Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з цим позовом і повідомив, що 08.08.1993 року він та відповідачка уклали шлюб, який було розірвано 30.05.2013 року. З 2001 року по 2005 рік він був на заробітках у Португалії. В 2004 році вони вирішили купити житло. Для цієї цілі він передав дружині зароблені кошти. В кінці лютого 2004 року дружина зателефонувала йому та повідомила, що купила квартиру [ADDRESS]. В квітні 2013 року він дізнався, що квартира, яку було придбано у шлюбі з [PERSON], набута у власність нею згідно договору дарування від 27.02.2004 року, укладеним із [PERSON], [PERSON] і [PERSON], посвідченого державним нотаріусом другої Тростянецької державної нотаріальної контори. Посилаючись на те, що вказаний договір дарування є удаваним правочином, просив визнати поважною причину пропуску строку звернення до суду з позовом; визнати договір дарування удаваним правочином; визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 27.02.2004 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки цей договір не є договором дарування, він був не безоплатний, сторонни досягли всіх істотних умов договору купівлі-продажу, відбулось повне виконання договору; визнати спірну квартиру спільним майном подружжя, та розділити її, виділивши йому у власність ? частину квартири. Крім того, зазначив, що за час спільного проживання ними було спільно набуто майно, яке просив розділити, виділивши йому: диван та два крісла в комплекті, вартістю 10000 грн.; телевізор «Самсунг Плано», вартістю 3000 грн.; пральну машину «LG», вартістю 3000 грн.; вбудовану варочну панель «Арістон», вартістю 2500 грн.; кухонний стіл та чотири табуретки в комплекті, вартістю 1000 грн.; стіл та чотири стільці в комплекті, вартістю 4000 грн; комод, вартістю 2000 грн.; шафу купе, вартістю 4000 грн., всього на загальну суму 29500 грн. [PERSON] виділити: меблеву стінку виробництва «Котовської меблевої фабрики», вартістю 10000 грн.; двоспальне ліжко, вартістю 5000 грн.; холодильник «Індезит», вартістю 4000 грн.; вбудовану духову шафу «Арістон», вартістю 2500 грн.; кухонні меблі, вартістю 5000 грн.; шафу для взуття та шафа для одягу, вартістю 2500 грн.; мікрохвильову піч «Самсунг», вартістю 1000 грн., а всього на загальну суму 31000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені вимоги. Запропонували відповідачу розділити рухоме майно за таким варіантом: [PERSON], виділяється та визнається за ним право власності на: телевізор «Самсунг Плано», вартістю 3000 грн.; стіл та чотири стільці в комплекті, вартістю 4000 грн; комод, вартістю 2000 грн.; шафу купе, вартістю 4000 грн.; меблеву стінку виробництва «Котовської меблевої фабрики», вартістю 10000 грн.; двоспальне ліжко, вартістю 5000 грн.; шафу для взуття та шафа для одягу, вартістю 2500 грн., а всього на загальну суму 30500 грн. [PERSON] виділяється, та визнати за нею право власності на: диван та два крісла в комплекті, вартістю 10000 грн.; пральну машину «LG», вартістю 3000 грн.; вбудовану варочну панель «Арістон», вартістю 2500 грн.; кухонний стіл та чотири табуретки в комплекті, вартістю 1000 грн.; холодильник «Індезит», вартістю 4000 грн.; вбудовану духову шафу «Арістон», вартістю 2500 грн.; кухонні меблі, вартістю 5000 грн.; мікрохвильову піч «Самсунг», вартістю 1000 грн., а всього на загальну суму 29000 грн. В судовому засіданні відповідач та її представник щодо розподілу рухомого майна позов визнали та не заперечували протии його розподілу за варіантом, запропонованим позивачем з урахуванням пропозиції в судовому засіданні. Позов про визнання договору дарування удаваним правочином; визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним; поділ спільного сумісного майна подружжя; визнання спірної квартири спільним сумісним майном подружжя та визнання права власності на ? частину цієї квартири - не визнали. Просили відмовити в задоволенні даних вимог у зв'язку зі спливом строку позовної давності, так, як квартира [ADDRESS] була їй подарована ще 27.02.2004 року, і [PERSON] про це достеменно знав. Треті особи просили вирішити спрі згідно законодавства на розсуд суду. Разом з цим, [PERSON] звернулась із зустрічною позовною заявою до [PERSON] Згідно уточненої та доповненої зустрічної позовної заяви зазначила, що до спільного сумісного майна, нажитого під час шлюбу із [PERSON], належить автомобіль марки «Фольксваген Кадді», 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 129406 грн., та житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS]. Тому просила розділити вказане майно, визнавши за нею право власності на автомобіль, стягнувши з неї на користь [PERSON] кошти, що становлять половину вартості автомобіля - 64703 грн. Визнати за нею право власності на ? частину спірного житлового будинку з господарськими спорудами, та встановити порядок користування даним будинком, виділивши їй у користування, враховуючи інтереси неповнолітньої дитини, кімнату 1-5, площею 17 кв. м. Виділити [PERSON] у користування кімнату 1-2 площею, 8,5 кв.м. Коридор 1-1, площею 4,2 кв. м, кладову 1-4, площею 1,5 кв.м, кухню 1-3, площею 8,9 кв. м, сарай, площею 54,4 кв. м, залишити у спільному користуванні. В судовому засіданні [PERSON] та її представник зустрічний позов підтримали. [PERSON] та його представник в судовому засіданні зустрічний позов в частині поділу автомобіля визнали. Заперечили проти позовних вимог [PERSON] про визнання житлового будинку [ADDRESS] спільним майном з тих підстав, що він продав вказаний будинок своїй тітці [PERSON] за 3000 доларів США, про що було складено відповідну розписку. Суд, вислухавши сторони, представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 71 СК України, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. В разі вирішення спору про порядок поділу майна судом, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до змісту ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Частиною 1 ст. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1 ст. 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною 1 ст. 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В судовому засіданні встановлено наступне. В період з 08.08.1993 року по 30.05.2013 року [PERSON], та [PERSON] перебували у шлюбі. Під час перебування в шлюбі вони спільно нажили жилий будинок, розташований по [ADDRESS]. Також, сторонами в цей час спільно набуто автомобіль марки «Фольксваген Кадді» 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER]. Крім того, [PERSON] та [PERSON] за час шлюбу придбали: телевізор «Самсунг Плано», вартістю 3000 грн.; стіл та чотири стільці в комплекті, вартістю 4000 грн; комод, вартістю 2000 грн.; шафу купе, вартістю 4000 грн.; меблеву стінку виробництва «Котовської меблевої фабрики», вартістю 10000 грн.; двоспальне ліжко, вартістю 5000 грн.; шафу для взуття та шафа для одягу, вартістю 2500 грн., диван та два крісла в комплекті, вартістю 10000 грн.; пральну машину «LG», вартістю 3000 грн.; вбудовану варочну панель «Арістон», вартістю 2500 грн.; кухонний стіл та чотири табуретки в комплекті, вартістю 1000 грн.; холодильник «Індезит», вартістю 4000 грн.; вбудовану духову шафу «Арістон», вартістю 2500 грн.; кухонні меблі, вартістю 5000 грн.; мікрохвильову піч «Самсунг», вартістю 1000 грн.. 27.02.2004 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] уклали із [PERSON] договір дарування квартири [ADDRESS] [PERSON] для приховання іншого правочину, а саме - договору купівлі-продажу даної квартири. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] отримали від [PERSON] кошти в сумі 10500 доларів США як плату за відчуження на її користь квартири [ADDRESS]. Ці факти стверджуються сукупністю доказів та вимогами законів. Так, відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторонами визнаються і не підлягають доказуванню такі обставини: 1) що автомобіль марки «Фольксваген Кадді» 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], придбаний у шлюбі та є спільним майном подружжя, вартість автомобіля становить 129406 грн.; 2) що спільним майном подружжя є: телевізор «Самсунг Плано», вартістю 3000 грн.; стіл та чотири стільці в комплекті, вартістю 4000 грн; комод, вартістю 2000 грн.; шафу купе, вартістю 4000 грн.; меблеву стінку виробництва «Котовської меблевої фабрики», вартістю 10000 грн.; двоспальне ліжко, вартістю 5000 грн.; шафу для взуття та шафа для одягу, вартістю 2500 грн., диван та два крісла в комплекті, вартістю 10000 грн.; пральну машину «LG», вартістю 3000 грн.; вбудовану варочну панель «Арістон», вартістю 2500 грн.; кухонний стіл та чотири табуретки в комплекті, вартістю 1000 грн.; холодильник «Індезит», вартістю 4000 грн.; вбудовану духову шафу «Арістон», вартістю 2500 грн.; кухонні меблі, вартістю 5000 грн.; мікрохвильову піч «Самсунг», вартістю 1000 грн.. 3) [PERSON] передала [PERSON] 10500 доларів США за те, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] подарували їй свою квартиру [ADDRESS]. Спірним є питання щодо того, чи належить до спільного сумісного майна подружжя жилий будинок, розташований по [ADDRESS]. Чи договір дарування квартири [ADDRESS] є удаваним правочином. Чи належить до спільного сумісного майна подружжя і чи підлягає поділу квартира [ADDRESS]. В судовому засіданні сторонни прийшли до згоди щодо поділу наступного спільного сумісного майна подружжя. Згідно узгодженої позиції сторін, [PERSON], виділяється та визнається за ним право власності на: телевізор «Самсунг Плано», вартістю 3000 грн.; стіл та чотири стільці в комплекті, вартістю 4000 грн; комод, вартістю 2000 грн.; шафу купе, вартістю 4000 грн.; меблеву стінку виробництва «Котовської меблевої фабрики», вартістю 10000 грн.; двоспальне ліжко, вартістю 5000 грн.; шафу для взуття та шафа для одягу, вартістю 2500 грн., а всього на загальну суму 30500 грн. [PERSON] виділяється, та визнати за нею право власності на: диван та два крісла в комплекті, вартістю 10000 грн.; пральну машину «LG», вартістю 3000 грн.; вбудовану варочну панель «Арістон», вартістю 2500 грн.; кухонний стіл та чотири табуретки в комплекті, вартістю 1000 грн.; холодильник «Індезит», вартістю 4000 грн.; вбудовану духову шафу «Арістон», вартістю 2500 грн.; кухонні меблі, вартістю 5000 грн.; мікрохвильову піч «Самсунг», вартістю 1000 грн., а всього на загальну суму 29000 грн. Враховуючи узгоджену позицію сторін, щодо вказаного варіанту поділу, такий варіант поділу підлягає затвердженню судом, а тому позовні вимоги [PERSON] в частині поділу вищезазначеного майна підлягають частковому задоволенню. Незважаючи на те, що позовні вимоги [PERSON] про визнання договору дарування квартири [ADDRESS] правочином є обґрунтованими, позов в цій частині не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], набула у власність квартиру [ADDRESS] відповідно до укладеного із [PERSON], [PERSON] та [PERSON] договором дарування цієї квартири. При цьому вона передала [PERSON] 10500 доларів США. Оскільки згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України договір дарування передбачає безоплатне передання майна у власність, тому договір дарування квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є удаваним правочином, укладеним для приховання договору купівлі-продажу, який вони насправді вчинили, та як було виконано всі істотні умови договору купівлі продажу - передача продавцем у власність квартири покупцю, прийняття квартири покупцем та сплата за це певної грошової суми. Дані обставини також визнаються сторонами та підтверджуються показами свідків. Так, свідок [PERSON] суду показала, що в 2004 році вони продавали квартиру, [PERSON] був у Португалії, а потрібна була його згода на оформлення договору купівлі-продажу квартири його дружиною. Тому, вони вирішили оформити договір дарування, щоб він не приїзджав з Португалії. При цьому вона отримала від [PERSON] за квартиру 10500 доларів США. [PERSON] просить поновити йому строк звернення до суду із позовом про визнання договору дарування удаваним правочином та визнання квартири [ADDRESS] майном подружжя, поділ цього майна. При цьому посилається на те, що довідався про те, що квартира була подарована у 2004 році його дружині лише в квітні 2013 року, коли у них почались сімейні негаразди і постало питання про поділ спільного майна. Суд вважає, що [PERSON], починаючи з 2006 року було відомо, що спірна квартира була набута його дружиною у власність на підставі договору дарування від 27.02.2004 року. Оскільки він, повернувшись із Португалії - з 2006 року та проживав разом із дружиною, мав доступ до всіх сімейних документів. Дана обставина підтверджується також показами свідків. Так, свідок [PERSON] дала суду показання про те, що вона знала, що квартира була подарована [PERSON] в 2004 році. [PERSON] знав про договір дарування, так, як він зберігав всі документи в шафі. Свідок [PERSON] суду показала, що їй було відомо, що квартира була подарована [PERSON] тоді, коли [PERSON] був у Португалії. [PERSON] бачив документи, дарственну, про це йому також говорила його дружина. Суд не приймає до уваги покази свідка [PERSON], яка є матір'ю позивача [PERSON], про те, що [PERSON] не показувала його сину документи, на підставі яких вона набула у власність квартиру, а тому він не знав про те, що квартиру набуто на підставі договору дарування. При цьому суд враховує те, що дані покази зроблені свідком на підставі слів самого [PERSON]. Також суд враховує її стосунки із позивачем, який є її сином, а також суперечливість даних показів в цій частині іншим доказам, дослідженим в судовому засіданні. Враховуючи викладене, суд вважає, що доводи [PERSON] про те, що він не знав, що квартира була набута його дружиною відповідно до договору дарування, є надуманими. Тому позовна давність за позовними вимогами [PERSON] про визнання договору дарування удаваним правочином та визнання квартири [ADDRESS] майном подружжя, поділ цього майна, - спливла. А відтак в задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити у зв'язку зі спливом строку позовної давності, оскільки [PERSON] наполягає на застосуванні позовної давності. Доводи сторін підтверджуються також сукупністю досліджених доказів. З рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 30.05.2013 року видно, що судом вирішено розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 08.08.1993 року виконкомом Четвертинівської сільської ради Тростянецького району Вінницької області, актовий запис № 11. Із договору дарування від 27.02.2004 року, укладеного між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] видно, що дарувальники [PERSON], [PERSON], [PERSON] передали безоплатно у власність (подарували) а обдаровувана [PERSON] прийняла дарунок - квартиру за [ADDRESS]. Відповідно до договору купівлі-продажу жилого будинку, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 21.07.1999 року, видно, що продавець [PERSON] продала а покупець [PERSON] купив жилий будинок, що розташований в [ADDRESS]. З технічного паспорту на жилий будинок по [ADDRESS] видно, що будинок має загальну площу 40,1 кв.м, в тому числі житлову - 25,5 кв.м, в будинку є 5 кімнат, 2 з яких жилі: кімната 1-5 площею 17 кв.м; кімната 1-2 площею 8,5 кв.м, а також коридор 1-1 площею 4,2 кв. м, кладова 1-4 площею 1,5 кв.м, кухня 1-3 площею 8,9 кв. м. До вказаного домоволодіння належить також сарай площею 54,4 кв.м Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, за [PERSON] зареєстровано автомобіль марки «Фольксваген Кадді» 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER]. Згідно звіту про оцінку транспортного засобу 0038 від 01.12.2014 року, складеного оцінювачем - ФОП [PERSON], ринкова вартість автомобіля марки «Фольксваген Кадді» 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER] на дату оцінки становить 129406 грн. Перераховані докази суд приймає до уваги, так як вони зібрані з дотриманням вимог законів, ніким не оскаржуються і не суперечать один одному. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на автомобіль марки «Фольксваген Кадді» 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER] підлягають задоволенню. Оскільки [PERSON] визнав позов в цій частині, сторони узгодили, що вартість автомобіля становить 129406 грн. При цьому компенсація [PERSON] має скласти половину вартості автомобіля - 64703 грн. Суд не приймає до уваги твердження [PERSON] про те, що він продав будинок в [ADDRESS] [PERSON] Оскільки [PERSON] не надано належних доказів на підтвердження зазначеної ним обставини про продаж вказаного будинку. А надані ним довідка Оляницької сільської ради № 780 від 06.11.2014 року про те, що [PERSON] проживає у зазначеному будинку але не зареєстрована, не є належним доказом на підтвердження факту продажу будинку. Так само не є належним доказом продажу будинку і розписка від 10.10.2008 року про отримання [PERSON] від [PERSON] 3000 доларів США за продаж будинку. Так як договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути укладений письмово і підлягає нотаріальному посвідченню, чого не було додержано. Не є належними доказами перебування будинку у власності [PERSON] і те, що ним було газифіковано будинок, укладались договори на газифікацію, сплачувалась вартість робіт по газифікації, та поточні платежі за газ, тощо. Покази свідка [PERSON] про те, що вона з покійним чоловіком купила за 3000 доларів США у [PERSON] будинок в [ADDRESS], не є належним доказом, що підтверджує укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна. А відтак, заперечення [PERSON] проти зустрічного позову [PERSON] про визнання за нею права власності на ? частину будинку в [ADDRESS] та поділ будинку, є безпідставними. Оскільки відповідач [PERSON] не заперечував проти порядку користування житловим будинком, запропонованим за варіантом [PERSON], враховуючи інтереси неповнолітньої дитини, яка проживає разом із [PERSON], суд вважає, що їй слід виділити в користування більшу кімнату із двох наявних житлових кімнат, яку вона просить. А тому позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за нею права власності на ? частину будинку в [ADDRESS] Тростянецького району та встановлення порядку користування будинком підлягають задоволенню. Сторони дійшли згоди щодо того, що всі судові витрати, які були ними понесені, залишаються за ними. На підставі ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 179, 209, 212-215 ЦПК України,

Outcome: partial