Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним вище позовом та просив суд стягнути з Державної установи «Пункт тимчасового розміщення біженців у м. Одесі» середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати. Свої вимоги позивач обґрунтував наступним. Він перебував у трудових відносинах з Відповідачем з 09.08.2012 року на посаді заступника директора пункту з матеріально-технічного забезпечення. Наказом № 19-к від 31.03.2014 року його було звільнено із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. Однак, в порушення ст. ст. 116-117 КЗпП України, [PERSON] не було виплачено заборгованість по виплаті сум, що належать працівнику при звільненні. Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, представник відповідача проти задоволення позову заперечував, надав письмові заперечення на позов, в яких зазначив, що кошти позивачу були сплаче із запізненням, у зв'язку із кадровими перестановка в установі. З'ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, та правовідносини сторін, що випливають з таких обставин, вислухавши учасників цивільного процесу, перевіривши їх доводи наявними в справі доказами, дослідивши матеріали справи, надавши їм правову оцінку, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає повністю, виходячи з наступного. Виходячи з положень ст. ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як випливає з матеріалів справи, 09.08.2012 року [PERSON] був прийнятий на роботу до Державної установи «Пункт тимчасового розміщення біженців у м. Одесі» на посаду заступника директора пункту з матеріально-технічного забезпечення, запис в трудовій книжці № 8. Наказом № 19-к від 31.03.2014 року його було звільнено із займаної посади з 14.04.2014 року на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. Згідно ч. 1 ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Статтею 94 цього кодексу визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно виписки за особовим рахунком позивача, заробітна плата [PERSON] за квітень-травень 2014 року була перерахована в травні 2014 року. Проте, позивачем не надано до суду розрахунок та розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також не зазначено, коли саме з ним було проведено розрахунок, адже з 01.04.2014 року по 14.04.2014 року він перебував у відпустці. У відповідності до норм статті 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Згідно вимог ст. ст. 116-117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Таким чином, обов'язок виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану виплату. На підставі ст. ст. 4, 6, 8, 10-11, 15, 58, 60, 110, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed