Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] з позовом про визнання угоди недійною та визнання права спільної власності на нежитлове приміщення. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він 03.04.2009 року уклав договір інвестування будівництва №670/04-09 з ТОВ «Реал-Інвест» з згідно умов цього договору підприємство зобовязувалось виконати будівельно-монтажні роботи із будівництва багатоповерхового багатосекційного житлового комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями за адресою: Одеська обл., Комінтернівський р-он, с. Крижанівка, вул. Генерала Бочарова, 44, та після закінчення будівництва передати у власність інвестору двокімнатну квартиру №247 загальною площею 78,8 м.. Проектна документація зазначеного багатоповерхового будинку передбачала можливість забудови допоміжних приміщень до деяких квартир. І тому при інвестуванні будівництва він обрав квартиру із таким допоміжним приміщенням, яке примикає до квартири та розташоване зліва біля вхідних дверей у квартиру. В договорі інвестування пунктом 4.6. розділу 4 було визначено, що після оформлення права власності на новозбудоване майно власнику квартири належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Таким чином, інвесторами будівництва зазначеного будинку, а саме майбутніми власниками квартир були зроблені інвестиції для будівництва не тільки лише самих квартир, а і для будівництва допоміжних приміщень, мансард, балконів, підвалу та ліфтів. 10.04.2014 року будівельник передав, а він прийняв вказану квартиру. При цьому на допоміжному приміщенні вхідних дверей не було, а був лише дверний отвір. 21.11.2015 року на зазначене допоміжне приміщення він встановив вхідні двері із внутрішнім замком. 05.02.2016 року до позивача письмово звернулась мешканка зазначеного будинку [PERSON] із проханням демонтувати вхідні двері у допоміжне приміщення та повідомила, що вона є його власницею. До зазначеного листа вона додала копію договору інвестування від 07.03.2009 року №790/06-12А, з якою вбачалось, що вона є інвестором нежитлового приміщення №К-75, орієнтовною площею 2,5 м , розташованого на 19-му поверсі будинку №1. Позивач вважає, що спірне допоміжне приміщення є приналежністю головної речі - квартири №247, тобто його квартири, і тому речові права щодо вказаного приміщення державній реєстрації не підлягають, і він право повноцінно користуватись ним за його цільовим призначенням. На підставі викладеного просив визнати договір інвестування від 07.03.2009 року №790/06-12А, укладений між [PERSON] та ТОВ «Реал-Інвест» недійсним та визнати за позивачем право спільної власності на нежитлове приміщення, орієнтовною площею 2,5 кв.м., яке примикає до квартири №247 у багатоповерховому житловому будинку №44 по вул. Генерала Бочарова с.Крижанівка, Комінтернівського району Одеської області. Позивач [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] заперечувала прости задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що придбала спірне нежитлове приміщення за суму в 10000 грн. та зареєструвала своє право власності на нього у встановленому законом порядку, просила суд відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення відповідачки суд дійшов наступних висновків. Судовим розглядом встановлено, 03 квітня 2009 року між ТОВ «Реал-Інвест» та [PERSON] укладено договір інвестування будівництва №670/04-09 предметом якого згідно пункту 2.2. є двокімнатна квартира №247, орієнтовною кількістю вимірних одиниць: 78,8 кв.м. (а.с.3) 10 квітня 2014 року відповідно до умов вищевказаного договору [PERSON] прийняв квартиру №247 у житловому будинку №44, за адресою: Одеська область, Лиманський(Комінтернівський) район, с. Крижанівка, вул.Генерала Бочарова.(а.с.5) 07 березня 2009 року між ТОВ «Реал-Інвест» та [PERSON] укладено договір інвестування будівництва №790/06-12А предметом якого згідно пункту 2.2 є нежитлове приміщення №К-75 на 19 поверсі, орієнтовною кількістю вимірних одиниць: 2.5 кв.м.(а.с.7) Згідно довідки наданої ТОВ «Реал-Інвест» [PERSON] здійснила повну оплату за договором №790/06-12А та будь яких претензій майнового та немайнового характеру з боку забудовника до неї не має.(а.с.27) Згідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно [PERSON] зареєструвала своє право власності на спірне нежитлове приміщення №К-75, що знаходиться за адресою: Одеська область, Лиманський район, с. Крижанівка, вул.Генерала Бочарова, 44. (а.с.32). При ухваленні рішення суд не приймає до уваги посилання позивача на норми Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», так як даний закон не регулює правовідносини, які склалися між сторонами. Частиною 1 ст.202 ЦПК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Суд приймає до уваги, те, що між сторонами по справі та ТОВ «Реал-Інвест» були укладені договори про інвестування будівництва. Тобто сторони були учасниками інвестиційного процесу, відносини, що виникли між ними, регулюються зазначеними вище договорами та спеціальними законами «Про інвестиційну діяльність», «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю». Згідно вимог ст.2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» при укладанні договору інвестування між сторонами виникають правовідносини на підставі такого договору, за яких у замовника виникає право вимоги на цей об'єкт інвестування в майбутньому. При цьому об'єктом інвестування вважаєтьсь квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машино місце тощо) в об'єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном. Статтею 19 вказаного Закону встановлений порядок оформлення права власності, згідно якого після введення об'єкту в експлуатацію органи місцевого самоврядування оформлюють право власності замовника на об'єкт інвестування на підставі довідки про його право на набуття у власність об'єкта інвестування. Згідно вимог ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Суд приймає до уваги, те, що [PERSON] виконала передбачені договором про інвестування будівництва обовязки, внесла визначені договором грошові кошти, а ТОВ «Реал-Інвест»» закінчило будівництво об'єкту інвестування, нежитлового приміщення №К-75 на 19 поверсі, орієнтовною кількістю вимірних одиниць: 2.5 кв.м., після чого [PERSON] оформила на вказане нежитлове приміщення право власності. Таким чином [PERSON] правомірно набула право власності на нежитлове приміщення №К-75, площею 2,5 кв.м за адресою: Одеська Область, Лиманський район, с.Крижанівка, вул. Генерала Бочарова, буд.44. Суд приймає до уваги, що згідно договору інвестування, технічного паспорту, довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно- спірне приміщення за №К-75 не є допоміжним приміщенням, а проектувалось як нежитлове приміщення. Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження укладання вищевказаного договору з порушеннями вимог ст.203 ЦК України. На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання недійсним договору №790/06-12А про інвестування будівництва від 07.03.2009 року [PERSON] та ТОВ «Реал-Інвест», тому в задоволенні вимог про визнання договору недійсним та похідних вимог слід відмовити за безпідставністю. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За нормами ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лишу у випадках і в порядку, встановлених законом. Відмовляючи в задоволенні вимог позивачки суд виходив з того, що відповідно ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 2 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лишу у випадках і в порядку встановленому законом. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. У відповідності з ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Outcome: dismissed