Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 15.06.2015року між ним та Публічним акціонерним товариством «Дрогобицький завод автомобільних кранів» для проведення реконструкції та подальшої експлуатації належного йому на праві власності частини нежитлового приміщення загальною площею 50,6 кв.м. укладено договір суперфіцію. Відповідно до п.1.1 даного договору суперфіціарій приймає в строкове платне користування частину земельної ділянки площею 1500 кв.м., яка знаходиться на території м.Дрогобича на вул.Грушевського,9. Метою надання в користування земельної ділянки є здійснення суперефіціарієм будівництва та подальшої експлуатації обєктів нерухомості, інших господарських споруд, необхідних для їх обслуговування. Надана земельна ділянка знаходиться в межах адміністративно-господарської зони ПАТ «Дрогобицький завод автомобільних кранів» та перебуває у його постійному користуванні. Сторонами в договорі обумовлені умови і строки передачі земельної ділянки в користування, зокрема, передача земельної ділянки в користування здійснюється без розроблення проекту її відведення. Сторони при встановленні меж земельної ділянки в натурі керуються проектом організації територій. В момент передачі земельної ділянки в користування суперефіціарію 15.06.2015р. сторони підписали акт приймання-передачі земельної ділянки. Тому просить визнати за ним право забудови на частину земельної ділянки площею 1500кв.м., переданої за договором суперфіцію. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві, просить їх задоволити. Також пояснив, що є власником ? частини нежитлового приміщення ,загальною площею 50,6 кв.м., яке розташоване по вул..Грушевського,9 в м.Дрогобичі Львівської області на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 11.06.2015р. Оскільки укладений з відповідачем договір суперфіцію від 15.06.2015р. підлягає державній реєстрації, а це на даний час зробити не є можливо, просить визнати за ним право забудови частини спірної земельної ділянки за зазначеною адресою. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав, пояснив, що дійсно було укладено договір суперфіцію на земельну ділянку по вул..Грушевського,9 в м.Дрогобичі, тому проти задоволення позову не заперечив. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд дійшов переконання, що позов є підставним та підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог п.п. 1, 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2, 6 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а держава не втручається у здійснення власником права власності. Відповідно до ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. За змістом ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору , умови, що визначені законом, як істотні або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови , щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Одним із способів захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки є визнання прав. Відповідно до ч.1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11.06.2015р. є власником ? частини нежитлового приміщення, загальною площею 50,6 кв.м., яке розташоване по вул..Грушевського,9 в м.Дрогобичі Львівської області. Відповідно до копії технічного паспорту (а.с. 4-8) приміщення по вул..Грушевського, 9 в м.Дрогобичі є нежитловим, загальна площа якого становить 50,6 кв.м. Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових права на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 29.09.2015року №44731148 земельна ділянка в м.Дрогобичі по вул.Грушевського,9 , кадастровий номер 4610600000:01:004:0013, перебуває в користуванні ПАТ «Дрогобицький завод автомобільних кранів» (а.с.9-10). Відповідно до договору суперфіцію від 15.06.2015року, укладеного між [PERSON] та ПАТ«Дрогобицький завод автомобільних кранів»,суперфіціар надає , а суперфіціарій приймає в строкове платне користування частину земельної ділянки площею 1500кв.м., яка знаходиться за адресою: м.Дрогобич,вул..Грушевського, 9, для проведення реконструкції та подальшої експлуатації належної позивачу на праві власності частини нежитлового приміщення загальною площею 50,6 кв.м. (а.с.16-24). Зазначена земельна ділянка передана позивачу [PERSON] на підставі акту прийому-передачі об»єкта суперфіцію (земельної ділянки) за договором суперфіцію від 15.06.2015року(а.с.25). Відповідно до умов ч.3 ст.413 Цивільного кодексу України право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам ( крім випадків переходу права власності на будівлі та споруди, що розміщені на такій земельній ділянці ), внесено до статутного фонду , передано у заставу. Згідно вимог ч.3 ст.ЦК України особа, до якої перейшло право власності на будівлі (споруди) набуває право користування земельною ділянкою на тих же умовах і в тому ж обсязі, що і попередній власник будівлі (споруди). Статтею 102-1 Земельного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови суперфіцій (право забудови) виникають на підставі договору міжвласником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися тією земельною ділянкою для таких потреб відповідно до Цивільного кодексу України. Частиною 3 ст.102-1 Земельного кодексу України визначено, що право користування земельною ділянкою не може бути відчужене її землекористувачем іншим особам, внесення до статутного капіталу , передачі у заставу, крім випадків переходу права власності на будівлі і споруди. Частиною 2 статті 120 Земельного кодексу України передбачено, що якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні та у разі набуття права власності на ці обєкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені , на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України» право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК), землекористувачі (стаття 95 ЗК), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 102-1ЗК) або з інших передбачених законом підстав. Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову(будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством, що також закріплено нормами ст. 375 ЦК України Отже суд приходить до висновку про законне право позивача як співвласника окремо розташованого нежитлового приміщення загальною площею 50,3 кв.м. по вул.Грушевського,9 в м.Дрогобичі на розбудову та подальшу експлуатацію цієї будівлі на наданій йому на умовах договору суперфіцію земельній ділянці площею 1500 кв.м. за цією ж адресою, а тому вважає, що позов підставний та підлягає задоволенню. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved