Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Славутської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, а саме на 37/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями в [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те,що є власником 63/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями в [ADDRESS] та понад 10 років безперервно володіє 37/100 частинами цього житлового будинку. Власники 37/100 частин цього житлового будинку на початку 1960-х років виїхали на постійне місце проживання в [ADDRESS]. В 1964 році його баба [PERSON] вирішила придбати 37/100 частин житлового будинку і за домовленістю з [PERSON] надіслала їй 1200 рублів в рахунок майбутньої купівлі частини будинку. [PERSON] отримала ці кошти, після чого листування припинилося. В подальшому він намагався налагодити зв»язки з власниками частини будинку, однак на лист державного нотаріуса від 17.07.2007 року, направлений до Російської Федерації жодної відповіді не надійшло. На телетайпограму начальника Славутського РВ УМВС України в Хмельницькій області від 02.04.1997 року начальник Сусуманського РВВС Магаданської області повідомив, що власники 37/100 частин житлового будинку прописаними-виписаними в [ADDRESS] не значаться. Він сплачує відповідні податки за землю, постійно укладає договори страхування будинку. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримав і пояснив, що в 1996 році отримав у спадщину 63/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями в [ADDRESS]. Після цього він не зміг відновити зв»язок з власниками 37/100 частин цього ж будинку, тому звернувся в суд з даним позовом. У спірній частині будинку він з сім»єю не проживає, лише іноді зберігає господарські речі. Ця частина будинку перебуває в аварійному стані і приводить до руйнування належну йому частину будинку. Тому просить задоволити позов. Представник відповідача Славутської міської ради Левунець А.І. позову не визнав і пояснив, що позивачем не вжито заходів до розшуку власників спірної частини будинку. Крім того, із представлених доказів не вбачається, що 1200 грн. було перераховано саме за придбання частини будинку. Тому просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши представлені письмові докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Так, судом встановлено і не оспорюється сторонами, що позивач є власником 63/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями в [ADDRESS]. Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі -продажу від 31 березня 1955 року [PERSON] купив 37/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями в [ADDRESS]. Згідно додаткового свідоцтва про право на спадщину, виданого 22 червня 1961 року нотаріусом Сусуманської державної нотаріальної контори спадкоємцями після смерті [INFO] [PERSON] були його дружина [PERSON] та діти [PERSON], [PERSON], [PERSON], які оформили свої спадкові права на ? частину житлового будинку в [ADDRESS]. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону бо на незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Виходячи зі змісту ст.344 ЦК України та п. 9 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «»Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» інститут набувальної давності базується на сукупності таких обставин: тривалого добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчитися визначений законодавством строк перебування речі у володінні певної особи. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом зазначеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. Однією з основних умов для набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне володіння, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Відповідно до п.13 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Із пояснень свідків [PERSON], [PERSON] вбачається, що з початку 1960-х років в 37/100 частинах житлового будинку з надвірними будівлями в [ADDRESS] ніхто не проживає, ця частина будинку замкнена та перебуває в аварійному стані. Такі ж пояснення дав в судовому засіданні сам позивач. Із наданих письмових доказів слідує, що в 2007 році сім»я позивача через державного нотаріуса запитувала в одного із співвласників 37/100 частин будинку згоди на про продаж цієї частини будинку. Зазначене свідчить про те, що позивач не є особою, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно ним володіти, як того вимагає ст.344 ЦК України та п. 9 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». За таких обставин відсутні передбачені законом підстави для задоволення позову.

Outcome: dismissed