Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних витрат та 3% річних. Свій позов обґрунтовує тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.08.2017 року стягнуто з відповідача на його користь 838048,58 грн. заборгованості за договором позики від 10.03.2013 року, з яких: 442000,00 грн. - основна сума боргу, 19980,82 грн. - 3% річних по 03.07.2017 року, 290400,05 грн. - проценти за користування коштами по 01.07.2017 року, 85667,71 грн. - витрати від інфляції по травень 2017 року. Крім того, також стягнуто борг за розпискою від 25.03.2013 року в сумі 8611,58 доларів США, з яких 5000,00 доларів США - основний борг, 341,92 доларів США - 3% річних станом на 03.07.2017 року, 3269,66 доларів США - проценти за користування коштами станом на 03.07.2017 року, а також 12000,00 грн. - витрат за надання правничої допомоги та 8000,00 грн. судового збору. Вказує, що на виконання рішення суду був виданий виконавчий лист, який неодноразово направлявся до виконання до державної виконавчої служби та приватного виконавця, проте станом на сьогоднішній день рішення суду не виконане. На підставі наведеного, просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за зобов`язанням з поверненням коштів за договором позики від 10.03.2013 року, що визначена в рішенні Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.07.2017 року за період з 21.08.2018 року по 20.08.2021 року, а саме: 3% річних в сумі 75493,25 грн., інфляційних збитків - 194402,13 грн.; за договором позики від 25.03.2013 року - 3% річних в сумі 775,76 доларів США. Крім того, просив стягнути понесені судові витрати у справі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, викладених у заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи. Заяви про розгляд справи за його відсутності та відзив на позов не подав. А тому, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи, у відповідності до ст. 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо якої встановлені ці обставини. Згідно ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суми позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до вимог ст.625 цього Кодексу. Судом з`ясовано, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.08.2017 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 838048,58 грн. заборгованості за договором позики від 10.03.2013 року, з яких: 442000,00 грн. - основна сума боргу, 19980,82 грн. - 3% річних по 03.07.2017 року, 290400,05 грн. - проценти за користування коштами по 01.07.2017 року, 85667,71 грн. - витрати від інфляції по травень 2017 року (а.с. 17-18). Крім того, цим же рішенням також стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за розпискою від 25.03.2013 року в сумі 8611,58 доларів США, з яких 5000,00 доларів США - основний борг, 341,92 доларів США - 3% річних станом на 03.07.2017 року, 3269,66 доларів США - проценти за користування коштами станом на 03.07.2017 року, а також 12000,00 грн. - витрат за надання правничої допомоги та 8000,00 грн. судового збору (а.с. 17-18). Статтями 12, 13, 81, 89 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно ст. 1050 ч.1 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ст. 625 ч. 2 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 263 частина 4 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 року по справі №758/1303/15-ц зазначено, що стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Згідно ст.625 ч.2 ЦК України нарахування трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. За правилом ст. 18 ч.1 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Враховуючи, що рішення суду є обов`язковим, зокрема для відповідача, і з огляду на те, що останній порушив грошове зобов`язання з виплати суми заборгованості, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України. Правомірність застосування ст.625 ЦК України у разі прострочення виконання боржником рішення суду підтверджена також у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року по справі №686/21962/15-ц, Постановах Верховного Суду у справах №638/10417/15-ц від 20.02.2019 року, №310/5419/15-ц від 11.07.2018 року, №463/4711/15 від 04.07.2018 року, №703/4704/15-ц від 28.02.2018 року. У постанові Верховного Суду №651/7939/2015-ц від 06.08.2018 року вказано, що суд в оцінці обґрунтованості вимог позивача виходить з того, що зволікання відповідача з виконанням рішення суду, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з нього судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних. Оскільки відповідно рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.08.2017 року по справі №161/7940/17 до стягнення за борговою розпискою від 10.03.2013 року підлягала сума боргу саме в національній валюті України - гривні, за період часу, протягом якого відповідачем вказане рішення суду не було виконано, сума коштів, що згідно рішення суду підлягала стягненню, знецінилась внаслідок девальвації, таким чином позивач вправі вимагати від відповідача застосування наслідків порушення виконання рішення суду у вигляді сплати інфляційних втрат. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду 18.02.2019 року при прийняти постанови у справі №405/5535/16-ц вказавши, що доводи касаційної скарги про те, що до виниклих правовідносин не застосуються положення частини другої статті 625 ЦК України в частині стягнення індексу інфляції, оскільки інфляційні витрати не нараховуються на зобов`язання в іноземній валюті, а між сторонами у справі договір позики укладений саме в іноземній валюті, не заслуговують на увагу з огляду на те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання визначеного рішенням суду у грошовій одиниці України - у гривні. Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Таким чином, у зв`язку з несвоєчасним поверненням боргу, позивач має право на стягнення з відповідача [PERSON] трьох відсотків річних та інфляційних, які нараховуються на суму боргу за розпискою від 10.03.2013 року за період з 21.08.2018 року по 20.08.2021 року , а також трьох відсотків річних за розпискою від 25.03.2013 року за аналогічний період. Згідно наданого позивачем розрахунку, сума, яку слід стягнути з відповідача, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язання, становить: за договором позики від 10.03.2013 року, що визначена в рішенні Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.07.2017 року за період з 21.08.2018 року по 20.08.2021 року, а саме: 3% річних в сумі 75493,25 грн., інфляційних збитків - 194402,13 грн.; за договором позики від 25.03.2013 року - 3% річних в сумі 775,76 доларів США, з яким суд погоджується та приймає його до уваги. Отже, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача вищевказаної суми коштів. Крім цього, ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 2905,69 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved