина [PERSON] набула за її власні кошти земельну ділянку за адресою: [ADDRESS]. На період укладення зазначених договорів діяла редакція Сімейного кодексу України станом на 06.04.2006 року. Так, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України (в редакції станом на 06.04.2006) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, з вищенаведеного суд доходить висновку, що житловий будинок з належними господарськими та побутовими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS], та земельна ділянка, що розташована на території [ADDRESS], є особистою приватною власністю [PERSON], про що [PERSON] були складені відповідні заяви, які посвідчені нотаріально, а тому зазначене нерухоме майно не може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], та не може бути виділено [PERSON] частки з цього майна. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа - Сєвєродонецький міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області, про виділ частки із спільного сумісного майна подружжя для звернення стягнення на неї в рахунок погашення боргу задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed