Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-25 00:00:00

[PERSON] є власником автомобіля марки ВАЗ-21011, р/н 87496АА, на підставі свідоцтва про реєстрації транспортного засобу серії СІС №235524 від 02.06.2004 року, виданого Павлоградським МРЕВ ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області. 01.10.2009 року [PERSON] оформила генеральну довіреність на імя [PERSON] із уповноваженням його на здійснення від її імені продажу, обміну, передання в оренду, позички, застави в забезпечення її власних зобовязань, а також при здійсненні повноважень за довіреністю належного їй транспортного засобу марки ВАЗ-21011, р/н 87496АА, 1975 року випуску, колір жовтий, шасі № 1561342, VIN XTA21011051561342, тип Седан. При цьому, умови довіреності надавали [PERSON] право на передоручення її іншим особам (а.с.8). Строк дії довіреності визначено в 3 (три) роки до 01.10.2012 року. В свою чергу, [PERSON] за передорученням передав [PERSON] автомобіль та правовстановлюючі документи на нього з правом вчинення усіх дій, передбачених умовами довіреності. Вказані обставини також визнано відповідачем в ході судового розгляду справи. Як визначено ст.1003 ЦК України, видача довіреності підтверджує укладення договору доручення. Таким чином, оформлення довіреності не змінює власника автомобіля, а лише надає повноваження представнику (на якого видана довіреність) або третій особі за передорученням, якщо це передбачено умовами довіреності, діяти від імені довірителя (власника автомобіля) у взаємовідносинах з третіми особами: продати авто, надати у користування тощо. Відповідно до ст.248 ЦК України, представництво за довіреністю припиняється, зокрема, у разі закінчення строку довіреності. З припиненням представництва за довіреністю втрачає чинність передоручення. Однак, 06.03.2015 року [PERSON] уклав з [PERSON] покупцем в усній формі договір купівлі-продажу транспортного засобу марки ВАЗ-21011, р/н 87496АА, за погодженою ними ціною в 10\~000 грн., що сторони підтвердили в ході судового розгляду, у звязку з чим вказані обставини визнані сторонами та в розумінні ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають окремому доказуванню, обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання у суду немає. Сторонами також визнаний факт передання [PERSON] відповідачеві 5\~000 грн. в рахунок часткової оплати вартості товару 06.03.2015 року. Як вбачається з наданих позивачами розписок, в рахунок оплати іншої частини вартості придбаного автомобіля [PERSON] передала [PERSON] 2000 грн. 09.04.2015 року (а.с.7), зобовязавшись особисто привезти [PERSON] ще 3\~000 грн. в строк до 10.05.2015 року (а.с.57). Як вказувала позивач, що підтвердив відповідач, не маючи можливості виконати свої зобовязання в строк до 10.05.2015 року, 24.05.2015 року вони погодили з [PERSON], що 3\~000 грн. та 20 л бензину за автомобіль вона поверне йому 10.06.2015 року, в інакшому випаду автомобіль буде передано власникові (а.с.58, 81). При цьому, 04.06.2015 року близько 15.30 год. [PERSON] забрав у [PERSON] автомобіль марки ВАЗ-21011, р/н 87496АА, який знаходився за місцем її проживання в [INFO]. Зазначені обставини також підтвердив відповідач, посилаючись на те, що автомобіль він забрав, оскільки позивач відмовлялась виплатити його вартість автомобіля в повному обсязі. 11.06.2015 року із заявою про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення за вказаних вище обставин [PERSON] звернулась до Софіївського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області, яку зареєстровано в ЖЕО за № 1171 від 11.06.2015 року (а.с.78). Наявні в матеріалах ЖЕО письмові пояснення [PERSON] та рапорт слідчого Феденка (а.с.79, 82) суд не приймає до уваги та визнає їх неналежними доказами, оскільки з них неможливо встановити, коли саме пояснення було відібрано працівниками поліції у заявника. Крім того, у фабулі протоколу відібрання заяви зазначено, як і визнано сторонами, що [PERSON] забрав у [PERSON] автомобіль 04.06.2015 року, в той час як в письмових поясненнях зазначено, що інцидент мав місце 04.05.2015 року, а в рапорті 10.05.2015 року. Фактично із заявою до поліції [PERSON] звернулась 11.06.2015 року, що також підтвердив в судовому засіданні її представник [PERSON] Дійсність наявності заборгованості за автомобіль, яку [PERSON] своєчасно не мала можливості виплатити, остання підтвердила в ході судового розгляду, що також узгоджується з висновком ДІМ Софіївського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області [PERSON] від 26.06.2015 року про результати розгляду матеріалів заяви [PERSON] (а.с.10). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] виходила із виниклих між нею та [PERSON] договірних зобовязань в рамках начебто-то укладеного між ними договору купівлі-продажу автомобіля, їх порушення відповідачем, відібрання у неї предмету договору, а відтак і спричинення їй матеріальної шкоди в розмірі 11\~000 грн., з яких: 7000 грн. сплачених нею за договором та 4000 грн. вартості встановлених нею за її власні кошти в автомобілі багажника кузовного та причіпного пристрою, які відповідач також забрав. Обраний позивачем спосіб захисту відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої порушенням договірних зобовязань, вона вважає таким, що зможе захистити її порушені права та відповідатиме дійсним обставинам. Однак, суд не може повністю погодитись з такими доводами позивача, а відтак і з обраним нею способом судового захисту, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч.1 ст.4 ЦПК України регламентовано право кожної особи звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів в порядку, встановленому законом. Відповідно до п.4 ч.5 ст.12 ЦПК України, суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Як визначено ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Аналізом дійсних обставин справи, судом встановлено, що передача [PERSON] коштів [PERSON] здійснювалась на умовах придбання у нього транспортного засобу за договором купівлі-продажу, укладеного між сторонами в усній формі. Позаяк, укладаючи з [PERSON] договір 06.03.2015 року, [PERSON], не маючи жодного із прав на володіння, користування, розпорядження рухомим майном, що виключає його статус як законного володільця майна, фактично діяв від імені дійсного власника [PERSON] за відсутності законних підстав, адже строк дії довіреності припинився 02.10.2012 року, а відтак і дія його за передорученням від [PERSON] також. Проводячи хронологічний аналіз вказаних подій у розрізі з дійсними обставинами справи, тому суд приходить до переконання, що [PERSON] набув грошові кошти, передані [PERSON] без достатньої правової підстави, а тому обраний позивачем спосіб захисту є недостатньо коректним. За даних обставин, відповідно до ч.2 ст.5 ЦПК України, з метою забезпечення захисту прав [PERSON], порушення яких має місце та є доведеним, зберігаючи обєктивність та неупередженість, суд вважає за необхідне визначити дієвий спосіб захисту прав [PERSON] шляхом повернення їй безпідставно набутого майна, який не суперечитиме закону та змісту предявлених нею вимог, виходячи з наступного. Загальні підстави для виникнення зобовязання у звязку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави регламентовано нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у звязку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна. За змістом ч.1 ст.1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Вiдповiдно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України, цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно із ч.ч.1,2 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Системний аналіз ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.1 ст.177, ч.1 ст.202, ч.ч.1,2 ст.205, ч.1 ст.207, ч.1 ст.1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 24.09.2014 року у справі № 6-122цс14, майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст.11 ЦК України. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Таким чином, загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобовязанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого набуття. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Як свідчить аналіз матерiалiв справи та дійсних обставин, відповідач набув майно грошові кошти, передані йому [PERSON], за відсутності існування достатніх правових підстав, у спосіб, що суперечить цивільному законодавству, адже початково володів та розпоряджався автомобілем марки ВАЗ-21011, р/н 87496АА, дійсним власником якого є [PERSON], не маючи на нього жодних прав після сплину дії довіреності, що, в свою чергу, виключало можливість укладення ним будь-яких правочинів з його відчуження на користь інших осіб, які вже по своїй суті є недійсними. Крім того, в подальшому відповідач всупереч волі [PERSON], забрав у неї транспортний засіб, тим самим припинивши між ними будь-які договірні відносини. За таких обставин, суд дійшов висновку про безпідставність набуття [PERSON] грошових коштів в сумі 7\~000 грн., переданих йому [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу автомобіля, який фактично не відбувся, а після відібрання відповідачем у позивача автомобіля підстава набуття коштів взагалі відпала, у звязку з чим вказана сума коштів підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Саме такий визначений судом спеціальний спосіб захисту в контексті застосування ст.1212 ЦК України за відсутності договірних відносин сторін, зможе забезпечити належний захист порушених прав позивача, та узгоджуватиметься з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 24.09.2014 року у справі № 6-122цс14. Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи, що в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження обставини встановлення позивачем за власні кошти за час експлуатації транспортного засобу, відібраного у неї відповідачем, багажника кузовного та причепу вартістю 4\~000 грн., а так само в силу відсутності доказів заявленого нею розміру понесених витрат на їх придбання, суд приходить до висновку про відсутність підстав для їх стягнення в силу недоведеності, у звязку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно зі ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 350,56 грн. в рахунок часткового відшкодування витрат по сплаті судового збору пропорційно частині задоволених вимог 63,6 % (з розрахунку: 7\~000 : 11\~000 *100%) (а.с.18,19).

Outcome: partial