Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-11 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі - відповідач) про розірвання шлюбу, відновлення дошлюбного прізвища та стягнення аліментів на утримання дитини та на її утримання, мотивуючи свої вимоги тим, що вона не може вирішити дане питання в досудовому порядку. Позивач зазначає, що 18 червня 2013 року вона та відповідач, уклали шлюб, який зареєстрували у відділі держаної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по Іванівському району Роздільнянського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №35. Від спільного проживання вони мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO] року, який перебуває на повному її утриманні. Матеріальну допомогу на утримання дитини відповідач не надає. За таких обставин, змінивши позовні вимоги, остаточно позивач просила суд розірвати шлюб який було укладено між ними, відновити дошлюбне прізвище та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі 1200 (одна тисяча двісті) гривеньщомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення позову до суду і до досягнення [PERSON] повноліття, тобто до [INFO] року, а також матеріальну допомогу в сумі 500 (п'ятсот) гривень щомісячно на її утримання, до досягнення [PERSON] трьох років, тобто до [INFO] року. В судовому засіданні позивач просила задовольнити позовну заяву в повному обсязі. Відповідач та його представник пояснили, що заперечують проти задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дитини та матеріальної допомоги на утримання позивача посилаючись на тимчасову відсутність доходу у відповідача, який може сплачувати суму утримання у розмірі 425 гривень, проти розірвання шлюбу та відновлення дошлюбного прізвища не заперечують. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних встановлених фактичних обставин та відповідних їм правовідносинам. 18 червня 2013 року сторони уклали шлюб, який зареєстрували у відділі держаної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по Іванівському району Роздільнянського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 8) Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO] (а.с. 10). Дитина після розірвання шлюбу залишається проживати разом із матір'ю. Шлюб сторін виявився невдалим, оскільки їхня сім'я розпалася на ґрунті взаємних непорозумінь, у зв'язку з чим шлюбні відносини між ними фактично припинені. Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто. Позивач потребує матеріальної допомоги, оскільки виховує дитину, яка не досягла трирічного віку. Дитина перебуває на повному утриманні у матері. Відповідач тимчасово не працює, працездатний, за фахом кухар судновий, здоровий, на утриманні інших осіб не має, має намір працевлаштуватися за фахом. Встановивши зазначені обставини і визначивши відповідно до них правовідносини, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, суд виходив з такого. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч.1 ст.24 СК України). Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу(ч.2, 4 ст.84 СК України). Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч. 2 ст.112 СК України). Особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (ст. 113 СК України). Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ст. 141 СК України). Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч. 1 ст. 180 СК України). За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч.3 ст.181 СК України). При визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст.182 СК України). Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі(ч.1 ст. 184 СК України). Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову (ст.191 СК України). Застосовуючи зазначенні в рішенні нормативно-правові акти, беручи до уваги докази в їх сукупності та кожен окремо, суд виходить з таких мотивів. Задовольняючи позовні вимоги позивача щодо розірвання шлюбу та відновлення дошлюбного прізвища суд виходить з такого. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В абзаці 3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» пленум роз'яснив, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. В абзаці 2, 3 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють правовідносини у справі до судового розгляду» пленум роз'яснив, що у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Визнання позову повинно бути безумовним. В абзаці 6 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» пленум роз'яснив, що за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. За таких обставин, суд приходить до висновку, що сім'я існує формально, примирення між подружжям неможливе, дитина перебуває на повному утримані позивача, тому є всі підстави для розірвання шлюбу та відновлення дошлюбного прізвища позивачу. Задовольняючи частково позовні вимоги позивача щодо стягнення аліментів на утримання дитини та на її утримання та відмовляючи в іншій частині суд виходить з такого. Вирішуючи спір про розмір аліментів на утримання дитини суд констатує, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Тимчасова непрацездатність відповідача не звільняє його від обов'язку утримувати дитину за наявності фактичних даних його працездатності, відсутності інших дітей, непрацездатних осіб на утриманні, захворювань, які б позбавляли його можливості працевлаштування. Визначаючи розмір аліментів суд враховує матеріальне становище відповідача, відсутність у нього постійної роботи, перебування дитини на повному утриманні позивача, та вважає справедливим стягнути аліменти на утримання дитини у розмірі 900 гривень, що не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, яка може бути отримана відповідачем у разі його працевлаштування, а у частині позовних вимог щодо стягнення аліментів у розмірі 300 (триста) гривень слід відмовити. Позивач не працює та має право на її утримання до досягнення дитиною трьох років. Відповідач заявив, що може надавати допомогу у розмірі 425 гривень, тому суд констатує про можливість стягнення такої суми з відповідача, а у частині позовних вимог щодо стягнення допомоги у розмірі 75 (сімдесят п'ять) гривень позивачу слід відмовити. Вирішуючи справу

Outcome: partial