Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова з позовом до прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України, в якому просить стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди в розмірі 576\~000 гривень, спричиненої відповідачем в результаті протиправної тривалої бездіяльності. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ухваленням численних незаконних рішень та неправомірної тривалої бездіяльності відповідач (прокуратура Харківської області) спричинив йому глибокі моральні страждання, в результаті чого він захворів та переніс важку операцію, не зміг продовжувати оскаржувати незаконні дії відповідача. Зазначає, що зазначений відповідач на протязі тривалого часу умисно протиправно злісно не виконував вимоги діючого кримінального процесуального законодавства України, чим умисно грубо порушив його конституційне право на доступ до правосуддя. Зазначає, що на протязі тривалого часу звертається зі скаргами у різноманітні судові інстанції на умисну протиправну бездіяльність відповідача та грубе, систематичне порушення вимог КПК України; з вини відповідача він був позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства права, було порушено його психологічне благополуччя, він став погано спати, нервував, зявився головний біль, внаслідок чого він став вживати лікарські препарати, загострились травми, які були отримані раніше, часто відбувались нервові зриви, що негативно вплинуло на його відносини з рідними та близькими, у звязку з чим він пройшов декілька курсів реабілітаційного лікування як амбулаторно, так і стаціонарно у госпіталі МВС України у період часу з 08.09.2017 року по 20.09.2017 року. Також зазначає, що він втратив віру у законність та справедливість власті, в свою соціальну безпеку, що спровокувало відчуття правової беззахисності, вседозволеності та ігнорування відповідачем всіх норм права та моралі. Своєю тривалою бездіяльністю йому спричинено глибокі моральні страждання, компенсацію яких він оцінює у розмірі 576\~000,00 грн. Відповідач в особі Державної казначейської служби України надав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого вважає позовні вимоги позивача незаконними і необґрунтованими. Зазначає, що сам факт звернення позивача до суду внаслідок тривалої бездіяльності прокуратури, тобто реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності посадових осіб, не може свідчити про завдання йому моральної шкоди та не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням його прав. Водночас, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України. Зазначає, що при цьому обовязковими умовами відшкодування шкоди з державного бюджету є неправомірність дій заподіювача та наявність причинно-наслідкового звязку між такими діями та завданою шкодою. Вважає, що жодного з передбачених законом способів заподіяння моральної шкоди та підстав, з якими закон повязує виникнення моральної шкоди, у тому числі будь-якої протиправної поведінки, немає. Вказує, що згідно Конституції України органи прокуратури не є органами державної влади або місцевого самоврядування, та у спірних правовідносинах посадові особи прокуратури Харківської області, з огляду на положення КПК України, виконують не владні управлінські функції, а процесуальні функції. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди неможливо встановити сам факт її існування, в позові не відображено якими конкретно діями посадових осіб прокуратури позивачу заподіяно моральну шкоду, які обмеження кримінального закону застосовувалися щодо нього. На підставі викладеного просить суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Відповідач в особі прокуратури Харківської області надав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставними, а тому такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з того, що у спірних правовідносинах відшкодування моральної шкоди провадиться лише у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють досудове розслідування чи прокуратури завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих звязків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначає, що посадовими особами органів прокуратури Харківської області будь-яких протиправних дій стосовно [PERSON] не вчинено, доказів протиправності їх дій не надано. Саме по собі скасування постанови про відмову у порушенні кримінальної справи безспірно не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу. Інших належних і допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, встановлення факту протиправності дій працівників прокуратури Харківської області, факту наявності причинного звязку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) працівників зазначеного органу та їх вини в заподіянні шкоди, позивачем в позові не наведено. Зазначає, що постанова про відмову в порушенні кримінальної справи від 21.08.2009 року є законною та не оскаржена [PERSON] Вказує, що позивач не вперше звертається до суду з позовом з тим же предметом. Крім того, згідно Конституції України органи прокуратури не є органами державної влади або місцевого самоврядування, та у спірних правовідносинах посадові особи прокуратури Харківської області, з огляду на положення КПК України, виконують не владні управлінські функції, а процесуальні функції, тому ст.1174 ЦК України не підлягає застосуванню. На підставі викладено просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 12.03.2018 року [PERSON] подав до суду відповідь на відзив, у якому наголосив, що даний позов ним подано до суду на підставі ст.ст. 23, 1174, ч.6 ст.1176 ЦК України, за яким відповідачем визначена прокуратура Харківської області, а співвідповідачем Державна казначейська служба України. Зазначає, що саме внаслідок інших незаконних дій та тривалої бездіяльності відповідача йому завдано глибокі моральні страждання, що стало підставою подання даного позову. Також вказує, що представник відповідача подав відзив на позов з грубим порушенням ст.178 ЦПК України, оскільки не надав до відзиву всі документи та інші докази, на яких базується відзив. Представником відповідача Державною казначейською службою України та прокуратурою Харківської області надано до суду клопотання про закриття провадження у справі у звязку з тим, що у провадженні Дзержинського районного суду м.Харкова перебувала справа з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет спору і з тих самих підстав. Ухвалою суду від 15.02.2018 року в задоволенні клопотання про закриття провадження у справі відмовлено. В судовому засіданні позивач позов підтримав, в своїх поясненнях посилався на обставини, викладені у позові, відповіді на відзив. Уповноважений представник відповідача прокуратури Харківської області проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов. Уповноважений представник відповідача Державної казначейської служби України проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив позивача. Суд, дослідивши доводи учасників справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, оглянувши в судовому засіданні за клопотанням позивача матеріали цивільної справи №638/9752/15-ц, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлені наступні факти. Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2004 року [PERSON] притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді арешту строком на 10 діб. Верховний Суд України ухвалою від 07 вересня 2005 року провадження у справі відносно [PERSON] закрив у звязку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. 09 лютого 2005 року винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи відносно судді Ленінського районного суду м. Харкова. Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 12 травня 2005 року [PERSON] відмовлено в задоволенні скарги на постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 09 травня 2005 року. 14 липня 2005 року апеляційним судом Харківської області скасовано постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 12 травня 2005 року. 24 травня 2006 року відповідачем винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи. 31 травня 2006 року вказана постанова була скасована відповідачем. 15 червня 2006 року відповідачем винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи. 27 червня 2006 року вказана постанова була скасована відповідачем. 13 липня 2006 року відповідачем винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи. Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 17 листопада\~ 2006 року [PERSON] відмовлено в задоволенні скарги на постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 13 липня 2006 року, яка в подальшому була скасована апеляційною інстанцією. 01 грудня 2006 року відповідачем винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи. 30 січня 2007 року вказана постанова була скасована. 09 лютого 2007 року відповідачем винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27 липня 2007 року змінено підсудність на Дзержинський районний суд м. Харкова. Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2007 року [PERSON] відмовлено в задоволенні скарги на постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 09 лютого 2007 року. 26 грудня 2007 року апеляційним судом Харківської області скасовано постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2007 року. 20 березня 2008 року Дзержинський районний суд м. Харкова скасував постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 09 лютого 2007 року. 10 червня 2008 року винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи. 22 вересня 2008 року Жовтневий районний суд м. Харкова скасував постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 10 червня 2008 року. 17 жовтня 2008 року винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи. 02 лютого 2009 року Жовтневий районний суд м. Харкова скасував постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 17 жовтня 2008 року. 03 квітня 2009 року винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи. 24 квітня 2009 року Жовтневий районний суд м. Харкова скасував постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 03 квітня 2009 року. 23 травня 2009 року винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи. 04 серпня 2009 року постанова від 23 травня 2009 року була скасована. 21 серпня 2009 року винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи відносно судді. Зазначена постанова не була оскаржена. Статтями 10, 81 ЦПК України\~передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Відповідно до ст.76 ЦПК України\~доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. Згідно ч.1 ст.95 ЦПК України\~письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Обставиною, на яку посилається позивач як на підставу своїх вимог щодо стягнення моральної шкоди, є винесення рішень про відмову в порушенні кримінальної справи відносно судді Ленінського районного суду м.Харкова, деякі з яких апеляційною інстанцією та судом першої інстанції були скасовані (постанова від 06.11.2007 року, 09.02.2007 р., 10.06.2008 р., 17.10.2008 р., 03.04.2009 р.). Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що йому заподіяно моральну шкоду тим, що він змушений був звертатися до суду для оскарження бездіяльності посадових осіб прокуратури області, внаслідок чого втратив відчуття безпеки, верховенства права та правової стабільності, порушено його психологічне благополуччя, він став погано спати, нервував, зявився головний біль, внаслідок чого він став вживати лікарські препарати, загострились травми, які були отримані раніше, часто відбувались нервові зриви, що негативно вплинуло на його відносини з рідними та близькими тощо. Водночас, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану саме органами дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується\~державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме, у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнена у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю вини. Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст.ст.1166, 1167 ЦК України\~доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправності дій заподіювача шкоди і його вина, наявність причинного зв'язку між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінку заподіювача шкоди, його вини та причинний зв'язок між протиправною дією та\~негативними наслідками. Таким чином, у спірних правовідносинах відшкодування моральної шкоди здійснюється у разі, коли незаконними, винними діями органів, ще здійснюють досудове розслідування чи прокуратури, завдано моральної шкоди громадянинові. Тобто, до спірних правовідносин не застосовується презумпції моральної шкоди. Згідно із ч.2 ст.23 ЦК України\~моральна шкода полягає: 1)у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала\~у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала\~у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала\~у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4)у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Жодної з переліченої у ч.2 ст.23 ЦК України\~виключних способів заподіяння моральної шкоди та підстав, з якими закон пов'язує виникнення моральної шкоди, у тому числі будь-якої протиправної поведінки, прокуратурою Харківської області не допущено. Згідно абз.2 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд повинен з'ясувати,\~чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних або фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Правовідносини, що склалися між [PERSON] та прокуратурою Харківської області врегульовані кримінальним процесуальним законодавством, не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Заяви [PERSON] про скасування постанов про відмову у порушенні кримінальної справи відносно судді розглянуто судами з урахуванням положень Кримінального процесуального кодексу України (1960). Зазначені постанови скасовувались з формальних підстав із зазначенням про необхідність проведення додаткових перевірок, за результатами яких було відмовлено у порушенні кримінальної справи за вказаною заявою. Таким чином, позивач поновив своє порушене право на неупереджене досудове слідство в рамках меж, передбачених КПК України (1960). Реалізація [PERSON] свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового слідства, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а сам факт скасування вказаних постанов відповідача не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання такими діями позивачу моральної шкоди. Також позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому рішеннями та бездіяльністю працівників прокуратури Харківської області моральної шкоди, яка згідно з ч.2 ст.23 ЦК України\~полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; принижені честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Також суду не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження неправомірної поведінки слідчого та прокурора прокуратури під час досудового слідства, яка б знаходилася у причинно-наслідковому звязку з негативним наслідками для позивача. Наданий позивачем акт судово-медичного дослідження (обстеження) №1835-г, проведеного в період з 09.12.2004 року по 20.12.2004 року, суд не приймає до уваги, оскільки обставини, викладені у ньому не стосуються предмета доказування у даній справі. Відповідно до ст.1174 ЦК України, на яку посилається позивач, шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Оскільки згідно Конституції України\~органи прокуратури не є органами державної влади або місцевого самоврядування, та у спірних правовідносинах посадові особи прокуратури Харківської області, з огляду на положення КПК України, виконують не владні управлінські функції, а процесуальні функції, то ст.1174 ЦК України\~не підлягає застосуванню. Зокрема, ст.1174 ЦК України передбачає спеціальні підстави та умови відповідальності при завданні фізичній або юридичній особі шкоди в позадоговірних правовідносинах, які відрізняють їх від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності в цивільно - правових правовідносинах і полягають у спеціальному суб'єктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих суб'єктів та характері їхніх дій. До суб'єктів відповідальності за цією нормою належать створені відповідно до Конституції України, правових актів Верховної Ради України, Президента, Кабінету Міністрів України, органи, які реалізують надані державою функції та повноваження у сфері управління, а також органи місцевого самоврядування, створені на підставі Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~, їх виконавчі органи та посадові або службові особи вказані державних органів. Сферою застосування вказаної норми є правовідносини з заподіяння шкоди фізичній або юридичній особі у зв'язку прийняттям зазначеними суб'єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією\~і законодавством України. Водночас слідчі органів прокуратури, що проводять досудове слідство та приймають відповідно до вимог КПК України\~певні процесуальні рішення, виконують не владні управлінські функції, а здійснюють процесуальну діяльність, а отже до таких суб'єктів, зазначених у ст.1174 ЦК України, не належать. Органи прокуратури взагалі не є органами державної влади або органами місцевого самоврядування у розумінні ст.1174 ЦК України, а мають особливий статус, здійснюючи як зазначено у ст..131-1 Конституції України та Законі України «Про прокуратуру»\~\~функції у сфері правосуддя. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у рішенні від 16.04.2008у справі №6-4969св08. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов'язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобовязані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч.1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обовязку не надав належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. Будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом повязувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які позивач посилається, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди. Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 23, 1174, 1176 ЦК України,

Outcome: dismissed