Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до Суворовського районного суду м.Одеси з позовною заявою до [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , третя особа - Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування, про визнання [PERSON] , малолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] у зв`язку з тим, що вони є його родичами, які ніколи не проживали за вказаною адресою, а були лише формально зареєстровані, ніколи не сплачували вартості комунальних послуг і жодних речей, які б належали відповідачам, в квартирі немає, а тому, на думку позивача, відповідачі втратили право користування вищевказаним житлом. Крім того, [PERSON] зазначив, що рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 03.10.2017р. по справі №523/10225/16-ц, яке набрало законної сили на підставі постанови апеляційного суду Одеської області, [PERSON] визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . В добровільному порядку відповідачі не знімаються з реєстраційного обліку. Наявність реєстрації відповідачів в квартирі приводить до додаткових витрат по сплаті комунальних платежів та порушує права позивача щодо розпорядження та користування майном на свій розсуд. Сторони в судове засідання не з`явились.Представник позивача надав письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Раніше в судовому засіданні позивач підтвердив обставини справи та обґрунтування заявлених вимог, викладені в позові, не заперечував проти заочного розгляду справи, підтримав заявлені вимоги в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, викликалися належним чином, поштове повідомлення повернулося з зазначенням «за закінченням терміну зберігання». В силу вимог ч.7 ст.128 та ч.10 ст.130 ЦПК України та неповідомлення відповідачами адреси фактичного місцезнаходження, суд прийшов до висновку про можливість проведення розгляду справи у відсутності відповідачів. Представник третьої особи - Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування у судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення сповіщалась належним чином, будь-яких заяв, клопотань на адресу суду не надсилав. За згодою позивача справу розглянуто в заочному порядку, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи і надані документи в сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів особи може бути припинення дії, яка порушує право. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. В провадженні Суворовського районного суду м.Одеси знаходилася справа №523/10225/16-ц, провадження №2/523/2771/17, за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради про вселення та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В позові [PERSON] відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням з урахуванням встановлених обставин було задоволено. Як встановлено рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 03.10.2017р. постановленим у вказаній справі, яке набрало законної сили 11.10.2018р. на підставі постанови апеляційного суду Одеської області, 22.02.1990 року [PERSON] , отримав ордер №27 на вселення в однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Членів сім`ї, на час отримання житла у [PERSON] не було, оскільки до отримання житла, він розірвав шлюб із колишньою дружиною, яка залишилася проживати із дітьми, в тому числі і його донька ( [PERSON] ). Після отримання ордеру [PERSON] вселився в зазначену квартиру разом із [PERSON] , та її донькою від першого шлюбу, з якими він проживає до теперішнього часу. В січні 1994 року, [PERSON] , на прохання колишньої дружини, надав згоду на реєстрацію місця проживання своєї доньки [PERSON] за місцем його проживання, а саме в квартирі [ADDRESS] , якій в листопаді 1993 року виповнилося 16 років, але без реєстрації місця проживання [PERSON] не могла отримати паспорт громадянки України. Отже, 26.01.1994 року місце проживання [PERSON] було зареєстровано в квартирі, наймачем якої є [PERSON] , але жодного дня [PERSON] в квартирі не проживала. Встановлені судом обставини підтверджені показаннями свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які є безпосередніми сусідами [PERSON] , та які пояснили, що з дня вселення [PERSON] в зазначену квартиру, ніколи не бачили [PERSON] та її дітей, навіть на подвір`ї будинку. Крім того, свідок [PERSON] , зазначив, що за власні кошти вісім років тому встановив залізні ворота на вхід до подвір`я будинку, в яких облаштовані двері із замком. Ключі від дверей він видав сусідам, отже, [PERSON] не мала доступу не тільки до квартири [PERSON] , і в загалі до подвір`я будинку. Також обставини встановлені судом підтверджувалися актами про не проживання від 29.06.2016р., та 23.03.2017р. Як зазначено і в постанові апеляційного суду Одеської області від 11.01.02018р.,номер провадження 22-ц/785/1969/18, належними і допустимими доказами встановлено, що [PERSON] не проживає у спірній квартирі з часу реєстрації, формально її зберігаючи. При цьому, належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами не доведено, що в період з 1994 року і до липня 2016 року [PERSON] будь-яким чином перешкоджав [PERSON] у користуванні квартирою, вчиняв в цей час до неї, її дітей та онука, а також до її колишнього чоловіка [PERSON] неправомірні дії, пов`язані із перешкодами в користуванні спірною квартирою. [PERSON] , яка зареєстрована в спірній квартирі з 26.01.1994 року, в 1994 році в квартиру не вселялась і з січня 1994 року по день пред`явлення позову (31.07.2016 року) в спірній квартирі не проживала. В жовтні 1996 року [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] , від шлюбу мають двох дітей доньку [PERSON] 1996 року народження і доньку [PERSON] 2010 року народження. В жовтні 2014 року, на підставі рішення суду від 27.10.2014 року, [PERSON] і [PERSON] шлюб розірвали. З представлених документів, зокрема з довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку) №159 від 18.03.2019р. вбачається, що на спірній житловій площі в квартирі, крім позивача, також зареєстровані: [PERSON] , [INFO] -донька, зареєстрована з 26.01.1994р., [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 26.01.1999р.-онука, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 15.06.2011р. - онука, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 22.10.2014р., [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 13.10.2017р. (а.с.20). Факт не проживання відповідачів на спірній житловій площі більше шести місяців без поважних на те причин підтверджується актом про не проживання осіб за місцем реєстрації від 11листопада 2020р., складеним сусідами [PERSON] . [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підписи яких завірені начальником дільниці №1 КП «ЖКС «Пересипський» [PERSON] , згідно якого відповідачі [PERSON] та її діти: [PERSON] та [PERSON] , та онуки: [PERSON] та [PERSON] ніколи не проживали в квартирі [ADDRESS] (а.с.68). Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (ст. 64 ЖК УРСР). За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 71 ч.1, ст. 72 ч.1 ЖК УРСР). Як зазначено в ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно ч.2 ст.29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до вимог ч.4 ст.29 ЦК Ураїни, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Крім того, норма ст. 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією. У відповідності до вимог ст. ст. 7,15 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі статтею 160 Сімейного кодексу України, місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків, якщо дитина не досягла 10 років. Якщо ж дитині від 10 до 14 років, вона спільно з батьками бере участь у прийнятті рішення щодо свого місця проживання. В свою чергу, дитина, якій виповнилося 14 років та батьки якої проживають окремо, самостійно приймає рішення щодо місця свого проживання. Відповідно до абз. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-ІУ від 11.12.2003р., батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Згідно п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Частиною 1 ст. 163 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що малолітня дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. А також про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ч.1, ч.6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскільки як зазначено вище, рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 03.10.2017р. по справі №523/10225/16-ц, провадження №2/523/2771/17, яке набрало законної сили 11.10.2018р. на підставі постанови апеляційного суду Одеської області, [PERSON] (матір та бабусю відповідачів відповідно), було визнано такою, що втратила права користування житловою площею, вона ніколи не була власником або наймачем вказаного житла, та відповідачі [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: [PERSON] , та [PERSON] , не являються членами сімї позивача [PERSON] , Проаналізувавши наведені правові норми, суд прийшов до висновку, що інтереси дітей даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітня [PERSON] [INFO] , разом із матір`ю - [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: [PERSON] [INFO] , та [PERSON] [INFO] у спірній квартирі не мешкають та проживають разом за іншою адресою. Залишення неповнолітньої та малолітніх зареєстрованими в спірному житловому приміщенні суперечило б ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України. Відповідно до ст.1 та ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Згідно ч. 2 ст. 18 цього Закону, діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення. Реєстрація відповідачів з неповнолітньою та малолітніми дітьми в помешканні за вищевказаною адресою фактично перешкоджає позивачу в реалізації його прав наймача жилого приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. При викладених обставинах, з урахуванням заочного розгляду справи, відсутності обґрунтованих заперечень відповідачів, встановлених судом обставин відносно того, що малолітня дитина - [PERSON] мешкає разом зі своєю матір`ю - [PERSON] , а малолітні [PERSON] та [PERSON] з [PERSON] за іншими адресами, як і відповідач - [PERSON] у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , також не проживає, позов [PERSON] є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Outcome: approved