Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

[PERSON] є власником 1/2 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва на право власності, виданого 10 червня 2002 року Синельниківською міською радою, зареєстрованого Синельниківським бюро технічної інвентаризації 10.06.2002 року в реєстровій книзі № Д-18 стор.239 за реєстром № 1924/41. Згідно Розпорядження Синельншівського міського голови «Про перейменування вулиць та провулків у місті Синельниковому» № 31-р від 16 лютого 2016 року вулиця «Чапаєва» в місті Синельникове перейменована на вулицю «Гайова». Позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовує тим, що 11 вересня 2003 року між нею та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, 1/2 частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що складається з: А-1 житловий будинок, а-1 прибудова, загальною площею 43,6 кв.м., житловою площею 25,0 кв.м.,Б-1 літня кухня,В-1 сарай, Г-1 вбиральня, № 2-паркан. Згідно зазначеного договору Позивач придбала у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, сплативши за нього [PERSON] 22 000 (двадцять дві тисячі) гривень 00 копійок, а він в свою чергу передав їй у власність вищевказане нерухоме майно та правовстановлюючі документи на нього, і зобов`язався вчинити дії, необхідні для нотаріального оформлення, а саме укладеного між сторонами договору купівлі-продажу, що підтверджується розпискою [PERSON] про отримання грошових коштів. Зі свого боку Позивач виконала всі умови договору, передавши [PERSON] грошові кошти та отримала у власність житловий будинок. Проте через деякий час [PERSON] захворів, у зв`язку з чим зобов`язання вчинити дії необхідні для нотаріального оформлення договору, перед\-бачені договором не виконав. [PERSON] помер [INFO] так і не виконавши перед [PERSON] своє зобов`язання. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 23.03.1982 року серії [NUMBER] , виданого Синельниківським відділом реєстрації актів цивільного стану відповідач [PERSON] є колишньою дружиною [PERSON] . Фактично Позивач володіє вищезазначеним будинком з 2003 року, на свій розсуд, та за власні кошти робить в ньому косметичні ремонти і облаштовує. Позивач просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладений 11 вересня 2003 року між нею та [PERSON] . До початку судового засідання позивач надала заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги визнає повністю. Суд, вивчивши та оцінивши у сукупності матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного. Згідно з договором купівлі-продажу від 11.09.2003 року [PERSON] продав [PERSON] 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] та складається з: А-1 житловий будинок, а-1 прибудова, загальною площею 43,6 кв.м., житловою площею 25,0 кв.м.,Б-1 літня кухня,В-1 сарай, Г-1 вбиральня, № 2-паркан. Продаж 1/2 частини житлового будинку було здійснено за домовленістю сторін за 22000 (двадцять дві тисячі) гривень 00 копійок, які були отримані [PERSON] від позивача, що підтверджується розпискою [PERSON] про отримання грошових коштів. [PERSON] були передані Позивачу правовстановлюючі документи на вищевказане майно. Нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу відсутнє. Відповідно до ч.2 ст.47 чинного на той час ЦК України 1963 року якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідченням друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки Цивільний кодекс України набрав чинності з 01 січня 2004 року, норми ст.47 ЦК України 1963 року поширюються на дані правовідносини, які продовжують існувати. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину передбаченими п.4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. З 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого частину третю статті 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої статті 657 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації». Таким чином ,положення статті 220 ЦК України можливі до застосування за умови укладення таких правочинів після набрання чинності вищезазначеного Закону. Отже, після вказаної дати, договір купівлі-продажу нерухомості в силу ст. 657 ЦК України підлягав лише нотаріальному посвідченню, тому може бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України. Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядкує встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Верховний Суд України в своїй Постанові від 04 жовтня 2017 року зазначив, що однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. Суд, дослідивши надані письмові докази в сукупності, дійшов висновку, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу купівлі-продажу житлового будинку, а тому позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved