Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом про стягнення із [PERSON] на його користь заборгованості за договорами позики: від 13.04.2017 року - у розмірі 52270,87 грн., з яких 36411,20 грн. - сума позики (еквівалент 1400 дол. США за курсом НБУ станом на 22.05.2019 року), 3 % річних від суми боргу - 2214,60 грн. та 15645,07 грн. - інфляційні нарахування за період з 13.05.2017 року по 22.05.2019 року; від 14.04.2017 року - у розмірі 23248,60 грн., з яких 15604,80 грн. - сума позики (еквівалент 600 дол. США за курсом НБУ станом на 22.05.2019 року), 3 % річних від суми боргу - 947,83 грн. та 6695,97 грн. - інфляційні нарахування за період з 13.05.2017 року по 22.05.2019 року; від 12.05.2017 року - у розмірі 96308,90 грн., з яких 65020 грн. - сума позики (еквівалент 2500 дол. США за курсом НБУ станом на 22.05.2019 року), 3 % річних від суми боргу - 3879,82 грн. та 27409,08 грн. - інфляційні нарахування за період з 13.05.2017 року по 22.05.2019 року, а всього 173828,35 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він уклав із [PERSON] вказані договори позики у вигляді розписок, згідно яких позичив відповідачу гроші відповідно в сумі 1400 дол. США, 600 дол. США та 2500 дол. США, які останній зобов`язувався повернути за двома першими позиками через тридцять днів з дня отримання, а за третьою - через п`ятнадцять днів. Проте, відповідач взяті на себе зобов`язання з повернення отриманих від нього коштів за договорами позики не виконав - кошти в передбачені у розписках строки не повернув. Вважає, що із [PERSON] на його користь підлягає стягненню сума боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, як відповідальність за порушення грошового зобов`язання, що передбачено ч.2 ст.625 ЦК України. Заочним рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 27.09.2019 року позов задоволено частково. З відповідача [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 124078,25 грн. боргу за договорами позики від 13.04.2017 року, 14.04.2017 року, 12.05.2017 року, та 1240,79 грн. судового збору. В решті позовних вимог [PERSON] до [PERSON] - відмовлено (а.с.45-47). В подальшому ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 28.07.2020 року заяву представника відповідача [PERSON] - адвоката Левицького Д.Р. про перегляд заочного рішення Залізничного районного суду від 27.09.2019 року задоволено, вказане заочне рішення скасовано та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 111). У судове засідання 05 жовтня 2020 року позивач не з`явився, хоча про дату, час і місце проведення такого було повідомлено належним чином. При цьому, представник позивача [PERSON] подала клопотання, в якому просила проводити розгляд справи за її відсутності, що суд вважає за можливе, оскільки, згідно з ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач, який належним чином був повідомлений про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, про причини своєї неявки суд не повідомив. За таких обставин, суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з положеннями ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст.ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 13.04.2017 року, 14.04.2017 року та 12.05.2017 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено три договори позики, за умовами яких позичальник отримав від [PERSON] кошти відповідно в розмірі 1400 дол. США, 600 дол. США і 2500 дол. США. Відповідач у власноручно написаних розписках (а.с. 9, 10, 11) підтвердив факти отримання вказаних коштів від позивача та зобов`язувався повернути [PERSON] суми позики за двома першими договорами через тридцять днів з дня отримання, тобто відповідно до 13.05.2017 року і 14.05.2017 року, а за третім - через п`ятнадцять днів, тобто 27.05.2017 року. Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтями 1046, 1047 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору чи вимог цього Кодексу, а згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно вимог ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити суму відповідно до ст.625 ЦК України, а ч.1 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Враховуючи встановлені судом обставини справи та наведене їх правове регулювання, вимоги позову про стягнення з відповідача отриманих ним сум коштів за договорами позики є підставними. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Позивач просить стягнути з відповідача три проценти річних: від простроченої суми 36411,20 грн. за період з 13.05.2017 року по 22.05.2019 року, що складає 2214,60 грн.; від простроченої суми 15604,80 грн. за період з 14.05.2017 року по 22.05.2019 року, що складає 6695,97 грн.; від простроченої суми 65020 грн. за період з 27.05.2017 року по 22.05.2019 року, що складає 27409,08 грн., представивши відповідні розрахунки (а.с. 6-8). З огляду на наведені положення ч.2 ст.625 ЦК України, суд погоджується з такими розрахунками, оскільки вони є коректним, і вважає, що вимоги позивача в частині стягнення трьох відсотків річних від прострочених сум є підставними і підлягають задоволенню. Крім цього, [PERSON] заявлено вимогу про стягнення із відповідача інфляційних втрат. За змістом ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ч.2 ст.625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, яке визначене у гривні. Як встановлено судом, між сторонами було укладено договір позики в іноземній валюті, валютою грошового зобов`язання є долар США, тому до цих правовідносин не може застосовуватись положення ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а вимоги позивача про відшкодування інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання не можна визнати законними й обґрунтованими. Виходячи з наведеного та враховуючи, що оригінали розписок знаходяться у позивача, докази повернення позивачу грошей відповідачем за договорами позики відсутні, як і відсутні докази неодержання відповідачем вказанх сум позик, тому суд вважає, що із [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] 38625,80 грн. заборгованості за договором позики від 13.04.2017 року, з яких 36411,20 грн. - сума позики і 2214,60 грн. - 3% річних від простроченої заборгованості; 16552,63 грн. заборгованості за договором позики від 14.04.2017 року, з яких 15604,80 грн. - сума позики і 947,83 грн. - 3% річних від простроченої заборгованості; 68899,82 грн. заборгованості за договором позики від 12.05.2017 року, з яких 65020 грн. - сума позики і 3879,82 - 3% річних від простроченої заборгованості, а всього 124078,25 грн., в задоволенні позову в частині стягнення інфляційних втрат - відмовити за безпідставністю цієї вимоги. За такого рішення, з огляду на вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1240,79 грн. судового збору, тобто пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial