Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Позивач зазначає, що в його квартирі також зареєстрована, однак, понад 10 місяців не проживає його колишня дружина [PERSON] . Наявність зареєстрованої особи в квартирі, яка не проживає в ній, створює позивачу перешкоди в повному користуванні власністю та додає додаткових фінансових витрат пов`язаних з утриманням житла. На підставі викладеного просить визнати [PERSON] , такою, що втратила право користування житлом приміщенням та зняти відповідача з реєстраційного обліку. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 04 січня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Сторонам було надіслано копію ухвали суду, відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. У судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача, адвокат Козак Алла Вікторівна, не з`явились, разом з цим, 22.10.2021 року (вх. № 30504), представник позивача, звернулась до суду із заявою в якій зазначила про підтримку позовних вимог, просила позов задовольнити з підстав, що в ньому викладені, розгляд справи провести у відсутність сторони позивача, та не заперечувала проти заочного розгляду справи (а.с.35). Відповідач: [PERSON] , у судові засідання не з`явилась, про дату, час і місце проведення яких повідомлялась у встановленому законом порядку, шляхом направлення судових повісток за адресою місця реєстрації, (а.с.31,37-38) із заявами про відкладення слухання справи не зверталась, відзиву на позов не надала, що відповідно до ст. 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 25 жовтня 2021 року вирішено провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані позивачем письмові докази на підтвердження обставин позовної заяви в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню враховуючи таке. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 20.04.2011 року, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 25). Згідно витягу про державну реєстрацію прав Комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 28.04.2011 року, номер витягу: 29815762, право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстрована за [PERSON] , форма власності: приватна, частка 1/1 (а.с.24), реєстрація права власності на квартиру також підтверджена Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів (а.с.26). Таким чином, судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . Позивач зазначає, що в його квартирі зареєстрована, однак з грудня 2019 року не проживає відповідач - його колишня дружина, що підтверджується Актом про не проживання. Так, відповідно до заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29.10.2020 року (справа № 523/10041/20) шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 09 липня 2019 р, Суворовським районним у м. Одесі Відділом ДРАЦС ГТУЮ в Одеській області, актовий запис № 636 - розірвано. Рішення суду набрало законної сили 01.12.2020 року (а.с.11). Реєстрація відповідача за вказаною адресою, підтверджується Відомостями № Б3-269054-ф/л, згідно якої зазначено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , дата реєстрації: 20.09.2011 року, [PERSON] , дата реєстрації 25.06.2019 року (а.с.9). Відповідно до Акту про не проживання особи за місцем реєстрації складеного 18.12.2020 року, мешканцями будинку [ADDRESS] , зазначено, що [PERSON] , в квартирі проживала по лютий 2020 року. В подальшому [PERSON] , за вказаною адресою не проживає, в будинку не з`являється, місце проживання залишили з підстав припинення шлюбних відносин. Акт про не проживання засвідчено головою ОСББ «Дом Бочарова» [PERSON] (а.с.10). Відсутність відповідача за адресою реєстрації підтверджується також поштовими повідомленнями, які повернулись на адресу суду з відміткою працівника поштового зв`язку про не вручення документів адресату (а.с. 32,37-38). Враховуючи, що квартира є власністю позивача, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічна норма міститься також у статті 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Матеріали справи не містять відомостей про домовленість між сторонами про тривалу відсутність відповідача, а також доказів поважних причин відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання. Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач не проживає більше ніж рік у квартирі за місцем реєстрації без поважних причин та не має наміру там проживати, а отже є підстави для визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, визнання особи такою, що втратила право користування житловим пріміщенням є самостійною і достатньою підставою для зняття цієї особи з реєстрації місця проживання. Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, той факт, що [PERSON] не проживає у квартирі з 2020 року, суд приходить до висновку, що відповідач, як особа, що понад один рік без поважних причин у житловому приміщенні не проживає, власником квартири не являється, комунальні послуги не сплачує, реєстрація відповідача у вищевказаній квартирі порушує права позивача, оскільки перешкоджає здійсненню права користування майном, відповідач втратила право користування спірним житлом, тому позовні вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , підлягають задоволенню. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, що наявні в матеріалах справи, інших доказів суду не надано про їх витребування питання не порушувалось. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача сплачені ним і документально підтвердженні судові витрати у загальному розмірі 1 681 грн. 60 коп. На підставі ст. ст. 319, 355, 383, 391 ЦК України,

Outcome: approved