Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, та припинення їх стягнення на користь відповідача. В обґрунтування позову зазначає, що 09 лютого 2002 року він уклав шлюб з відповідачкою [PERSON]. 30 вересня 2011 року їх шлюб було розірвано рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області. Під час перебування у шлюбі, у них народилось дві доньки - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. 06 жовтня 2011 року з нього були стягнуті аліменти на користь відповідача на утримання малолітніх дітей в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу). У 2015 році відповідач переїхала разом з донькою [PERSON], на постійне місце проживання до міста Києва, а донька [PERSON], залишилась проживати разом з ним. У звязку з переїздом, відповідачка написала до відділу ДВС заяву про повернення виконавчого листа без подальшого виконання. Проте у червні 2018 року йому повідомили на роботі, що з нього з 01 березня 2018 року знову стягуються аліменти на утримання двох дітей. За червень та липень 2018 року з нього було утримано аліменти в розмірі 10087,54 грн. [PERSON] з червня 2015 року проживає разом з ним та повністю перебуває на його утриманні. У нього з відповідачкою була домовленість про те, що кожний з них приймає участь в утриманні дітей, але на даний час склалась протилежна ситуація, він сам утримує двох дітей. Відповідачка добровільно не надає кошти на утримання доньки [PERSON], яка проживає разом з ним, у звязку з чим, він вимушений звернутись до суду з даним позовом. Просить суд припинити стягнення з нього аліментів на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON], [INFO] в розмірі 1/6 частини його заробітку (доходу), стягнути з [PERSON] на його користь аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу), стягнути з [PERSON] на його користь кошти на утримання доньки [PERSON], [INFO] в розмірі 5043,77 грн., як незаконно отриманні, та всі судові витрати по справі стягнути з відповідачки. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав у повному обсязі заявлені позовні вимоги, прохав їх задовольнити, та пояснив суду, що у 2015 році він з колишньою дружиною, яка є відповідачем по справі, вирішили, що старша донька [PERSON], буде проживати з ним у м.Першотравенську, а молодша [PERSON] з відповідачкою в м.Київ. Кожен з них буде повністю утримувати ту дитину, яка проживає з ним. У червні 2018 року йому стало відомо, що з його заробітної плати утримуються аліменти на утримання обох дітей в розмірі 1/3 частини його заробітку на користь відповідача. Він вважає, стягнення з нього аліментів несправедливим, так як донька і на теперішній час проживає в м.Першотравенську. В той же час позивач пояснив суду, що його донька [PERSON] в березні 2018 року, після того як у них виник конфлікт, пішла з дому і по теперішній час проживає у його сестри [PERSON]. З часу коли донька пішла з дому він з нею не спілкується, грошових коштів на її утримання не надає. З [PERSON], у якої проживає його донька він також не спілкується, грошей сестрі на утримання доньки не надає. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що після розлучення з позивачем, перші чотири роки діти проживали разом з нею. Позивач на той час жив у місті Дніпро. У 2015 році вони з позивачем, зі згоди дитини, вирішили що донька [PERSON] буде проживати з батьком у м.Першотравенськ. Приблизно рік донька з позивачем проживала у злагоді. Потім у [PERSON] зявилася кохана жінка з якою у доньки не склалися відносини. У березні 2018 року між позивачем та донькою [PERSON] виник конфлікт в результаті якого донька пішла від позивача та на даний час проживає у своєї тітки [PERSON]. Вона намагалася забрати дитину до себе у м.Київ, але донька дуже її прохала залити її проживати в м.Першотравенську до закінчення школи ( на даний час донька навчається в одинадцятому класі.) так як позивач з березня 2018 року не утримував старшу доньку, вона вирішила звернутися до виконавчої служби з проханням про примусове виконання виконавчого листа про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на утримання їх двох спільних дітей, починаючи з березня 2018 року. Вперше аліменти з позивача було стягнуто у червні 2018 року. Кошти надійшли на картковий рахунок, банківська картка на який знаходиться у розпорядженні доньки [PERSON]. Вона особисто аліментні кошти не отримує, їх отримує дитина та розпоряджається ними. Кошти які були отримані в якості аліментів у серпні місяці 2018 року були витрачені на придбання доньці [PERSON] одягу, канцелярських товарів до 01 вересня. Вона особисто приймає участь у вихованні та утриманні дитини, а саме сплачує кошти, які необхідні для навчання дитини в школі, влітку оздоровила дитину, шляхом перебування на морі, також дитина місяць перебувала у неї в м.Київ. Вона тісно приймає участь у житті дитини, так як спілкується щодня з дитиною, а також періодично з класним керівником доньки та членами батьківського комітету класу, де навчається [PERSON]. На теперішній час у неї з [PERSON] та її колишньою свекрухою, матірю [PERSON], мається домовленість про проживання її доньки [PERSON] у [PERSON] на період навчання дитини у школі, на неї ж покладаються обовязки по утриманню дитини. Прохала суд в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Неповнолітня [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона вже шість місяців, проживає у сестри батька [PERSON] До березня 2018 року вона проживала з батьком за адресою: Дніпропетровська область, м.Першотравенськ, вул. Гагаріна 2/30. У звязку з тим, що у батька зявилася кохана жінка, у якої до неї виникли неприязні відносини, у сімї стали виникати сварки. Батько у конфліктних ситуаціях завжди обвинувачував її та ставав на бік своєї жінки. У березні 2018 року між нею та батьком виник конфлікт в результаті якого вона 11 березня пішла з дому і з цього часу вона проживає у тітки. Батько з того часу як вона пішла з дому з нею не спілкується (навіть не телефонує), грошових коштів на її утримання не надає. З березня 2018 року її утримує мати [PERSON], тітка [PERSON], та бабуся зі сторони позивача. Їй відомо, що з червня 2018 року з її батька утримуються аліменти на її утримання та на утримання сестри [PERSON]. Банківську картку на рахунок якої зараховуються кошти мати передала їй у користування, тому їй відомо які саме суми вираховуються з батька. Мати також надає їй гроші на утримання, купує необхідні речі. Вона не заперечує проти того, щоб саме мати [PERSON] отримувала аліменти на її утримання які стягуються з батька, так як дані кошти витрачаються саме на її утримання. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона є тіткою неповнолітньої [PERSON] та рідною сестрою позивача [PERSON] [PERSON] з 11 березня 2018 року проживає разом з нею та її чоловіком за адресою: [ADDRESS]. Частково дитину утримує вона, частково бабуся дитини, також участь в утриманні дитини приймає її мати [PERSON] Позивач з березня 2018 року участі в утриманні доньки [PERSON] не приймає. Вона неодноразово зверталася до брата з проханням надати кошти на утримання дитини, придбання їй одягу, оплату витрат повязаних з навчанням, але брат їй відмовляв, та взагалі перестав з нею спілкуватися. Свідок підтвердила суду, що їй відомо про те, що у дитини на теперішній час знаходиться банківська картка на які надходять кошти які вираховуються із заробітної плати [PERSON] , як аліменти, і дані кошти фактично витрачаються на утримання дитини [PERSON], а саме на них були придбані необхідні речі дитині до свята «Першого дзвоника», а також необхідні речі для навчання дитини в школі. На теперішній час [PERSON] проживає з нею, так як вони з [PERSON] домовилися, що дитина проживатиме з нею до закінчення одинадцятого класу, так як дитина дуже прохала не змінювати місце навчання, щоб отримати гарне свідоцтво про отримання середньої освіти та скласти ЗНО у звичних для неї умовах. Суд, вислухавши пояснення сторін, дитини на утримання якої стягуються аліменти, свідка, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно із ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-Х1І від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Як встановлено судом, сторони у справі перебували у шлюбі з 30 вересня 2011 року, який було розірвано відповідно до рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2011 року. Від спільного життя сторони мають двох неповнолітніх дітей доньку [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO]. Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2011 року з позивача [PERSON] були стягнуті аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей - доньки [PERSON], [INFO] та доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу). Відповідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Комплексний аналіз наведених норм законодавства свідчить про те, що аліменти на утримання дитини підлягають сплаті тим з батьків, який проживає окремо від дитини. Крім того, відповідно до ч.4 ст.273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Судом встановлено, що з 2015 року за домовленістю сторін у справі, неповнолітня [PERSON], проживала разом з батьком, позивачем [PERSON] у м.Першотравенську по вул. Гагаріна, 2/30. 11 березня 2018 року, у звязку з конфліктом, який виник між позивачем, його співмешканкою та дитиною, [PERSON], покинула місце проживання з батьком, та з цього часу проживає разом з тіткою [PERSON], за адресою: Дніпропетровська область, м.Першотравенськ, вул. Горького,27/9, що підтверджується показами неповнолітньої [PERSON], відповідачки [PERSON], самою [PERSON] та не заперечується позивачем. Згідно із ч.3 ст.160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Як визначає законодавець, ця норма є виразом поваги до дитини. Водночас вона є відповідним стимулом для батьків до належного виконання ними своїх обовязків, під загрозою переїзду дитини до діда, баби чи інших родичів. Право на вибір місця проживання зумовлене окремим проживанням батьків. Чотирнадцятирічний має достатній обсяг цивільної дієздатності, тому має бути вільним у праві визначати свою подальшу долю. За час проживання неповнолітньої [PERSON] у [PERSON], позивач з нею не спілкувався, здоровям та моральним станом дитини не цікавився, матеріально її не підтримував, що не заперечується позивачем, тому суд розцінює такі дії позивача, як самоусунення від виховання та утримання неповнолітньої [PERSON] Суд критично ставиться до наданого позивачем для підтвердження факту проживання неповнолітньої [PERSON] з ним за адресою м.Першотравенськ, вул. Гагаріна, 2/30, який було видано 02 липня 2018 року ПП «Комунальщик-4», так як, він суперечать встановленим в ході судового розгляду фактичним даним. Враховуючи вищевикладене, та те, що [PERSON] з березня 2018 року не проживає з батьком [PERSON], який самоусунувся від її виховання та утримання, та той факт, що кошти які стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] фактично отримує дитина та розпоряджається ними, а також те, що такий спосіб отримання коштів на утримання цілком влаштовує дитину та не порушує її прав, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити. Судові витрати по справі залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed