Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до Марганецького міського суду Дніпропетровської області з позовом до Акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - АТ «Марганецький ГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до розслідування хронічного професійного захворювання від 12.02.2010 року, він має стаж роботи в шкідливих умовах на підприємствах АТ «Марганецький ГЗК» 13 років 9 місяців 15 днів; працював на шахті 9/10 за професіями: ГРОВ-2 5 та 6 розрядів. У зв`язку із шкідливими та тяжкими умовами праці на підприємстві АТ «Марганецький ГЗК» отримав хронічні професійні захворювання. Випискою із акту огляду МСЕК від 03.02.2011 року йому встановлено 65% втрати професійної працездатності у зв`язку із професійним захворюванням та третю групу інвалідності. При переогляді МСЕК 17.02.2015 року у зв`язку із професійним захворюванням встановлено 65% стійкої втрати працездатності та призначено третю групу інвалідності, безстроково. Вважає, що внаслідок порушення законодавства про охорону праці зі сторони відповідача, він втратив своє здоров`я, йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що він змушений тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури, лікування, терпіти біль. Просить суд стягнути з АТ «Марганецький ГЗК» на користь [PERSON] моральну шкоду у зв`язку із ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків в сумі 162500 гривень. Також позивач просив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою від 26 травня 2021 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, відповідачу надано строк для подання відзиву на позовну заяву. 07 червня 2021 року відповідач надав відзив на позовну заяву, у якому просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Свій відзив обґрунтовує тим, що позивачем пропущено строки для звернення до суду у зв`язку з тим, що згідно ст. 257 ЦКУ загальна позовна давність, у межах якої особа може звернутися до суду за вимогою про захист свого цивільного права або інтересу встановлюється тривалістю у три роки. Позивачу первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 65% у 2011 році, до моменту пред`явлення позову до суду - 22.05.2021 року пройшло більше часу, ніж встановлено діючим законодавством. Позивач не надав до суду доказів пропущення строку з поважних причин. Крім того, позивач не вказав, в чому полягає завдана йому моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Також, відшкодування матеріальної шкоди застрахованим та членам їх сімей виплати здійснюються не роботодавцем, а Фондом соціального страхування України. Підприємством своєчасно здійснюється перерахування соціальних внесків. Крім того, позивач при приманні на роботу пройшов інструктаж та його було попереджено про наявність джерела підвищеної безпеки та шкідливих умов праці на підприємстві в зв`язку зі специфікою виробництва. Відповідач вважає, що для притягнення АТ «Марганецький ГЗК» до відповідальності за нанесені моральні страждання відсутні усі умови правопорушення, а саме: наявність прямої дійсної шкоди, протиправність дії або бездіяльності відповідача, причинний зв`язок між протиправним порушенням свого обов`язку і шкодою, що наступила, вина сторони (винні дії). Наведений позивачем розрахунок розміру компенсації моральних страждань не підтверджується жодними належними, допустимими, достовірними, достатніми доказами. Ухвалою від 24 червня 2021 року відмовлено представнику відповідача у задоволенні клопотань про перехід до розгляду справи в порядку загального позовного провадження та про витребування інформації. За ч.5 ст.279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно ст.153 Кодексу законів про працю України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до статті 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Судом встановлено, що [PERSON] знаходився у трудових відносинах з АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» з 24.07.1995 року по 13.07.2009 року, зокрема: працював підземним ГРОЗ 2,5,6 розряду (а.с.8-9). Відповідно до Санітарно-гігієнічної характеристики умов праці [PERSON] , №2/2-1608 від 18.08.2009, умови праці, в яких працював позивач у відповідача, є шкідливими (а.с.13-20). Згідно Акту розслідування хронічного професійного захворювання [PERSON] , затвердженого 12.02.2010 року, стаж роботи позивача в умовах шкідливого впливу складає 13 років 9 місяців 15 днів. Діагноз основний: 1) радикулопатія шийна та попереко-крижова на фоні спондилоартрозу і полісегментарної дископатії з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим і периферичним нейросудинними синдромами; 2) Дв. Плечолопатковий періартроз (ПФС другого ст.), деформівний артроз, в сполученні з періартрозами, ліктьових (ПФ першого ст.) і колінних (ПФ другого ст.) суглобів, стійкий больовий синдром; 3) вегетативно-сенсорна полінейропатія рук з периферичним синдромом та трофічними порушеннями в кистях; 4) хронічне обструктивне захворювання легень першої ст. (пилотоксичний бронхіт першої ст., емфізема легень першої ст.) ЛН першого ст.; 5) нейросенсорна приглухуватість першого ст. (з легким зниженням слуху). Професійне захворювання виникло за таких обставин: вплив на протязі трудової діяльності у ВАТ «МГЗК» - важка праця, несприятливий мікроклімат, пил, марганець, шум (а.с.12). Згідно виписки-епікризу з медичної карти стаціонарного хворого, [PERSON] внаслідок професійних захворювань, [INFO] , відчуває постійний біль та обмеження рухів у шийному та поперековому відділах хребта, утруднення ходи, біль у плечових, ліктьових та колінних суглобах, обмеження рухів та хрускіт у них, заніміння та підвищену мерзлякуватість дистальних відділів кінцівок, судоми в литкових м`язах, загальну слабкість, задишку при незначному фізичному навантаженні, кашель з харкотинням, біль за грудиною, біль під лівою лопаткою, зниження слуху. Повторним оглядом МСЕК 03.02.2011 року [PERSON] встановлено 65% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійними захворюваннями та третю групу інвалідності, з 01.03.2011 до 01.03.2013 року (а.с.10). Повторним оглядом МСЕК 17.02.2015 року [PERSON] було залишено 65% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності, у зв`язку з професійними захворюваннями, безстроково (а.с.11). [PERSON] з приводу професійних захворювань періодично проходив лікування у медичних закладах. Отже, внаслідок професійного захворювання позивач морально і фізично страждає через погіршення здоров`я, постійні лікування, вимушені зміни способу життя, втрату професійної працездатності. З огляду на викладені обставини, суд вважає встановленим факт спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок настання у позивача стійкої втрати професійної працездатності: 65% та 3 групи інвалідності. Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року встановлено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до п.1 ч.2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що «громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди». Відповідно до п.4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова Пленуму ВСУ № 4) роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму ВСУ № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Частиною 3 ст.23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Враховуючи глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності - 65%, який встановлений безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, період роботи на підприємстві відповідача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди в 162 500 грн. є належною компенсацією спричиненої йому моральної шкоди, й відповідає тим стражданням і переживанням, що він зазнає у зв`язку з погіршенням здоров`я. Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача АТ «Марганецький ГЗК», що позивач був ознайомлений зі шкідливими умовами праці, погодився з ними, через що відсутня вина підприємства у заподіянні шкоди, оскільки той факт, що роботодавець ознайомив свого працівника з умовами праці, в тому числі її шкідливими факторами, не позбавляє підприємства від законодавчо встановленого обов`язку забезпечити якісні та безпечні умови праці. Доводи представника відповідача про недоведеність факту моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Також, не заслуговують на увагу доводи відповідача, що позивач не зазначає у позовній заяві, в чому саме виразилися шкідливі умови праці, їх прояв та саме з якого часу, у яких умовах він перебував під час трудової діяльності в АТ «Марганецький ГЗК», оскільки вказані обставини викладені в Акті розслідування хронічного професійного захворювання від 01.02.2010 року, а з пунктів 16, 17 якого видно, що професійне захворювання позивача виникло внаслідок впливу на протязі трудової діяльності [PERSON] у ВАТ «МГЗК» - важкої праці, несприятливого мікроклімату, пилу, марганцю, шуму. Відповідно до абз.3 п.5 Постанови Пленуму ВСУ № 4 на який посилається відповідач, особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Жодних доказів на спростування наявності шкідливих факторів робочого місця позивача та його шкідливого впливу на його здоров`я - відповідачем не надано. Щодо застосування 3-річного строку позовної давності, суд звертає увагу відповідача, що відповідно до пункту 3) ч.1 ст.268 Цивільного кодексу України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію. Вказана стаття не містить розмежування матеріальної та моральної шкоди. Суд не погоджується з АТ «Марганецький ГЗК» в тому, що він є неналежним відповідачем, й що відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я, в тому числі грошової суми за моральну шкоду, повинно здійснюватися Фондом соціального страхування від нещасних випадків, з таких підстав. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відтак, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (ст.4 Закону України від 14.01.1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 року № 1105-ХІV (далі - Закон № 1105-ХІV), який набрав чинності з 01 квітня 2001 року. Норми вказаного Закону № 1105-ХІV в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23.02.2007 року №717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 ст.1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» п.1 ч.1 ст.21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (ч.3 ст.28). 20.03.2007 року набрав чинності Закон України № 717-V від 23.02.2007 року, яким з ч.1 ст.21 Закону № 1105-ХІ виключено пункт е), що передбачав відшкодування грошової суми за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому Фондом соціального страхування від нещасних випадків. 01.01.2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» № 77-VІІІ, яким Закон України № 1105-ХІV викладено в новій редакції, змінено його назву. Відповідно до ст.36 вказаного Закону «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Таким чином, з 20.03.2007 року Фонд соціального страхування від нещасних випадків втратив обов`язок відшкодовувати моральну шкоду. Відшкодування моральної шкоди здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. У зв`язку із звільненням позивача від сплати судового збору при подачі позову та задоволенням позовних вимог, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в доход держави у розмірі 1 625,00 грн. (з розрахунку: 1% від суми моральної шкоди, присудженої до стягнення, але не менше 908,00 грн.). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved