Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням в житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що він є власником житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в якому досі зареєстрований відповідач по справі [PERSON] , який фактично не проживає у вищевказаному домоволодінні на протязі останніх п`яти років. Як зазначила позивач, [PERSON] не бажає добровільно знятися з реєстрації місця проживання, з питанням порушення його житлових прав до позивача не звертався. Через реєстрацію відповідача [PERSON] не має можливості в повній мірі користуватися та вільно розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, тому позивач вимушений звернутися з вищевказаним позовом до суду. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 05 березня 2021 року відкрито провадження у справі за позовом за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 22 червня 2021 року визначено про заочний розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у цивільній справі судом не вживалось. Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялась завчасно, відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, наданим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, [PERSON] через канцелярію суду 02 квітня 2021 року надав заяву, що була зареєстрована за вхідним № 1777/21-вх., відповідно до якої просив суд розгляд справи провести за його відсутності, у разі неявки відповідача у судове засідання не заперечував проти розгляду справи в заочному порядку, додатково довідку Комунального підприємства «Нововодолазьке архітектурно інвентаризаційне бюро» про присвоєння нової адреси та виписку з рішення Виконавчого комітету Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області від 05 березня 2020 року (а. с. 39 41). Відповідач, [PERSON] , у судові засідання не з`являвся, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог Цивільного процесуального законодавства України за адресою місця реєстрації, вказаною у довідці Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області (а. с. 28). Згідно з даними поштових відділень судові повістки повернулися на адресу суду з відміткою УДППЗ «Укрпошта» про неможливість вручення «адресат відсутній за вказаною адресою», за таких обставин, відповідно до частини 1 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про розгляд справи у суді. Крім того, у судове засідання, що було призначено на 22 червня 2021 року відповідач також повідомлявся шляхом розміщення судового оголошення на офіційному вебсайті судової влади України (https://nv.hr.court.gov.ua/sud2028/pres-centr/11/1130177/). Причини неявки відповідача суду не відомі. Відзив на позовну заяву, відповідно до приписів статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач не подав, ніяких клопотань на адресу суду не направляв. З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (частина 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України). Крім того, відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, зі згоди позивача по справі, суд вирішив за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що відповідач будучи завчасно належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, повторно, без зазначення причин свого неприбуття, не з`явився у судове засідання, враховуючи те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1\~статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями частини 1 статті 77 вказаного нормативно правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] (колишній номер будинку 135, [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] ), що підтверджується копіями свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 10 травня 1990 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвською Т. М., зареєстрованого в реєстрі за № 776, спадкова справа № 152/1990 (а. с. 5), дубліката свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 29 листопада 1977 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Саєнко В. В., зареєстрованого в реєстрі за № 220 (а. с. 6), договору дарування, укладеного 08 червня 1991 року між [PERSON] та [PERSON] й посвідченого державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвською Т. М., зареєстрованого в реєстрі за № 805 (а. с. 7 8), які у встановленому законом порядку були зареєстровані у Нововодолазькому малому бюро технічної інвентаризації. З довідки Комунального підприємства «Нововодолазьке архітектурно інвентаризаційне бюро» № 222 від 05 березня 2020 року та виписки з рішення Виконавчого комітету Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області № 19 від 26 лютого 2015 року «Про затвердження нумерації об`єктів нерухомого майна селища міського типу Нова Водолага та села Новоселівка Нововодолазького району Харківської області», зробленої 05 березня 2020 року, встановлено, що у відповідності до додатку Рішення № 19 Виконавчого комітету Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області від 26 лютого 2015 року житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , присвоєно нову поштову адресу селище міського типу [ADDRESS] (колишня поштова адреса [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] ) (а. с. 15, 40, 41). Як убачається з технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого 25 лютого 2020 року Комунальним підприємством «Нововодолазьке архітектурно інвентаризаційне бюро», власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] (а. с. 9 14). Згідно копії Будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Ізюмським РВ УМВС України в Харківській області 16 травня 1995 року, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 24 липня 2014 року (а. с. 18 22). Відповідно до акту № 679, складеного 10 листопада 2020 року депутатом Нововодолазької селищної ради по виборчому округу № 12 Нововодолазького району Харківської області Вовк Віталієм Анатолійовичем, в присутності свідків: [PERSON] та [PERSON] , встановлено, що в житловому будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ) та належить [PERSON] , зареєстрований, але зі слів сусідів не проживає на протязі п`яти років громадянин [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Ізюмським РВ УМВС України в Харківській області 16 травня 1995 року (а. с. 16). Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами\~Конституції України, Цивільного кодексу України та\~Житлового кодексу Української РСР. Так, з огляду на положення\~статті 47 Конституції України та\~статті 1 Житлового кодексу Української РСР\~кожен громадянин має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. У свою чергу, положеннями частини 4\~ статті 9 Житлового кодексу Української РСР\~закріплена гарантія кожного громадянина, відповідно до якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383\~Цивільного кодексу\~України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно положень статей\~391,\~396 Цивільного кодексу України\~позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до наданих доказів по справі достовірно встановлено, що позивач, [PERSON] , є власником домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] (колишні номери будинку [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] ). Згідно статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Аналогічні приписи містить й у частині 1 статті 317 Цивільного кодексу України де передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 33 Постанови від 07 лютого 2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснив, що застосовуючи положення\~статі 391 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Глава 28 Цивільного кодексу України визначає житло об`єктом права приватної власності. Права власника житлового будинку визначені положеннями статті 383 Цивільного кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів його сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливо лише з підстав, передбачених законом. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина власника квартири, їхні діти та батьки, а також інші особи. За правилами статті 391 Цивільного кодексу України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати\~\~будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі\~\~цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України. Проте, відповідно до частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод пред`явивши одну із таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Аналогічні роз`яснення також передбачені у пункті 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Так, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв`язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). До членів сім`ї власника належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом і ведуть з ним спільне господарство. Кваліфікуючи спірні правовідносини, з урахуванням наданих доказів по справі, встановлено, що відповідач по справі [PERSON] не є членом сім`ї позивача, протягом останніх п`яти років фактично не мешкає у домоволодіння, що належить [PERSON] , виклики у судові засідання відповідачу також вручити не виявилося можливим, в зв`язку з тим, що він за місцем своєї реєстрації не проживає, ніяких доказів, що після виїзду зі спірного житлового будинку до сьогоднішнього дня, вживались будь-які спроби вселитись до спірного будинку відповідачем не надано. З урахуванням вищенаведеного, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1, підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір на загальну суму 908 гривень 00 копійок, що підтверджено квитанціями № 21 від 28 січня 2020 року та № 24 від 18 червня 2021 року, виданих Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» ТББВ 10020/0372. Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача (пункт 1 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України). З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908 гривень 00 копійок.

Outcome: approved