Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позов мотивував тим, що в період з 2000 року по листопад 2011 року включно він перебував із відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. За час шлюби вони спільно придбали квартиру [ADDRESS], загальною площею 69,6 кв. м. та квартиру [ADDRESS], загальною площею 38,4 кв. м., а відтак позивач просив суд визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 38,4 кв. м., а квартиру [ADDRESS], загальною площею 69,6 кв. м. залишити у власності [PERSON] Дані обставини і стали підставою звернення до суду з відповідною позовною заявою. В судовому засіданні позивач та його представник за договором про надання правової допомоги адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити в повному обсязі. Крім того, просили судові витрати залишити за позивачем. Відповідач [PERSON] в судовому зсіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 174 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В ході судового розгляду по справі встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 15.07.2000 року між [PERSON] та [PERSON] відділом реєстрації актів громадянського стану Вінницької міської ради Вінницької області було зареєстровано шлюб, актовий запис №1016. Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру в багатоквартирному будинку від 31.01.2005 року №191 виданого Виконкомом Вінницької міської ради, квартира [ADDRESS], загальною площею 69,6 кв. м., належить на праві приватної власності [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру в багатоквартирному будинку від 12.02.2009 року №1624 виданого Виконкомом Вінницької міської ради, квартира [ADDRESS], загальною площею 38,4 кв. м., належить на праві приватної власності [PERSON]. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 07.11.2011 року у цивільній справі №2-4541/11 шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до витягу серії ЕАТ №635785 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, виданого реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, станом на 05.03.2014 року, відомості щодо квартири [ADDRESS] в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до переконання про задоволення позову з наступних підстав. Пунктом 3 частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до положень частини 3 статті 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до положень пункту 23 Постанови пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Пунктом 24 цієї ж постанови Пленуму ВС України судам рекомендовано при вирішенні судових спорів даної категорії враховувати, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно положень частини 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 статті 59 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно частини 4 цієї ж статті, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до вимог частини 3 статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В судовому засіданні встановлено, що сторонами під час спільного проживання в шлюбі придбано нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS], загальною площею 69,6 кв. м. та квартиру [ADDRESS], загальною площею 38,4 кв. м. Право власності на дані квартири згідно свідоцтв про право власності належить відповідачці. Заявлені позовні вимоги [PERSON] визнала в повному обсязі. Судом у відповідності до ч.4, ч.5 ст.174 ЦПК України встановлено, що визнання позовних вимог відповідачем є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому приймається судом. Беручи до уваги наведені обставини, суд вважає позов обґрунтованим, доведеним та таким що підлягає задоволенню в повному обсязі. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до положень статті 88 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved