Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

[PERSON] звернувся в суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Позовні вимоги мотивував тим, що 01.10.2018р. він уклав із [PERSON] договір позики, згідно з яким передав їй грошові кошти в сумі 355 000 грн. з умовою їх повернення до 01.09.2019р.. Договір укладено в письмовій формі у вигляді розписки, яка написана та підписана особисто відповідачкою. По закінченню зазанченого строку по даний час відповідачка не повернула йому кошти. На численні його звернення про повернення суми боргу вона щоразу вигадує різні причини щоб уникнути цього. Ухиляючись від повернення суми боргу, відповідачка тим самим порушує взяті на себе зобов`язання. Просить стягнути із [PERSON] на його користь заборгованість згідно розписки в сумі 355 000 грн., а також стягнути судові витрати в сумі 3 550 грн.. Позивач подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, просив позов задоволити, згідний на заочний розгляд справи. Відповідачка повторно в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, зокрема через оголошення на вебсайті Снятинського районного суду, а тому справу слід розглянути заочно у відсутності відповідачки. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не проводилось. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши письмові докази у справі та оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов слід задоволити з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що 01.10.2018р. відповідачка [PERSON] отримала у позивача [PERSON] грошову позику в сумі 355 000 грн., що за домовленістю сторін є еквівалентном 10750 Євро. Вказану суму зобов`язується повернути готівкою гривнями по курсу НБУ на дату повернення або Євро в термін до 01.09.2019р. Згідно зі ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, частиною 2 якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з висновків постанови Верховного Суду України від 18.09.2013 року у цивільній справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Позикодавець має право вимоги до позичальника на повернення йому суми боргу за розпискою за наявності у нього оригіналу розписки підписаної позичальником. В той же час, позичальник свої зобов`язання не виконав, борг в обумовлений строк не повернув, про що свідчить наявний у позивача оригінал розписки про отримання позичальником коштів. У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. За таких обставин суд вважає, що позов підставний та підлягає до задоволення, оскільки відповідачка не виконала взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення позики, а тому з неї слід стягнути грошові кошти в сумі 355 000 грн., що узгоджується із правовою позицією, викладеною в Постанові ВП Верховного Суду України від 27.11.2019 по справі № 340/385/17. Також у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати в розмірі 3550 грн. На підставі ст. ст. 526, 549, 551, 554, 610, 1048 ЦК України,

Outcome: approved