Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення із відповідачатрьох відсотків річних в сумі 9602 грн., втрат від інфляції в сумі 38403 грн., відсотків за користування коштами в сумі 48468 грн., унаслідок користування коштами, набутими ним без достатньої правової підстави. Позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що 2 вересня 2011 року [PERSON] передав відповідачу грошові кошти у сумі 4 200 доларів США за придбання автомобіля.Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 3 жовтня 2016 рокуіз [PERSON] стягненона користь [PERSON] зазначену суму набутих коштів, що в еквіваленті становило 105 823,77 гривень та відшкодовано 1058,23 гривень судового збору.Однак, вказані кошти відповідач на даний час не повернув.Згідно із ч.2 ст. 1214 ЦК у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Нарахування відповідачу процентів за користування чужими грошовими коштами може бути здійснене на рівні облікової ставки Національного банку України за аналогією закону на підставі приписів статті 1048 ЦК України. Згідно розрахунку позивача за період з 01.04.2015року по 24.09.2019року сума нарахованих процентів за користування чужими коштами становить 48468 грн. Крім того позивач вважає, що згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки, законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, тому вважає, що з відповідача в користь позивача слід стягнути за період з 16.06.2016р. - 24.09.2019р. 3% річних в сумі 9602 грн. та за період з 01.04.2015р. - 24.09.2019р. втрати від інфляції в розмірі 38403 грн. Відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву відповідно до якого зазначив, щостаття 1048 ЦК України не може застосовуватись до даних правовідносин, оскільки вона застосовується у випадку правомірної поведінки особиколи позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.Вважає, що позивач неправомірно, в порушення норм ЦК України розрахував та хоче стягнути проценти за користування грошовими коштами, а тому вказана позовна вимога не підлягає задоволенню.Позовні вимоги щодо стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, визнає частково, а саме: в розмірі 1049,27 грн. інфляційних втрат та три відсотки річних у розмірі 1565,61 грн.. Вважає, що розрахунок втрат від інфляції та трьох відсотків річних сліднараховувати з 21 березня 2019 року, оскільки лише 20 березня 2019 року відповідно до постанови ВС рішення апеляційного суду Тернопільської області від 13.12.2016 року скасоване, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.10.2016 року, залишене в силі. Позивач подав відповідь на відзив, в якій посилається на те що, загальні підстави виникнення зобов`язань у зв`язку із набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Вказує на позиції Великої палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі 922/3412/17 та позицію Верховного суду викладену у постанові від 09.10.2019 року у справі №607/19461/15-ц, згідно якої якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші, на них нараховуються відсотки згідно зі ст.. 536 ЦК України. В судове засідання представник позивача - Кубаренко В.Б. не з`явився, однак, подав суду клопотання про розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача. Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання не з`явився, однак 21.02.2020 року подав заяву, в якій просить справу розглядати без його участі та участі його представника. Перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини. 02 вересня 2011 року [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 4200 доларів США за продаж автомобіля марки «DAEWOO NUBIRA», 1998 року випуску. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №607/5422/16-ц від 3 жовтня 2016 рокуу цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів, яке набрало законної сили, вирішено стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] 105 823,77 гривень. Як вбачається із змісту зазначеного судового рішення у ньому зазначено, що «…грошові кошти в сумі 4200 доларів США отримані [PERSON] в рахунок оплати за продаж автомобіля марки «DaewooNubira», 1998 року випуску, д.н.з. [NUMBER] набуті останнім без достатньої правової підстави, оскільки договір купівлі-продажу автомобіля на підставі якого відповідач отримав кошти, укладений не був, а тому суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення шляхом стягнення із [PERSON] на його користь грошових коштів в сумі 105 823 грн. 77 коп. відповідно до офіційного курсу валют встановленого НБ України станом на 11.05.2016 року, які безпідставно отримані відповідачем, що доводиться матеріалами цивільної справи, зокрема розпискою [PERSON] від 25.03.2012 року про отримання 02.09.2011 року від [PERSON] коштів в сумі 4200 доларів США за продаж автомобіля марки DaewooNubira, 1998 року випуску, нотаріально посвідченою заявою від 05.04.2012 року, рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02.08.2012 року…» Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином не підлягають доказуванню обставини щодо набуття відповідачем без достатньо правової підстави грошових коштів у розмірі 4200 доларів США, що еквівалентно 105 823 грн., які останній отримав від позивача в рахунок оплати за продаж автомобіля марки «DaewooNubira», 1998 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Крім цього, рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 13 грудня 2016 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 3 жовтня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення яким у позові [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів, відмовлено. Постановою Верховного Суду від 20 березня 2019 року, рішення апеляційного суду Тернопільської області від 13 грудня 2016 року скасовано та залишено в силі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 3 жовтня 2016 року. Крім цього, судом з`ясовано, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02.08.2012 року відмовлено [PERSON] у задоволенні позову про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу дійсним та визнання права власності на спірний автомобіль. Цим рішенням встановлено, що договір купівлі-продажу автомобіля між власником [PERSON] від імені та за дорученням якого діяв [PERSON] , останнім та [PERSON] укладений не був. Видана [PERSON] довіреність не підтверджує право власності, в розписка про отримання коштів не є договором купівлі-продажу, оскільки при її написанні сторони не узгодили істотних умов цього договору. Також, рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 01.04.2015 року, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на автомобіль марки «DaewooNubira», 1998 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Таким чином, суд вважає, що після ухвалення зазначеного судового рішення [PERSON] встановив неможливість одержання автомобіля у власність та безпідставність набуття ним грошових коштів у сумі 4200 доларів США. Судом встановлено, що [PERSON] безпідставно набуті кошти [PERSON] згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 3 жовтня 2016 року не повернув. Відповідно до ст. 1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно; особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Частиною 2 ст. 1214 ЦК України встановлено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Таким чином, суд вважає правильним, виходячи з встановлених судом фактичних обставин справи, застосувати аналогію закону, визначену подібними неврегульованими спірними правовідносинами, визначеними ст.1048 ЦК України, частиною першою передбачено, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Крім того, якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно із ст.536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 (провадження №12-182гс18) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберігала його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикаційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них положень глави 83 ЦК україни. Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 61-27498ск18, в постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15. Таким чином, суд враховує те, що [PERSON] без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) використовував кошти позивача в сумі 4200 доларів США, що еквівалентно 105 823,77 грн., а тому суд вважає, що слід із нього стягнутиу користь [PERSON] відсотки за користування цими коштами згідно ст.. 536 ЦК України. Сума нарахованих відсотків за користування безпідставно отриманих коштів за період з01.04.2015 року по 20.03.2019 року буде складати82 643,73 грн., з розрахунку: з 01.04.2015 р. по 27.08.2015 року (149 днів) - 30% річних - 12959,79 грн., з 28.08.2015 р. по 24.09.2015 р. (28 днів) - 27% річних - 2191,85 грн., з 25.09.2015р по 21.04.2016 р. (210 днів) - 22% річних - 13380,03 грн., з 22.04.2016р. по 26.05.2016р. (35 днів) - 19% річних - 1922,75 грн., з 27.05.2016р. по 23.06.2016р. (28 днів) 18%річних - 1457,24 грн., з 24.04.2016р по 28.07.2016 р. (35 днів) 16,5% річних - 1669,76 грн., з 29.07.2016р. по 15.09.2016р. (49 днів) 15,5%річних - 2195,99 грн., з 16.09.2016 р. по 27.10.2016 (42дні) -15 % річних -1821,55грн., з 28.10.2016р. по 13.04.17 (168 дні) - 14% річних -6809 грн., з 14.04.2017р. по 25.05.2017р.(42 днів)- 13% річних -1583,01 грн., з 26.05.2017р. по 26.10.2017р. (154 дні) - 12,5% річних -5581,12 грн., з 27.10.2017 по 14.12.2017р.(49 дні)-13,5% річних -1917,87 грн., з 15.12.2017 по 25.01.2018р. (42 дні)- 14,5% річних -1765,66 грн., з 26.01.2018р. по 01.03.2018р. (35 дні) - 16% річних -1623,6 грн., з 02.03. по 12.07.2018р. (133 дні) - 17% річних -6555,27 грн., з 13.07.2018р. по 06.09.2018р. (56 дні) - 17,5% річних -2841,29 грн., з 07.09.2018р.по 20.03.2019 р.(195днів) - 17% річних - 10176,47 грн.. За таких обставин, в межах заявлених позовних вимог, суд вважає, що з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 48468 грн. відсотків за користування безпідставно набутими чужими грошовими коштами за зазначений період, задоволивши позовні вимогипозивача в цій частині. При цьому, суд вважає, що суму нарахованих відсотків слід стягувати із [PERSON] із часу коли останній дізнався про безпідставність набутого майна, тобто з моменту набрання законної сили рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 01.04.2015 року, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на автомобіль марки «DaewooNubira», 1998 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Також, суд вважає, що кінцевим строком нарахуваннязазначених відсотків є 20.03.2019 року, тобто день набрання рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 13 грудня 2016 року законної сили, тобто початку прострочення грошового зобов`язання відповідача за вказаним судовим рішенням. Щодо вимог позивачапро стягнення із відповідачатрьох відсотків річних та сум втрат від інфляції суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як уже зазначалось судом, зазначене рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 3 жовтня 2016 року набрало законної сили 20 березня 2019 року, а відповідач [PERSON] з 21.03.2019 року по 16.09.2019 року не виконує рішення суду та не повертає позивачу кошти в сумі 105823,77 грн., а тому прострочує виконання свого зобов`язання, встановленого зазначеним рішенням суду. За таких обставин, суд вважає, що саме з 21.03.2019 року настає прострочення виконання грошового зобов`язання, а тому розрахунок втрат від інфляції та 3% річних слід здійснювати від цієї дати. Крім того, суд зазначає, що застосування до простроченої суми грошового зобов`язання встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за своєю правовою природою є відшкодуванням збитків, завданих кредитору внаслідок знецінювання його грошових коштів у зв`язку зі зростанням загального рівня цін на товари і послуги протягом певного періоду часу. Також, відповідно до ст.1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом зазначенихправовідносин, індексації не підлягає. Наведенеузгоджується з правовоюпозицією Верховного Суду у постановівід 14 лютого 2018 року у справі № 564/2199/15-ц. Таким чином, суд вважає, що з 21 березня 2019 року по 17.09.2019року інфляційні втрати становлять 1047, 66 гривень, які і підлягають стягненню з відповідача, із розрахунку: Сукупний індекс інфляції = (101,0 х 100,7 х 99,5 х 99,4 99,7 х 100,7) : 100= 1,0099 Сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції: 105823,77 х 1,0099 = 106 871, 43 гривні. Інфляційні втрати: 106 871, 43- 105 823, 77 = 1047, 66 гривень. Також суд, вважає за необхідне відмітити, що вимоги позивача про стягнення із відповідачатрьохвідсотків річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 цього Кодексу за період з 16.06.2016 року по 20.03.2019 рік не підлягають до задоволення.При цьому, суд вважає, щорозрахунок трьох відсотків річних необхідно проводити з 21 березня 2019 року, тобто з моменту набрання законної сили рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2016 року,а саме з моменту виникнення у відповідача грошового зобов`язання за даним судовим рішенням,а тому з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 1635,60 грн. з розрахунку: Період з 21.03.2019 року по 24.09.2019року включає 188 днів. 3% річних = 105823,77 х 3 : 100 = 3174,71 гривень (за 365 днів). За 1 день: 3174,71: 365 = 8,70 гривень. За 188 днів: 8,70х188 = 1635,60 гривень. Крім цього, суд вважає за необхідне відмітити, що ключовим у застосуванні ч. 1 ст. 1048 ЦК України тач. 2 ст. 625 ЦК України є визначення моменту, з якого особа користується чужими грошовими коштами неправомірно, тобто настає прострочення виконання грошового зобов`язання. До цього моменту можливе нарахування процентів як плати, зокрема, згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, після цього моменту нараховуються проценти річні та втрати від інфляції відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Враховуючи наведене, дослідивши та оцінивши докази надані сторонами, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів підлягає до задоволення, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 48468 грн. відсотків за користування коштами, набутими без достатньої правової підстави, інфляційних втрат в розмірі 1047,66 грн. та три відсотки річних в розмірі 1635,60 грн. Крім цього, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу в розмірі 5000 грн. підлягають до задоволення, виходячи з наступного: Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування вказаних витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України, від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада від 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний характер. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду від 29 жовтня 2018 року №199/2648/15, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. На підтвердження факту надання правової (правничої) допомоги між сторонамибув складений договір №01/23-02.2016 року про надання правничої допомоги та акт приймання виконаних робіт від11.10.2019 року, згідно з якого юридичні послуги включили: надання усних консультацій адвоката щодо наслідків прострочення грошових зобов`язань (1 год. роботи) - 500.00грн.,моніторинг законодавства (3 год. роботи) - 1500.00грн. та підготовка документів, складання адвокатом позовної заяви (6 год. роботи)3000,00грн. (включно з витратами на копіювання, поштові відсилання). Сплата позивачем вказаної суми за надання правової (правничої) допомоги підтверджується квитанцією банківської установи №1744-4890-9497-4678 від 11.10.2019 року на суму 5000,00 грн. Суд оцінившинадані представником позивача докази на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу вважає, щоз врахуванням складності справи, обсягу виконаних робіт, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнутизазначену суму витрат на професійну правничу допомогу. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачений судовий збір в сумі 1015 грн. Згідно зі ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому суд вважає, що із відповідача на користь позивача слід також стягнути 768, 40 грн. судового збору, пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: partial