Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в особі ліквідатора «АТ «Дельта-Банк» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу організації процедур ліквідації неплатоспроможних банків департаменту управління активами Кадирова Владислава Владиславовича, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] про визнання договору іпотеки квартири недійсним та звільнення майна з під арешту. Позовні вимоги мотивує тим, що він зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS] . Дана квартира на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] та [PERSON] , яка померла [INFO] . В травні 2019 року він вирішив переоформити спадщину, після чого дізнався про укладення кредитного договору № 260/Св-06 від 29.11.2006 року, згідно якого [PERSON] отримала від ТОВ «Український промисловий Банк» кредит у сумі 23,500 євро та про існування договору іпотеки № 260/Zkвin-06-01 від 29.11.2006 року. Зазначає, що на день укладення договору іпотеки [PERSON] , [INFO] був неповнолітнім та про такі договори не знав. При цьому зазначає, що договір іпотеки від 29.11.2006 року було укладено незаконно, в порушення вимог Закону України «Про охорону дитинства» та СК України та таким, суперечить правам та інтересам дитини, оскільки він на момент укладення договору проживав в квартирі, що передана в іпотеку, будучи неповнолітнім, а нотаріально посвідченої заяви всіх співвласників квартири на укладення договору іпотеки не має. У наявності є лише рішення Мукачівського міськвиконкому від 28.11.2006 року № 261, яким [PERSON] було надано дозвіл на посвідчення договору іпотеки щодо квартири [ADDRESS] для отримання кредиту у сумі 30 000 доларів США для придбання автомобіля. Однак кредит наданий в сумі 23500 євро, способом забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором є договір іпотеки на суму 23,500 євро. У зв`язку з вищенаведеними обставинами просить визнати недійсним договір іпотеки № 260/Zkbin-06-01 від 29.11.2006 року, укладений між ТОВ «Український промисловий банк», [PERSON] та [PERSON] , 1969 року народження та скасувати усі заходи обтяження щодо квартири [ADDRESS] (звільнити з під арешту та заборони її відчуження). Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 20.12.2019 року провадження у справі відкрито та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити з підстав, зазначених в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав заяву в якій просив розглянути справу у його відсутності , а в задоволенні позову просив відмовити . Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав заяву в якій в позовні вимоги підтримав. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що також встановлено статтею 12 цього Кодексу. Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. В судовому засіданні встановлено, що 29.11.2006 року між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 260/Св-06, відповідно до якого [PERSON] надано кредит в розмірі 23500 євро на 120 місяців, строк повернення кредиту 28.11.2016 року ( а.с. 10-15). В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 260/Св-06, 29.11.2006 року між ТОВ «Український промисловий банк», [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 260/Zkвin-06-01, згідно з умовами якого в іпотеку була передана квартира, розташована в [ADDRESS] ( а.с. 15-19). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.04.2005 року квартира, розташована в [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності ( рішення МВК № 19 від 03.02.2005 року видане 04.02.2005 року) ( а.с. 21). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 17.04.2019 року [PERSON] померла [INFO] ( а.с. 27). Також встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 09.04.2009 року батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 25). Таким чином судом встановлено, що на момент укладення договору іпотеки № 260/Zквiп-06-01 від 29.11.2006 року, відповідно до якого в іпотеку передана квартира, розташована в [ADDRESS] був зареєстрований та проживав на той час неповнолітній [PERSON] . Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Обґрунтування позову по своїй суті зводиться до того, що на момент укладення оспорюваного договору право власності на квартиру, розташовану в [ADDRESS] , мав зокрема позивач, будучи неповнолітнім, а договір іпотеки був вчинений без дозволу органу опіки та піклування та нотаріально посвідченої згоди усіх співвласників квартири. Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі, а також правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Укладення батьками правочинів предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено статтями 203, 215 ЦК України. Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 09.09.2015 року (справа № 6-405цс15). Так, ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (п. 3 ч. 2 ст. 177 СК України). Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Отже у разі вчинення правочину щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов`язковою. Відповідно до ст. 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. На вимогу заінтересованої особи такий правочин може бути визнаний судом дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідає інтересам фізичної особи, над якою встановлено опіку або піклування. За змістом ч. 6 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. При вирішенні справ у випадку заявлення позову в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки сторони правочину щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом правочину, при укладенні оспорюваного договору; 3) з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору. Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Враховуючи зазначене судом встановлено наступне. Відповідно до архівного витягу із рішення Мукачівської міської ради від 28.11.2006 року № 261 «Про надання згоди для здійснення правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке мають діти», вбачається, що [PERSON] , мешканці [ADDRESS] надано дозвіл на посвідчення договору іпотеки квартири по [ADDRESS] , співвласником якого є малолітній [PERSON] , [INFO] для отримання кредиту в сумі 30 000, доларів США, за умовою включення малолітнього в число співвласників будинку по [ADDRESS] , в разі невиконання батьком дитини зобов`язань по кредиту ( а.с. 40). [PERSON] та [PERSON] укладаючи договір іпотеки, була отримана згода органу опіки та піклування, чим спростовуються твердження позивача. Таким чином слід прийти до висновку, що нотаріусом при посвідченні спірного договору іпотеки було вірно встановлено, що на момент посвідчення договору іпотеки в квартирі, яка є предметом продажу, був наданий відповідний дозвіл органу опіки. Відтак, суд відкидає твердження позивача з приводу порушення у зв`язку з укладенням договору іпотеки його прав, з огляду на виконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Враховуючи, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки, то відповідно, не вбачається підстав для задоволення заявлених позовних вимог про звільнення майна з під арешту та заборони його відчуження, оскільки така вимога є похідною від попередньої. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, а також те, що позивач в свою чергу не надав достатніх доказів, які б підтвердили позовні вимоги, в тому числі про порушення його прав як неповнолітнього, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору іпотеки, а тому із врахуванням наведеного вище позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed