Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивовано тим, що позивач є власником частини приватного будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Позивач перебував у шлюбі з відповідачкою, однак, рішенням суду від 14.09.2017 року їхній шлюб був розірваний. З того часу відповідачка в будинку не проживає, не сплачує за комунальні послуги, в утриманні житла участі не бере, особистих речей немає, будинком не цікавиться. Факт реєстрації відповідачки порушує право позивача на вільне розпорядження та користування майном. Також, позивач зазначає, що йому не відоме місце проживання відповідачки, оскільки стосунки з нею не підтримує. Таким чином, позивач просить суд визнати [PERSON] , 1957 року народження, такою, що втратила право користування частиною будинку [ADDRESS] . Ухвалою суду\~від 18.11.2020\~року відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. З метою повного та об`єктивного розгляду справи, ухвалою суду від 09.03.2021 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. Позивач в судове засідання не з`явився. На адресу суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить задовольнити. Судові витрати просив залишити за ним. Відповідач в судове засідання не з`явилася. Про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомлено. На підставі\~ст. 280 ЦПК України\~у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд вирішив провести заочний розгляд справи. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що на підставі Рішення суду від 20.07.1983 року Народного суду Ленінського району м.Вінниці позивача належить частина приватного будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ,що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.03.2017 року (а.с.6-8). Відповідачка [PERSON] , 1957 року народження, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак, не проживає з червня 2018 року, що підтверджується Довідкою квартального комімету «Сабарів» № 314 від 11.08.2020 року (а.с.9). Даний факт також підтверджується письмовими заява сусідами позивача [PERSON] та [PERSON] (а.с.13-14). Згідно ч. 3 ст. 8 Конституції України її норми є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав безпосередньо на підставі норм Конституції України гарантується. Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а у відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а ч. 4 даної статті зазначає, що право приватної власності є непорушним, що також закріплено і в ч. 1 ст. 321 ЦК України, яка вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник, згідно вимог ст. ст. 16, 319, 321, 391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі, і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 109 ЖК України виселення з займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 346 ЦК України право власності може буди припинене в інших випадках, встановлених законом. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Після дослідження та оцінки доказів у справі, наданих позивачем відповідно до ст. ст.76, 77, 78, 81 ЦПК України, вони вважаються судом належними та допустимими і вони свідчать про наявність перешкод позивачу у користуванні належною йому власністю та підстав для визнання відповідачки, такою, що втратила право користування житлом, так як вона без поважних причин понад рік відсутня в ньому, за відсутності між позивачем і відповідачкою домовленості про це, і відсутністю причин передбачених законом, які вважаються поважними. Враховуючи викладене, суд вважає, що оскільки відповідачка не проживає у вищевказаній частині будинку без поважних причин більше одного року, але будучи зареєстрованими у даному будинку перешкоджає позивачу належним чином використовувати своє право власника на даний будинок, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. За клопотанням позивача судові витрати залишити за останнім. На підставі викладеного, згідно ст. ст.317, 321, 346, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved