Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-16 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], про визнання договорів купівлі-продажу квартири удаваним, визнання права власності на нерухоме майно, стягнення грошових коштів, посилаючись на те, що йому на підставі свідоцтва про право власності від 18.10.2012 року належала 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS], а також 1/2 частина земельної ділянки на якій знаходиться вказаний будинок. Інша ? частина будинку та ? частина земельної ділянки належала [PERSON]. 06.05.2016 року [PERSON] видала на ім'я свого сина [PERSON] довіреність на представництво її інтересів з питань розпорядження належним їй майном. 01.06.2016 року [PERSON] видав на ім'я [PERSON] довіреність на представництво його інтересів з питань розпорядження належним йому майном. 11.06.2016 року [PERSON], діючи від імені [PERSON] та [PERSON] на підставі вказаних довіреностей, уклав договори купівлі продажу житлового будинку [ADDRESS], та земельної ділянки, на якій знаходиться вказаний будинок. За твердженням позивача, відповідач продав вказане майно за суму еквівалентну 80000,00 доларів США, однак належну йому частку грошей від продажу майна йому не передав, а на вказані кошти придбав квартиру [ADDRESS] за суму еквівалентну 20000,00 доларів США та квартиру [ADDRESS], також за суму еквівалентну 20000,00 доларів США. Оскільки відповідачем було приховано фактичних покупців нерухомості, чиї грошові кошти використовувались при проведенні розрахунків за договорами купівлі-продажу, позивач вимушений звернутись з позовом до суду, в якому просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 01.07.2016 року удаваним в частині зазначення покупцем 1/2 частини квартири [PERSON]; визнати покупцем 1/2 частини квартири [ADDRESS], за договором купівлі-продажу, укладеним 01.07.2016 року [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]; визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 19.08.2016 року удаваним в частині зазначення покупцем 1/2 частини квартири [PERSON]; визнати покупцем 1/2 частини квартири [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 19.08.2016 року [PERSON]; визнати за [PERSON], право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову суму еквівалентну 20000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 29.06.2017 року дорівнює 521600,00 гривень. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просить суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення посилаючись на їх необґрунтованість. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 18.10.2012 року належала 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS], а також 1/2 частина земельної ділянки на якій знаходиться вказаний будинок. Інша ? частина будинку та ? частина земельної ділянки належала [PERSON]. 06.05.2016 року [PERSON] видала на ім'я свого сина [PERSON] довіреність на представництво її інтересів з питань розпорядження належним їй майном. 01.06.2016 року [PERSON] видав на ім'я [PERSON] довіреність на представництво його інтересів з питань розпорядження належним йому майном. 11.06.2016 року [PERSON], діючи від імені [PERSON] та [PERSON] на підставі вказаних довіреностей, уклав договори купівлі продажу житлового будинку [ADDRESS], та земельної ділянки, на якій знаходиться вказаний будинок. Відповідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Статтею 244 ЦК України встановлено, що представництво яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Факт видачі довіреності на розпорядження майном довірителя підтверджує факт укладення між довірителем та повіреним договору доручення. Відповідно до ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії які належать вчиняти повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Згідно ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Таким чином, повірений зобов'язаний вчиняти лише ті правочини, які прямо визначені у договорі доручення. Тобто, на підтвердження факту укладення того чи іншого правочину у зв'язку із виконанням договору доручення, необхідним є встановлення наступних обставин: факт укладення договору доручення; факт наявності у повіреного повноважень на вчинення конкретного правочину; факт прямого визначення у договорі доручення необхідності вчинення такого роду юридичної дії. Обсяг повноважень, наданих [PERSON] відповідно до довіреності від 01.06.2016 року, передбачає виключно загальне повноваження на можливість придбання відповідачем майна в інтересах позивача, без визначення цієї юридичної дії конкретним обов'язком повіреного. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач не зобов'язував відповідача здійснити саме укладення спірних договорів купівлі-продажу конкретного майна, твердження позивача про те, що укладення спірних договорів купівлі-продажу продажу здійснювалось відповідачем в межах виконання договору доручення укладеного з позивачем, не відповідають законодавчим нормам та обставинам справи. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Спірні правочини не можуть бути кваліфіковані як удавані правочини які насправді є правочинами, що були вчинені [PERSON] як повіреним [PERSON], оскільки не відповідають змісту наданого відповідачу доручення та прямо не визначені виданою позивачем довіреністю. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа мас право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Будь-який обов'язок, на примусове виконання якого пред'явлений відповідний позов, має кореспондуватись із відповідним порушеним правом, з метою захисту якого особа звертається до суду. Як свідчить зміст положень ст. 1006 ЦК України повірений зобов'язаний в тому числі негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення Порушенням саме вказаного обов'язку з боку відповідача і обґрунтовані позовні вимоги. Таким чином, належним способом захисту права позивача на отримання від повіреного всього отриманого останнім в результаті виконання договору доручення є саме примусове виконання обов'язку в натурі (стягнення грошових коштів, зобов'язання повернути все отримане в результаті виконання доручення), а не визнання його покупцем за договором купівлі-продажу та визнання права власності. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання договорів купівлі-продажу квартири удаваним, визнання права власності на нерухоме майно, стягнення грошових коштів, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки позивачем не надано доказів виникнення та набуття права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та 1/2 частину квартири [ADDRESS], крім того спосіб захисту права, обраний позивачем не відповідає змісту цього права, що є підставою для відмови в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed