Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-28 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю. Свої вимоги обґрунтовує тим, що починаючи з 2008 року і по даний час фактично постійно проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] . У даній квартирі він проживав разом з совїми батьками [PERSON] , [PERSON] , за якими доглядав та здійснював догляд за квартирою, проводячи там косметичні ремонти та оплачуючи комунальні послуги. Однак, після смерті батьків він дізнався про існування титульного власника даної квартири [PERSON] , яка ніколи не жила у даній квартирі та не проявляла жодного інтересу до житла. Вважає, що у зв`язку із добросовісним, безперервним володінням чужим майном, у нього виникло право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за набувальною давністю у порядку ст. 344 ЦК України. Просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на квартиру № [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві. Просили суд позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась, проте належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. За погодженням позивача, представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, свідків, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, квартира № [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 07.02.1997 року належала [PERSON] (а.с. 21) [PERSON] являється батьком позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 18.12.1973 року (а.с. 7). Відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Сушик В.С. від 27.02.1997 року за № 573, [PERSON] квартира № [ADDRESS] , подарував [PERSON] 21.03.1997 року [PERSON] . ВОБТІ виготовлено технічний паспорт на вищевказану квартиру (а.с. 11, 12). Як вбачається з будинкової книги у спірній квартирі був зареєстрований [PERSON] та [PERSON] (а.с. 13-16). [INFO] [PERSON] помер, що стверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 10.07.2014 року (а.с. 9). З пояснень свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні встановлено, що позивач з 2008 року проживає та користується квартирою № [ADDRESS] , здійснює її поточний ремонт, оплату комунальних послуг, що підтверджується наданими квитанціями. Судом встановлено, що вселившись у дану квартиру, з 2008 року позивач в даному житловому приміщенні так і не був зареєстрований. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Отже суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вселяючись у спірну квартиру позивач не міг не знати кому належить дана квартира на праві власності, тим більше, що на момент його вселення у дану квартиру його батько [PERSON] вже не був її власником, технічний паспорт та будинкова книга були видані на ім`я відповідача, отже власник квартири відомий, і набути право власності на дане житло за набувальною давністю у нього не має підстав. Доказів того, що позивачу при вселенні у вищевказану квартиру було невідомо, що її власником являється [PERSON] суду останнім не надано. Тому, на підставі вище наведеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed