Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

[PERSON], звернувся до Марганецького міського суду Дніпропетровської області із заявою в якій просить встановити факт, що його батько, [PERSON], [INFO], який помер 10.04.1982 року в місті Нікополь Дніпропетровської області, належить до німецької національності; встановити факт про те, що він, [PERSON], який народився 09.02.1956 року у місті Нікополь Дніпропетровської області належить до німецької національності з внесенням відповідних змін в актові записи про його народження, народження його дітей та актовий запис про шлюб. Заяву мотивує тим, що його батько, [PERSON], його дід, [PERSON] (Пилипович) були за національністю «німець». Його батько, він та його діти виховувалися та виховуються у німецьких традиціях, вдосконалюють німецьку мову. Вони шанують традиції німецького народу, вважає себе німцем та бажає підтвердити свою національність. Встановлення факту приналежності до німецької національності його батька та його самого має юридичне значення, оскільки від нього залежить виникнення, зміна або припинення його особистих немайнових, а в подальшому, можливо і майнових прав, зокрема відсутність зазначення його дійсної національності у актових записах позбавляє його права повернутися на історичну батьківщину його предків та отримати відповідне громадянство Німеччини. Заявник на розгляд справи не зявився, надав суду заяву про слухання справи у його відсутність. У наданій заяві зазначив, що заяву підтримує і просить її задовольнити. Начальник Нікопольського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області [PERSON] надала суду заяву про слухання справи у їхню відсутність. Заінтересована особа [PERSON] надала суду заяву про слухання справи у її відсутність. У наданій заяві зазначила, що вимоги заявника підтримує. Заінтересована особа [PERSON] надав суду заяву про слухання справи у його відсутність у наданій заяві зазначив, що вимоги заявника підтримує. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. 09 лютого 1956 року у місті Нікополь Дніпропетровської області народився [PERSON], що вбачається зі свідоцтва про народження серії ЯК № 580375, виданого Нікопольським міськбюро ЗАГС Дніпропетровської області 28 лютого 1956 року /а.с.13/. Батьками [PERSON] в зазначеному свідоцтві про народження значаться батько [PERSON] із зазначенням національності «росіянин», та мати [PERSON], із зазначенням національності «росіянка». Згідно архівної довідки № 05-15/Т-408, виданої державним архівом Херсонської області 24.05.2017 року щодо народження батька заявника, в документах архівного фонду «Книги актів цивільного стану (метричні книги) нинішньої Херсонської області» в книзі реєстрації актових записів про народження по Гаврилівській сільській раді за 1928 рік є актовий запис № 18 про народження [PERSON], дата його народження 19 березня 1928 року. Батьками [PERSON] в зазначеному актовому записі про народження значаться: батько [PERSON] із зазначенням національності «німець», мати - [PERSON], із зазначенням національності «українка» /а.с.20/. 10 квітня 1982 року [PERSON], [INFO] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 757744, виданого повторно 31 травня 2017 року Нікопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області /а.с.17/. Згідно інформаційного листа Управління МВС України в Херсонській області за № 834/5/01-2017 від 05.07.2017 року, [PERSON], [INFO], національність «німець», як голова куркульського господарства був висланий у 1930 році за рішенням Президії Херсонського ОВК з Нововоронцовського району Херсонської області до Красноярського краю разом із дружиною [PERSON], [INFO] та дітьми [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] /а.с.23/. Згідно архівної довідки № 23/16-М-10-Я-34/93, виданої Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ Російської Федерації по Красноярському Краю 18 вересня 2017 року [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], національність німець, був двічі репресований: 1) в 1930 році розкуркулено та вислано до Краснодарського краю; 2) згідно постанови СНК СРСР та ЦК ВКП (б) від 12.11.1941 року в 1942 році переведено до спецпоселення в Курагінський район Красноярського краю, як особу німецької національності /а.с.35/. Згідно довідок № 23/16-Т-12-Я-34/93 від 29.08.2017 про реабілітацію [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], виданих Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ Російської Федерації по Красноярському Краю, встановлено що дід та батько заявника відносяться до німецької національності /а.с.30, 31/. 29 січня 2018 року [PERSON] звернувся із заявою до Нікопольського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області із заявою про внесення відповідних змін в актові записи про його народження, народження його дітей та актовий запис про шлюб в частині зазначення національності «німець» /а.с.39/. Листом за № 605/14.26-89 від 29 лютого 2018 року Нікопольський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області відмовив [PERSON] у внесені змін до актових записів через відсутність достатніх підстав /а.с.40/. Відповідно до статті 11 Конституції України, держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України. Згідно пункту 3 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються краї корінних народів і національних меншин. Статтею 1 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09 грудня 1997 року № 703/97-ВР встановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід'ємно частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва. Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09 грудня 1997 року № 703/97-ВР, кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у звязку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Особи, які належать до національних меншин, можуть здійснювати права і свободи, що випливають з принципів, проголошених в цій Рамковій конвенції, одноосібно та разом з іншими. Частиною 1 статті 11 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09 грудня 1997 року № 703/97-ВР визначено, що сторони зобов'язуються визнавати за кожною особою, яка належить до національної меншини, право використовувати своє прізвище (по батькові) та ім'я мовою меншини, а також право на їх офіційне визнання, відповідно до умов, передбачених у їх правових системах. Відповідно до статті 4 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 25 червня 1992 року N 2494-ХІІ, відносини, які виникають з приводу реалізації громадянами України прав і свобод, повязаних з їх належністю до національних меншин, регулюються Конституцією України, цим Законом, прийнятими на їх підставі іншими законодавчими актами, а також міжнародними договорами України. Окрім того, відповідно до статті 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 25 червня 1992 року N 2494-ХІІ, до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Нормами статті 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 25 червня 1992 року N 2494-ХІІ, визначено, що громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Згідно із положеннями статей 269, 270, 300 Цивільного кодексу України право на національність є особистим немайновим правом. Відповідно до статті 300 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на індивідуальність; фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. 26 червня 1992 року Верховною Радою України було затверджено Постанову «Про затвердження положень про паспорт громадянина України» та свідоцтва про народження» № 2503-ХІІ, якою не передбачено визначення національності фізичної особи громадянина України, тобто з прийняттям вказаної постанови з паспорту громадянина України та свідоцтва про народження була виключена графа про національність. За викладених обставин, на даний час нормативно-правовими актами України не передбачена можливість визначення національності громадян України у документі, який посвідчує таку особу. Згідно із положеннями статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Наведений у статті 315 ЦПК України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Відповідно до положень частини 2 статті 315 ЦПК України, у судовому поряду можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено інший порядок їх встановлення. Згідно із пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не повязується з наступним вирішенням спору про право. Також пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» передбачено, що суд може встановити факти, які і за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав. Відповідно до абз. 4 п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 12 від 07.07.1995 року «Про практику розгляду судами справ про встановлення неправильності запису в актах громадянського стану», питання щодо встановлення неправильності в актовому записі про народження, зокрема, щодо доповнення відомостей про національність та громадянство батьків, суд вирішує на підставі письмових (архівних матеріалів; відомостей, які містяться в паспорті; довідок з місця роботи, навчання, проживання; військових, профспілкових, інших посвідчень тощо) та інших доказів, що з достовірністю підтверджують заявлену вимогу. На підставі ч.1 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» у разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку. Згідно ч. 2ст. 319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Після набрання рішенням законної сили воно згідно ст. 18 ЦПК України стає обов'язковим для органів, які реєструють факти, що мають юридичне значення, або оформлюють права, які виникають в зв'язку з встановленням судом фактів. Встановлення факту належності [PERSON] до національності «німець» необхідно йому для підтвердження німецького походження, та можливості отримати статус пізнього переселенця, та можливість переїхати на постійне місце проживання до Німеччини. Враховуючи викладене, встановлені обставини справи, оцінюючи в сукупності наявні у справі докази, приймаючи до уваги той факт, що [PERSON] усвідомлює себе німцем; враховуючи встановлений в судовому засіданні факт належності його діда та батька до національності «німець», а також те, що національність особи визначається відповідно до національності одного з батьків, оскільки встановлення факту належності заявника до національності «німець» має юридичне значення, так як заявник довів даний факт і діючим законодавством не визначено іншого порядку його встановлення, суд приходить до висновку, що вимоги заявника законні та обґрунтовані і підлягають задоволенню. Ухвалою судді Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2018 року заявнику відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі, таким чином, на підставі ч. 2 ст. 136 ЦПК України, з урахуванням ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» з заявника підлягає стягненню судовий збір за кожну вимогу у розмірі 2114 гривень 40 копійок.

Outcome: approved