Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], у якому просить визнати недійсним, укладений між сторонами договір б/н від 27.02.2014 р. на ремонт автомобіля [NUMBER], та витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] даний транспортний засіб. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що 27 лютого 2014 року він звернувся до приватного підприємця [PERSON] із пропозицією провести діагностику автомобіля [NUMBER]. Відповідач прийняв дану пропозицію і повідомив, що проведе діагностику. Проект договору був розроблений відповідачем із зазначеною датою його укладення 18 грудня 2013 р. На зауваження позивача щодо дати договору та його назви, відповідач повідомив, що це суттєвого значення не має, оскільки діагностика автомобіля вважається його ремонтом, вартість договору (робіт, послуг) не має підстав зазначати в договорі, оскільки її визначить відповідач після підписання договору. Під час підписання договору позивач зазначив фактичну дату його укладення 27.02.2014 року. 28 лютого 2014 року після укладення договору, позивач зрозумів, що помилився щодо його істотних умов, оскільки відповідач повідомив йому, що буде ремонтувати автомобіль не зазначаючи виду такого ремонту. В звязку з цим, відповідно до п. 4.3 договору, позивач повідомив відповідача про не доцільність ремонту автомобіля [NUMBER], оскільки послуги відповідача по ремонту автомобіля виявилися не прийнятними йому та про їх вартість сторони в момент підписання договору не домовлялись. [PERSON] вирішив достроково розірвати підписаний ним договір та повернути автомобіль, з приводу чого, неодноразово (28.02.2014 р., 04.03.2014 р., 07.03.2014 р., 18.03.2014 р.), із письмовими листами звертався до відповідача. Також зазначив, що відповідач безпідставно, з моменту укладення спірного договору утримує його автомобіль у себе, порушуючи його право власності на нього, як наслідок він уже тривалий час позбавлений можливості ним користуватись. [PERSON] звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами до [PERSON], у якому просять стягнути з останнього вартість проведеного ремонту його автомобіля в сумі 2\~030 грн., 17\~800 грн. оплати за збереження автомобіля, а також суму інфляційних нарахувань у розмірі 1390,55 гривень та трьох процентів річних за час прострочення виконання зобовязання у розмірі 625,65 гривень. В обґрунтування заявлених вимог, посилається на те, що [PERSON] звернувся до нього з проханням провести ремонт належного йому автомобіля [NUMBER], зокрема замінити двигун та надав два інших двигуни. Для перевірки їх справності, в присутності [PERSON], з його згоди, [PERSON] були проведені необхідні роботи з метою визначення технічного стану цих двигунів. Вартість таких робіт разом із демонтажними роботами склала 2\~030 грн. В результаті було встановлено, що надані [PERSON] двигуни в незадовільному технічному стані. Для проведення належного [PERSON] ремонту автомобіля [NUMBER], було укладено письмовий договір. 28 лютого 2014 р. [PERSON] зажадав дострокового розірвання підписаного договору і повернення належного йому автомобіля, на що він погодився за умови оплати вартості вже проведених ним робіт в сумі 2\~030 грн. Оскільки, [PERSON] відмовився провести таку оплату, [PERSON] скористався правом притримання автомобіля, який був переданий йому для проведення ремонту. Із проханням оплатити вартість виконаних робіт і наданих послуг та забрати автомобіль з території СТО [PERSON] неодноразово звертався до [PERSON], як безпосередньо під час його візитів на СТО з односторонньою вимогою повернути автомобіль без проведення оплати, так і письмово, зокрема листами від 04.03.2014 р., 17.03.2014 р., 02.06.2014 р., 17.07.2014 р.. Представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав повністю, з мотивів, викладених у позовній заяві, та просить суд їх задовольнити. Також просить суд стягнути з відповідача на користь [PERSON] 26\~796,00 грн. затрачених ним на оплату правової допомоги. Зустрічних позовних вимог не визнав та проти їх задоволення заперечив. [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позову [PERSON] не визнали, проти його задоволення заперечили, свої позовні вимоги підтримали повністю та просять суд їх задовольнити. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив. Як вбачається із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СХХ №977008, [PERSON] є власником транспортного засобу марки «BMW 520І», 1997 року випуску, шасі №WBADD11020BN18252, д.н.з. [NUMBER]. Між приватним підприємцем [PERSON] (Виконавець) та [PERSON] (Замовник) був укладений письмовий договір на ремонт автомобіля, який було підписано останнім 27 лютого 2014 року, предмету якого визначено, що Замовник доручає, а Виконавець проводить необхідний ремонт автомобіля [NUMBER]. Згідно п.2.1 Договору, вартість і обсяг ремонтних робіт визначає виконавець. Замовник оплачує вартість виконаних робіт, вартість запчастин та інших послуг, наданих Виконавцем (п. 2.2 Договору). Остаточний розрахунок здійснюється по завершенні ремонтних робіт до моменту виїзду автомобіля з території СТО (п.2.3 Договору). При невиконанні зобовязань або порушенні умов цього Договору однією із сторін інша сторона має право в односторонньому порядку розірвати Договір з висуненням вимог про відшкодування завданих збитків (п.4.2.Договору). Пунктом 4.3 Договору передбачено, що у випадку встановлення недоцільності або неможливості виконання зобовязань за Договором, зацікавлена сторона вносить пропозицію про дострокове розірвання Договору, яка має бути розглянута у дводенний термін. Як вбачається із наданих представником позивача копій листів від 28.02.2014 року, 04.03.2014 року, 18.03.2014 року, [PERSON] звертався до відповідача із письмовими вимогами про дострокове розірвання спірного договору та повернення автомобіля. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили суду неодноразові звернення [PERSON] до [PERSON] із вимогою повернути належний йому автомобіль без проведення будь-якого ремонту, та відмову останнього від повернення зазначеного транспортного засобу. В силу вимог ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу, тобто зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Відповідно до вимог ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Частиною 1 статті 230 ЦК України, передбачено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз»яснено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Суд вважає, що [PERSON] не доведено обставин, які б підтверджували його помилку щодо істотних умов спірного договору. При цьому суд зазначає, що позивач уклав договір на ремонт автомобіля, а не з метою проведення його діагностики, як зазначив у судовому засіданні його представник, сторони у спірному правочині дійшли згоди щодо всіх істотних його умов, про що свідчить особистий підпис [PERSON] у ньому. Крім цього, суд зазначає, що умовами договору передбачена вартість виконаних робіт, порядок здійснення оплати, гарантійні зобов»язання та його термін дії. Тому, суд вважає, що підстави, які зазначив [PERSON] для визнання спірного правочину недійсним, відсутні. Відповідно до ст. 317, ч.1 ст.321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов»язана повернути потерпілому це майно. Судом із пояснень представника позивача та показань свідків, з»ясовано, що [PERSON] продовжує, без належних правових підстав, утримувати у себе транспортний засіб марки «BMW 520І», д.н.з. [NUMBER], який є власністю [PERSON], а тому, суд вважає, що слід зобовязати [PERSON] повернути його позивачу. При цьому суд відкидає та не бере до уваги посилання [PERSON], як на підставу утримання даного автомобіля, що передбачена ч.1 ст.594 ЦК України, відповідно до якої, кредитор, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові або особі, вказаній боржником, у разі невиконання ним у строк зобоа»язання щодо оплати цієї речі або відшкодування кредиторові пов»язаних з нею витрат та інших збитків має право притримати її у себе до виконання боржником зобов»язання, оскільки [PERSON] не виконав умови договору та не відремонтував наданий йому автомобіль, що було визнано у судовому засіданні ним самим та його представником, а також підтверджено поясненнями допитаних у судовому засіданні свідків. Згідно ч. 1 статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до статті 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, зокрема, належать витрати на правову допомогу. Згідно ч. 2 статті 84 ЦПК України, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Представництво інтересів та правову допомогу позивачу [PERSON] у даній цивільній справі надавав адвокат [PERSON] на підставі Договору про надання правової допомоги від 30.06.2015 року, відповідно до якого за надання правової допомоги [PERSON] зобовязався сплатити адвокату гонорар в розмірі та в строки погоджені між ними. Згідно акту виконаних робіт до договору про надання правової допомоги від 30.06.2015 р. вартість робіт (послуг) за надані послуги адвокатом [PERSON] склала в розмірі 26\~796,00 грн.. Зазначену суму коштів на підставі укладеного договору про надання правової допомоги [PERSON] внесено [PERSON], що підтверджено квитанцією до прибуткового касового ордеру №11/19 від 19 листопада 2015 року. При визначенні витрат на правову допомогу, які слід стягнути із [PERSON], суд зазначає, що відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Таким чином, врахувавши зазначені норми закону, суд визначає такі витрати, які підлягають стягнення із відповідача у розмірі 2000 грн., виходячи із засад розумності та справедливості, а також із розрахунку 487, 20 грн. 40 відсотків мінімальної заробітної плати, часу затраченого представником позивача на участь у судових засіданнях та підготовку позовної заяви. При цьому суд зазначає, що представник позивача затратив часу у судових засіданнях загалом 03 год. 15 хв., що підтверджено журналами судових засідань, також затратив час на написання позовної заяви, який складає 1 год., що сумарно буде складати 4 год. 15 хв., а не 55 годин, як зазначено у акті виконаних робіт [PERSON] Тобто, суд вважає, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу буде складати 487,2 х 4 год. 15 хв. = 2021,88 гривень. Таким чином, суд вважає, що вимоги [PERSON] про стягнення витрат на правову допомогу підлягають до часткового задоволення, на суму 2\~000 грн. Також суд вважає, що зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за виконану роботу та надані послуги, а також інфляційних нарахувань, трьох процентів річних, не підлягає до задоволення виходячи, із наступних підстав. Згідно із ч.1 ст.837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов»язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов»язується прийняти та оплатити виконану роботу. В силу вимог п.1 ч.1 ст.847 ЦК України, підрядник зобов»язаний своєчасно попередити замовника: про недоброякісність або непридатність матеріалу, одержаного від замовника. Відповідно до ст. 11 ЦПК України,суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України,кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що [PERSON] не було виконано вимоги спірного договору про ремонт автомобіля, а зазначений транспортний засіб не відремонтовано, на даний час він перебуває у розібраному виді, що не заперечувалось ним та його представником у судовому засіданні та було визнано представником [PERSON] Також [PERSON] не доведено, що вказаний транспортний засіб не було відремонтовано із вини замовника, а останнім вживались заходи та повідомлялось замовнику про неможливість проведення такого ремонту через непридатність матеріалів, які надав замовник. Також, будучи допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] підтвердили суду ту обставину, що належний [PERSON] транспортний засіб перебуває у розібраному стані, без двигуна. В силу вимог ч.12 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов»язаний негайно повідомити про це споживача. Із наведених підстав суд вважає, що вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості за виконану роботу та надані послуги, а також інфляційних нарахувань, трьох процентів річних, не підлягають до задоволення. На підставі наведеного,

Outcome: partial