Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних нарахувань, 3% річних від суми боргу за договором позики та процентів від суми позики В ході судового розгляду позивач неодноразово уточнював свої позовні вимоги, обґрунтування останніх уточнених позовних вимог в редакції від 12.12.2014 року зазначив наступне. 18.06.2013 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя по цивільній справі № 333/2012/13-ц, провадження № 2/333/1899/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики ухвалено рішення, яким позовні вимоги [PERSON], задоволено у повному обсязі, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 48739 гривень. Рішення набуло законної сили 02.07.2013 року. На виконання зазначеного рішення на підставі виконавчого листа № 812/11496/12, виданого Комунарським районним судом м. Запоріжжя 12.07.2013 року, 17.07.2013 року Комунарським відділом державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції відкрито виконавче провадження ВП № 38915617. Відповідно до постанови Комунарського ВДВС ЗМУЮ про відкриття виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової суму в розмірі 48739 гривень, боржнику надано строк для самостійного виконання рішення суду до 23.07.2013 року. 15.09.2014 року виконавче провадження було закрито у зв'язку з погашенням відповідачем суми боргу. З огляду на вищевикладене, згідно останнього уточненого позову, просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь встановлений індекс інфляції за період з 01.06.2010 року по 01.07.2014 року в розмірі 11261 гривня, 3% річних від суми боргу за договором позики за період з 01.06.2010 року по 12.12.2014 року в розмірі 6620 гривень, проценти від суми за договором позики за період з 01.02.2010 року по 14.09.2014 року у розмірі 17949 гривень 31 копійка, а також судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] уточнений позов в редакції від 12.12.2014 року підтримали повністю, пояснивши при цьому, що 01.02.2010 року [PERSON] дав позику [PERSON] у розмірі 6100 доларів США, які відповідач зобов'язався повернути 01.06.2010 року, однак сума боргу була повернута у повному розмірі лише 14.09.2014 року за рішення суду. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти позову заперечували у повному обсязі, пояснивши при цьому, що дійсно 01.06.2010 року [PERSON] отримав від [PERSON] позику в розмірі 6100 доларів США. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18.06.2013 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 48739 гривень. У вересні 2014 року вказане рішення суду було виконане повністю, у зв'язку з чим 15.09.2014 року державним виконавцем Комунарського ВДВС ЗМУЮ винесено постанову про закриття виконавчого провадження. Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних від суми боргу та процентів від суми позики, то вважає, що у цьому випадку сплив строк позовної давності 01.06.2013 року, у зв'язку з чим просили суд про застосування позовної давності. Крім того, зазначили, що оскільки позика бралася у іноземній валюті - доларах США, то взагалі неможливо стягувати з відповідача на користь позивача інфляційні витрати. Також зазначили, що на цей час сума боргу сплачена у повному обсязі, а вимога позивача ставить відповідача у скрутне матеріальне становище, оскільки на його утриманні знаходиться неповнолітня дитина - донька [PERSON], [INFO], у зв'язку з чим просили суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Вислухавши думки учасників процесу, розглянувши матеріали справи, а також дослідивши інші докази, що є в справі, суд прийшов наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 01.02.2010 року [PERSON] отримав від [PERSON] позику у розмірі 6100 доларів США, що підтверджується відповідним договором позики від 01.02.2010 року. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18.06.2013 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 48739 гривень та судові витрати. 15.09.2014 року постановою державного виконавця Комунарського ВДВС ЗМУЮ Трифоновою Т.В. від 15.09.2014 року виконавче провадження закрито у зв'язку з погашенням [PERSON] суми боргу. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов'язань та закріплює основний принцип виконання зобов'язань - принцип належного виконання, що стосується як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527-545 ЦК України). За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов'язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Оскільки, позивачем надано достатньо доказів щодо факту неповернення грошових коштів в строк до 01.06.2010 року, а повернення позики на підставі рішення суду у повному обсязі лише 14.09.2014 року, про що не заперечує і [PERSON], суд дійшов висновку, що строки позовної давності не спливли, так як [PERSON] звернувся із відповідним позовом 21.07.2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з ч. 1 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з частиною першою статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України, ч. 3 ст. 533 ЦК України; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»). Як вбачається, зі змісту рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18.06.2013 року [PERSON] надав [PERSON] позику в іноземній валюті, а саме 6100 доларів США. Однак, враховуючи, що офіційний курс долара США до гривні станом на 21.12.2012 року за даними НБУ становив 1 до 7,99, сума боргу була стягнута рішенням суду у гривневому еквіваленті, що дорівнювало 48739 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проте, оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, то норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні. (Аналогічна правова позиція встановлена рішенням від 24 березня 2010 року Колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в складі: головуючого Патрюка М.В., суддів: Жайворонок Т.Є., Лященко Н.П., Костенка А.В., Перепічая В.С.) Виходячи з цього, вимоги позивача в частині стягнення витрат від інфляції задоволенню не підлягають. Як встановлено судом, [PERSON] повинен був повернути суму позики у строк до 01.06.2010 року, однак повернув лише 14.09.2014 року. Позивач надав розрахунок 3% річних за період з 01.06.2010 року по 12.12.2014 року, перевіривши який суд дійшов до висновку про його безпідставність, оскільки невірно зазначений період, за який необхідно стягнути 3% річних, а також невірно зазначена кількість днів, замість 365 днів - зазначено 364. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, про стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних за період з 01.06.2010 року по 14.09.2014 року в розмірі 6277 гривень 32 копійки (3% х 48739 гривень - сума боргу х 1567 - кількість прострочених днів /365 - кількість днів у році) = 6277 гривень 31 копійка. Судом встановлено, що укладеним між позивачем та відповідачем договором позики проценти за користування грошовими коштами не передбачено. Оскільки цим договором розмір процентів, які відповідач зобов'язаний сплатити позивачу, не визначений, їх розмір має визначатися на рівні облікової ставки НБУ, яка діяла у період, коли відповідач користувався грошовими коштами позивача. У зв'язку з цим, позивачем і було збільшено позовні вимоги, так як з 01.02.2014 року по 14.09.2014 року відповідач користувався грошовими коштами [PERSON] та наданий розрахунок процентів по договору позики з урахуванням облікової ставки, яка діяла у період користування грошовими коштами відповідачем: облікова ставка НБУ з 01.02.2010 року по 07.06.2010 року - 10,25% річних, розмір відсотків за період з 01.02.2010 року по 07.06.2010 року складає 1737 гривень 36 копійок; облікова ставка НБУ з 08.06.2010 року по 07.07.2010 року - 9,5% річних, розмір відсотків за період з 08.06.2010 року по 07.07.2010 року складає 380 гривень 40 копійок; облікова ставка НБУ з 08.07.2010 року по 09.08.2010 року - 8,5% річних, розмір відсотків за період з 08.07.2010 року по 09.08.2010 року складає 374 гривні 22 копійки; облікова ставка НБУ з 10.08.2010 року по 22.03.2012 року - 7,75% річних, розмір відсотків за період з 10.08.2010 року по 22.03.2012 року складає 6110 гривень 94 копійки; облікова ставка НБУ з 23.03.2012 року по 09.06.2013 року - 7,5% річних, розмір відсотків за період з 23.03.2012 року по 09.06.2013 року складає 4444 гривні 44 копійки; облікова ставка НБУ з 10.06.2013 року по 12.08.2013 року - 7% річних, розмір відсотків за період з 10.06.2013 року по 12.08.2013 року складає 597 гривень 76 копійок; облікова ставка НБУ з 13.08.2013 року по 14.04.2014 року - 6,5% річних, розмір відсотків за період з 13.08.2013 року по 14.04.2014 року складає 2124 гривні 15 копійок; облікова ставка НБУ з 15.04.2014 року по 16.07.2014 року - 9,5% річних, розмір відсотків за період з 15.04.2014 року по 16.07.2014 року складає 1179 гривень 24 копійки; облікова ставка НБУ з 17.07.2014 року по 12.11.2014 року - 12,5% річних, розмір відсотків за період з 17.07.2014 року по 14.09.2014 року складає 1000 гривень 80 копійок; загальна сума процентів за договором позики складає - 17949 гривень 31 копійка Зазначений розрахунок процентів вивчений судом, вважається вірним, а сума такою, що підлягає стягненню на користь позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір частково в сумі 243 гривні 60 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial