Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до суду із вищевказаним позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просить стягнути аліменти на її користь на утримання двох неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дітьми повноліття. Підставність позову позивач обґрунтовує тим, що вони із відповідачем є батьками двох неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які проживають з нею та перебувають на її утриманні. Відповідач не надає у добровільному порядку коштів на утримання дітей, хоча є фінансово спроможним, угоди про добровільну сплату аліментів сторонами не досягнуто, а позивач не в змозі забезпечити утримання дітей самотужки, що послугувало підставою звернення до суду із даним позовом. У визначений судом строк відзиву на позов відповідач не подав. Ухвалою суду від 02.08.2021 розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. У визначений судом строк відповідач заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін не надав, також не надав зустрічного позову в межах визначеного судом строку, тому суд здійснює розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши усі зібрані у справі докази, встановив, що сторони спору є батьками двох спільних дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про їх народження серії [NUMBER] та [NUMBER] (а.с. 6,7). Позивач звернулась до суду із позовом в якому просить суд присудити із відповідача на її користь аліменти на утримання їх спільних дітей у частці від заробітку (доходу) відповідача, вказуючи, що у добровільному порядку останній їх не надає. Статтею 180 ч.1 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За відсутністю домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину, той із них, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом (ст.181 ч.2 СК України). Згідно довідки виданої Турбівською селищною радою Вінницького району Вінницької області від 19.04.2021 за №1811 (а.с.10), діти [PERSON] та [PERSON] проживають з матір`ю (а.с.10). Встановлені судом обставини свідчать про те, що позивач наділена правом на звернення до суду із даним позовом. Пункти 1, 2 статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачають, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів судом враховується стан здоров`я та матеріальне становище як платника аліментів так і дитини; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності з ч 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до частини 2 ст.182 СК України, передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Правилами ст.141 СК України, передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, у тому числі щодо її утримання. Судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів щодо стану здоров`я дітей чи відповідача, відсутні підтвердження матеріального стану таких осіб. У той же час суд враховує, що відповідач є особою працездатного віку, будь-яких належних та допустимих доказів щодо неможливості надавати матеріальну допомогу дітям у запропонованому позивачем розмірі відповідачем не надано, не містять таких доказів й матеріали справи. Разом з тим, суд ураховує те, що на час розгляду справи двоє дітей проживають з матір`ю, а тому несення нею більшості витрат на утримання спільних з відповідачем дітей презюмується, суд вважає, що заявлена позивачем сума аліментів перебуває у межах справедливого балансу дотримання найкращих інтересів для дітей, з урахуванням фінансових можливостей батьків. З урахуванням встановлених судом обставин, норм правового регулювання спору, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання двох дітей у розмірі 1/3 частки його заробітку, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно ґрунтується на нормах діючого законодавства. В силу вимог ст.183 ч.2, 191 СК України аліменти на двох дітей присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. За таких обставин, суд задовольняє позов у повному обсязі. В частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць суд допускає негайне виконання даного рішення. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується Главою 8 ЦПК України. Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу. Ураховуючи те, що позов задоволено, а при пред`явлені його до суду позивач була звільнена від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», суд, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, вважає, що такі витрати підлягають стягненню з відповідача в дохід держави. Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує приписи ст.137, 141 ЦПК України, відповідно до яких за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно поданого представником позивача договору про надання правничої допомоги №124 від 19.04.2021 укладеного між [PERSON] та адвокатом Петришиною І.А., Акту виконаних робіт, у якому надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат необхідних для надання правничої допомоги, - витрати на правничу допомогу в рамках даної справи склали 650 грн. На підтвердження сплати витрат додано квитанцію про оплату гонорару за надання правової допомоги від 19.04.2021 [PERSON] в розмірі 650 грн. Відповідач не надав заперечень щодо обсягу понесених позивачем витрат на надання правничої допомоги, не просив суд про її зменшення. Суд враховує загальні вимоги ЦПК України та усталену практику ВС, який наголосив, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони про їх зменшення. Ураховуючи те, що до матеріалів справи надано підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, відсутні клопотання відповідача, суд дійшов висновку, що вони підлягають розподілу за результатами розгляду справи, а тому підлягають стягненню із відповідача.

Outcome: approved