Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до Прокуратури Львівської області про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом звільнення майна з-під арешту та скасування заборони на проведення реєстраційних операцій автомобілем, посилаючись на те, що він є власником транспортного засобу марки «MERCEDES-BENZ VARIO» вантажний, фургон-С, 1998 року випуску, номер кузова [NUMBER] , коричневого кольору, об`єм двигуна 2874. реєстраційний номер [NUMBER] . Право власності на вказаний транспортний засіб було набуто ним 16 березня 2010 року. Факт реєстрації права власності на вказаний транспортний засіб за позивачем підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, серія [NUMBER] , виданим Самбірським ВРЕР ДАІ при ГУ МВС України у Львівській області. З метою відчуження вказаного транспортного засобу позивач звернувся в Територіальний сервісний центр регіонального сервісного центру МВС України у Львівській області з надання послуг з використання автотранспортних засобів з обслуговування м. Самбора та Самбірського району, де йому повідомили про те, що на автомобіль накладено заборону на проведення реєстраційних операцій (реєстрація, перереєстрація, зняття з обліку) та те, що для зняття заборони необхідно подати постанову слідчого або рішення суду про скасування заборони. Слідчим відділом прокуратури Львівської області розслідувалась кримінальна справа № 181-0048 відносно колишнього начальника Самбірського відділу реєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ ГУМВС України у Львівській області [PERSON] за ч. 2 ст. 367 КК України, який упродовж 2009-2010 рр. не забезпечив надання належної інформації на запити ДПІ у Самбірському районі Львівської області про реєстрацію транспортних засобів у Самбірському ВРЕР, у зв`язку з чим позбавив податкові органи можливості здійснювати контроль за повнотою та своєчасністю сплати податку з власників транспортних засобів під час їх первинної реєстрації, внаслідок чого упродовж з березня 2009-2010 рр. у Самбірському ВРЕР ГУМВС України у Львівській області, згідно акту КРУ у Львівській області № 08-22/5 від 25.02.2011 року, проведено реєстрацію 31-го транспортного засобу без сплати та із частковою сплатою податку з власників транспортних засобів, що реєструються вперше в Україні на загальну суму 652566 грн., чим завдав істотної шкоди державним інтересам та спричинив тяжкі наслідки. Заборона накладена на підставі Постанови слідчого Прокуратури Львівській області Сапуцького Р.Я. від 25 травня 2011 року, в ході розслідування кримінальної справи № 181-0048. В межах розслідування даної кримінальної справи Постановою слідчого Прокуратури Львівської області Сапуцького Р.Я. від 12 жовтня 2011 року [PERSON] , було визнано потерпілим у цій кримінальній справі. Постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області 15 травня 2014 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинений злочин, передбачений ч. 2 ст. 367 КК України, у зв`язку із зміною обстановки, та закрито провадження по справі. Вказана Постанова Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 травня 2014 року набрала законної сили 23 травня 2014 року. Наявність заборони на проведення реєстраційних операцій з автомобілем, що є його власністю, позбавляє його можливості вільно розпоряджатися вказаним автомобілем, що є порушенням права власності позивача, а тому просить усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом звільнення майна з-під арешту та скасування заборони на проведення реєстраційних операцій (реєстрація, перереєстрація, зняття з обліку) автомобілем марки «MERCEDES-BENZ VARIO» вантажний, фургон-С, 1998 року випуску, номер кузова [NUMBER] , коричневого кольору, об`єм двигуна 2874, реєстраційний номер [NUMBER] . Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 2 листопада 2020 року справу прийнято до розгляду, та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін. [PERSON] у судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності, позов підтримав, просив задовольнити. Представником відповідача до суду надано відзив на позовну заяву, в якому просив суд закрити провадження у справі так, як розгляд даної справи не може відбуватися за правилами позовного провадження, оскільки між посадовою особою, яка вчинила процесуальні дії у кримінальному провадженні, та особою, яка вважає, що цими діями порушено її права як власника, відсутній цивільний спір. Порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлюється статтею 174 КПК України (в редакції 2012 року) і відповідно підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] підтримала поданий відзив та просила провадження у даній справі закрити. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд установив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Встановлено, що [PERSON] , є власником транспортного засобу марки «MERCEDES-BENZ VARIO» вантажний, фургон-С, 1998 року випуску, номер кузова [NUMBER] , коричневого кольору, об`єм двигуна 2874. реєстраційний номер [NUMBER] . Право власності на вказаний транспортний засіб було набуто позивачем 16 березня 2010 року. Факт реєстрації права власності на вказаний транспортний засіб за позивачем підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, серія [NUMBER] , видане Самбірським ВРЕР ДАІ при ГУ МВС України у Львівській області. Слідчим відділом прокуратури Львівської області розслідувалась кримінальна справа № 181-0048 порушена щодо колишнього начальника Самбірського відділу реєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ ГУМВС України у Львівській області [PERSON] , який виконуючи функції представника влади - працівника правоохоронного органу, маючи спеціальне звання підполковника міліції, будучи службовою особою, уповноваженою, згідно функціональних обов`язків, затверджених начальником УДАІ ГУ МВСУ у Львівській області, здійснювати загальне керівництво відділенням реєстраційно-екзаменаційної роботи, приймати рішення з питань реєстрації та перереєстрації автомототранспорту, перевіряти наявність всіх документів, які були підставою для реєстрації транспортних засобів та персонально відповідальним за сплату обов`язкових платежів при реєстрації, перереєстрації і знятті з обліку транспортних засобів; а також, зобов`язаним, згідно ст. 5, ст. 20 Закону України «Про міліцію», виконувати свої завдання неупереджено, у точній відповідності з законом, при виконанні покладених обов`язків керуватися тільки законом та діяти в його межах, будучи зобов`язаним у відповідності до Положення про державну автомобільну інспекцію Міністерства внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 341 від 14.04.1997 року, забезпечувати проведення державної реєстрації (перереєстрації) та обліку призначених для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування усіх типів транспортних засобів, контролювати внесення обов`язкових платежів власниками транспортних засобів, достовірно знаючи, що згідно п.п. 3, 8 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілі, мотоциклів усіх типі, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07.09.1998 року, державна реєстрація транспортних засобів проводиться підрозділами Державтоінспекції з метою здійснення контролю (зокрема) за дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), державна реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків і зборів (обов`язкових платежів); неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, в порушення вимог ст. ст. 3, 6 Закону України «Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів», згідно якого податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів сплачується у відповідних розмірах при першій реєстрації в Україні (реєстрація транспортного засобу в Україні, яка здійснюється уповноваженими державними органами України вперше щодо цього транспортного засобу), органи, що здійснюють державну реєстрацію транспортних засобів, зобов`язані щомісячно повідомляти податкові органи про транспортні засоби, зареєстровані або зняті з реєстрації протягом попереднього місяця за формою, затвердженою центральним податковим органом України, упродовж з березня 2009-2010 років не забезпечив надання належної інформації на запити ДПІ у Самбірському районі Львівській області про реєстрацію транспортних засобів у Самбірському ВРЕР, у зв`язку з чим позбавив податкові органи можливості здійснювати контроль за повнотою та своєчасністю сплати податку з власників транспортних засобів під час їх первинної реєстрації, внаслідок чого упродовж з березня 2009-2010 років у Самбірському ВРЕР ГУ МВСУ у Львівській області, згідно акту КРУ у Львівській області № 08-22/5 від 25.02.2011 року, проведено реєстрацію 31-го транспортного засобу без сплати та із частковою сплатою податку з власників транспортних засобів, що реєструються вперше в Україні на загальну суму 652566 грн., чим завдав істотної шкоди державним інтересам та спричинив тяжкі наслідки. Під час розслідування цієї кримінальної справи Постановою слідчого Прокуратури Львівської області Сапуцького Р.Я. від 25 травня 2011 року було накладено заборону на проведення реєстраційних операцій з транспортними засобами, які зареєстровані без сплати або із частковою сплатою податку з власників транспортних засобів, в тому числі і на належний [PERSON] транспортний засіб марки «MERCEDES-BENZ VARIO» вантажний, фургон-С, 1998 року випуску, номер кузова [NUMBER] . коричневого кольору, об`єм двигуна 2874, реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується карткою арешту транспортного засобу. Крім того, в межах розслідування даної кримінальної справи Постановою слідчого Прокуратури Львівської області Сапуцького Р.Я. від 12 жовтня 2011 року [PERSON] , було визнано потерпілим у цій кримінальній справі. Постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області 15 травня 2014 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинений злочин, передбачений ч. 2 ст. 367 КК України, у зв`язку із зміною обстановки, та закрито провадження по справі, на підставі ст. 7 КПК України 1960 р. та ст. 48 КК України. Вказана Постанова Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 травня 2014 року набрала законної сили 23 травня 2014 року. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, відповідним критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції. У частинах першій та третій статті 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Тобто у контексті зазначених норм процесуального права здійснення розгляду справ за правилами іншого судочинства означає наявність у законодавстві чітко й однозначно сформульованих підстав і порядку вирішення відповідних правових питань судом іншої юрисдикції, що дає заінтересованій особі обґрунтовані підстави розраховувати на вирішення ним спору по суті. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливого суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України). Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Після припинення кримінальної справи (в тому числі із звільненням від кримінальної відповідальності за вчинений злочин, у зв`язку зі зміною обстановки, винесеної за процедурою КПК України 1960 року) відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає. Під час розгляду справи суд керується тим, що арешт на майно [PERSON] було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі. Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи КПК України 1960 року не встановлював. З урахуванням зазначеного, а також тривалого часу, що минув після закриття провадження по справі, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися в правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності [PERSON] шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року не буде ефективним способом захисту порушеного права. КПК України 1960 року не містив інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком. Згідно зі статтею 174 КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте слідчий суддя наділений повноваженнями вирішувати такі клопотання під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чиним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у припиненій кримінальній справі, даний Кодекс не передбачає. Водночас слідчий суддя, як і інші органи державної влади та їх посадові особи, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, вимог інших актів законодавства. Оскільки відповідно до вимог кримінального процесуального закону вирішення питання про зняття арешту з майна можливе лише в межах кримінального провадження, розгляд відповідного клопотання [PERSON] за правилами кримінального судочинства вимагав би повторного порушення кримінальної справи щодо неї. Проте початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність у зв`язку з повторенням ризиків офіційної констатації злочинності поведінки позивача і таким чином призведе до погіршення його правового становища. Означений спосіб розв`язання порушеного [PERSON] питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту її прав та законних інтересів. Суд може розглядати справу в кримінальному провадженні як цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша статті 28 КПК України 1960 року). Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги є заснованими на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. Крім того, суд вважає, що вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Вказана позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17.

Outcome: approved