Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до Радомишльського районного суду Житомирської області з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») про визнання нікчемним правочину,і свої позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.12.2009 року позивач надав Банку Заяву-анкету позичальника, згідно якої отримав кошти, на споживчі цілі, з кредитним лімітом 1000 грн. Зазначена сума була зарахована банком на картковий рахунок. На думку позивача, підписуючи заяву-анкету від 10.12.2009 року начальник Радомишльського відділення ЗАТ КБ « Приватбанк» [PERSON] не був представником юридичної особи ЗАТ « Приватбанк» та не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, як того вимагає ст. 203 ЦК України,тому просив суд встановити нікчемність правочину - Заяви позичальника б/н від 10.12.2009 року ( договору про надання банківських послуг). У судове засідання позивач не з»явився,про день та час слухання справи був належним чином повідомлений,причину своєї неявки до суду не повідомив. Відповідач-представник ПАТ КБ «Приватбанк» у судове засідання не з»явився,надіслав до суду заяву,в якій просить слухати справу без участі їх представника. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що 10 грудня 2009 року [PERSON] підписана Заява на отримання банківських послуг - кредитної картки «Універсальна» з кредитним лімітом у сумі 1000 гривень з базовою відсотковою ставкою за кредитним лімітом на момент підписання договору2,5% (а.с. 11). Згідно інформації викладеної у вказаній заяві [PERSON] підтвердив, що він ознайомився і погоджується з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку та висловив свою згоду з тим, що дана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Вказана вище заява підписана представниками банку та безпосередньо позичальником. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором, або не випливає із суті змішаного договору. За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Таким чином, відповідно до Умов та правил надання банківських послуг визначено, що Заява разом з Пам'яткою Клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами становить укладений Договір про надання банківських послуг. Згідно ч. 1 ст 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей Згідно ч.2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Позивачем ставиться під сумнів обсяг цивільної дієздатності сторони договору про надання банківських послуг, а саме представника ЗАТ « Приватбанк» [PERSON] при укладенні договору. Однак, ставлячи дане повноваження банку під сумнів, позивач не доводить належними доказами відсутність такого повноваження, натомість банком було виконано зобовязання за договором. Крім того, немаючи належних повноважень по вчиненню правочинів зі сторонни банку його представником, банк не вчиняв би подальші дії щодо виконання умов укладеного договору. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів.. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є безпідставними, та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, а тому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed