Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-10 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON] ) та просила визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] . В порядку поділу майна визнати право власності по 1/2 частині квартири [ADDRESS] за кожним із подружжя. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 01.02.1998 по 24.11.2004. Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У період шлюбу сторонами придбано нерухоме майно, а саме: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 07.06.2001, зареєстровано за [PERSON] . Оскільки нерухоме майно придбане у шлюбі, позивач просила позов задовольнити та вирішити питання відносно судових витрат. Ухвалою суду від 20.03.2019 справа призначена до розгляду у порядку позовного провадження у підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 28.05.2019 по справі закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що ним не оспорюється право власності позивача на спірне майно. Разом з тим, заперечуючи проти позову просив застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позову. У відповіді на відзив позивач пояснила, що не заявляла вимог про поділ майна з моменту розірвання шлюбу, оскільки відповідач добровільно звільнив квартиру і проживає окремо за іншою адресою, однак у жовтні 2018 року вона дізналася, що [PERSON] має намір продати спірну квартиру, тому звернулася до суду з позовом. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що з 01.02.1998 сторони перебували в зареєстрованому у шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.11.2011 року було розірвано. Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . За час перебування у шлюбі, 07.06.2001 сторонами придбано квартиру [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності серії [NUMBER] від 07.06.2001, власником якого є [PERSON] . 22.11.2003 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір міни, відповідно до умов якого [PERSON] обміняв належну йому квартиру [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] 08.02.2006 між [PERSON] та [PERSON] укладено угоду про розірвання договору, предметом якого є розірвання договору міни від 22.11.2003. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, враховуючи, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, то така є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд приходить висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем та відповідачем право власності по 1/2 частині кожному, квартири [ADDRESS], загальною площею 44,30 кв.м, яка розташована в будинку [ADDRESS] . Разом з тим не заслуговують на увагу суду доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності до позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, виходячи з наступного. Відповідно до ч.2 ст.72 СК України до вимог про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Судом встановлено, що шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Дарницького районного суду м.Києва від 24.11.2011. Після розірвання шлюбу 24.11.2011, спору між колишнім подружжям [PERSON] та [PERSON] щодо поділу квартири не виникало і лише після наміру відповідача продати спірне майно у жовтні 2018, позивач у березні 2019 звернулась до суду з даним позовом, тобто в межах трирічного строку та з часу коли її стало відомо про порушення її права. З урахуванням зазначеного, суд вважає, що строк позовної давності для звернення до суду з позовом [PERSON] не пропущено, а тому відсутні підстави для відмови у задоволенні позову за пропуском трирічного строку позовної давності. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Стаття 78 ЦПК України визначає, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 80 достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Таким чином, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом доказів, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи вищенаведене, суд вважає позов підставним та такий слід задовольнити. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 3 500 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved