Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до Бериславського районного суду Херсонської області з цивільним позовом до [PERSON] про визнання права власності; третя особа: Товарна біржа «Смарагд-Південь» про визнання права власності. Свої позовні вимоги обґрунтовує наступним: 19 грудня 2002 року між ним в подальшому іменуюсь, як «ПОКУПЦЬ» та відповідачкою - [PERSON] в подальшому іменується як «ПРОДАВЕЦЬ» було укладено біржовий договір купівлі - продажу №0334-П. За цим договором «Продавець» [PERSON] продала, «Покупець» [PERSON] купив домоволодіння з надвірними спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Будинок «А» - жилий, ст. шлак, с облицовкой, критий шифером, жил.пл.48.2 м.кв. »Б» - л/кух. з підвалом ст. шлак, «В» - гараж, стіни шлак, «Г»-сарай, стіни блок, №1-забор. критий шифером. Цей договір згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» зареєстрований на товарній біржі «СМАРАГД-ПІВДЕНЬ» 19.12.2002 року в Журналі реєстрації біржових угод за №0334-ІІ. На даний час у позивача виникла потреба продати житловий будинок, про що за вищезазначених підстав нотаріус при огляді документів, йому відмовив у засвідченні договору за відсутності правовстановлюючого документу підтверджуючого право власності на житловий будинок, а тому він вимушений звернутися до суду за захистом свого права власності. В зв`язку з чим позивач просить суд, визнати за ним - [PERSON] , [INFO] , право власності на домоволодіння з надвірними спорудами, яке складається з наступного: Будинок «А» - жилий, ст. шлак, с облицовкой, критий шифером, жил.пл.48.2 м.кв. »Б» - л/кух. з підвалом ст. шлак, «В» - гараж, стіни шлак, «Г»-сарай, ст. блок, №1-забор, розташованого за адресою: [ADDRESS] , придбаного ним на підставі договору купівлі - продажу №0334-ІІ укладеного 19.12.2002 року та зареєстрованого 19.12.2002 року в Журналі реєстрації біржових угод за №0334-ІІ товарною біржею «СМАРАГД ПІВДЕНЬ». Ухвалою суду від 06.07.2020 року було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 01.10.2021 року справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, заявою від 30.09.2021 року просив справу розглядати без його участі. На задоволенні позову наполягає з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, виклик відповідача було здійснено через офіційний веб-портал судової влади, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду, причина неявки суду ненадана, клопотань про відкладення розгляду справи від останньої не надходило, у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не надала. Представник третьої особи Товарна біржа «СМАРАГД-ПІВДЕНЬ» в судове засідання не з`явився, виклик третьої особи було здійснено через офіційний веб-портал судової влади, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду, причина неявки суду ненадана, клопотань про відкладення розгляду справи від останньої не надходило, у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не надала. У відповідності до ч.3 ст.211, ст. 223 ЦПК України, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін, належних чином повідомлених про день, місце та час розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін, належних чином повідомлених про день, місце та час розгляду справи на підставі наявних у справі доказів на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті. Дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд встановив обставини та відповідні правовідносини: У відповідності до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до п.п. 3,4 п. 5 ст. 12 ЦПК України - суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє захисту їхніх прав у випадках встановлених нормами ЦПК України. За приписами статей 76, 81, 78 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, як входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог. Відносно надання суду будь-яких інших доказів сторони клопотань у тому числі і про призначення експертизи не заявляли. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті. Судом встановлено, що 19 грудня 2002 року між [PERSON] (Покупець) та відповідачкою - [PERSON] (Продавець) було укладено біржовий договір купівлі - продажу №0334-ІІ. За цим договором «Продавець» [PERSON] продала, а «Покупець» [PERSON] купив домоволодіння з надвірними спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Будинок «А» - жилий, ст. шлак, с облиц., критий шифером, жил.пл.48.2 м.кв., «Б» - л/кух. з підвалом ст. шлак, «В» - гараж, ст.шлак, «Г» - сарай, ст. блок, №1-забор. Даний договір був зареєстрований на товарній біржі «Смарагд-Південь» 19.12.2002 року в Журналі реєстрації біржових угод за № 0334-ІІ (а.с. 7). На підтвердження права власності, позивачем надано технічний паспорт виготовлений 17.11.1995 року (а.с. 8-10), згідно якого домоволодіння було побудовано в 1995 році. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до статті 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР 1963 року передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. У період укладання спірного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 ЦК УРСР 1963 року договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (частина перша статті 128 ЦК УРСР 1963 року), а відповідно до статті 153 ЦК УРСР 1963 року договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Отже, положення статті 227 ЦК УРСР 1963 року спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний. Таким чином, договір купівлі-продажу (міни) житлового будинку (квартири), укладений на біржі в простій письмовій формі, може бути визнаний недійсним. Згідно зі статтею 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Правило частини другої статті 47 ЦК УРСР 1963 року про визнання угоди дійсною не може бути застосоване, якщо сторонами не досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження. Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що предметом договору купівлі-продажу від 19.12.2002 року є ціле домобудівництво з надвірними спорудами, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Суд приходить до висновку, що за даним договором до позивача переходять три правомочності - володіння, користування, розпорядження. Відповідно до ст. 15 Закону Україну «Про товарну біржу» угода вважалася укладеною з моменту її реєстрації на біржі, тобто біржовий договір з моменту його реєстрації на біржі є вчиненим правочином. Згідно п. 5 Договору, покупець набуває право власності на домоволодіння з моменту реєстрації договору на біржі. Відповідно до п. 2.1, 2.2 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 07.02.2002 N 7/5, для проведення державної реєстрації виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно власник (власники), інший правонабувач (правонабувачі) або уповноважена ним (ними) особа подає реєстратору БТІ заяву про державну реєстрацію прав за формою, визначеною у додатку 1. До заяви про державну реєстрацію прав додаються правовстановлювальні документи (додаток 2), їх нотаріально засвідчені копії, документи, що підтверджують оплату за проведення державної реєстрації прав та видачу витягу про державну реєстрацію прав, а також інші документи, визначені Положенням. Саме п. 10 додатку 2 передбачено, що одним із правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно є рішення суду про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на об`єкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 р. за № 1952-1, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Статтею 392 діючого ЦК України передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved