Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позову посилається на те, що 26.04.2002 року ним було укладено шлюб з [PERSON] Після укладання шлюбу вони проживали однією сім'єю з [PERSON] та її донькою [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS], що належала йому на праві приватної власності та була придбана до шлюбу. У 2003 році з метою покращення житлових умов він продав належну йому на праві приватної власності квартиру на вул. Молодогвардійській та 12.12.2003 року на підставі договору купівлі-продажу придбав квартиру за адресою: [ADDRESS]. 03.03.2004 року між ним та [PERSON] було укладено договір дарування набутої квартири [ADDRESS]. Вказаний договір дарування був укладений ним під впливом тяжких обставин, оскільки після придбання ним житла [PERSON] неодноразово висловлювала йому свою недовіру, наполягала на тому, що потребує реальних гарантій забезпечення свого подальшого життя та погрожувала розлученням у разі ненадання таких гарантій. Серед іншого, він мав проблеми зі здоров'ям і потребував догляду. Крім того, для придбання житла та його подальшого облаштування у 2003 році ним було позичено значну суму коштів під розписку у [PERSON], даний правочин передбачав також можливість відчуження у нього придбаної квартири у разі несплати або несвоєчасної сплати боргу. Внаслідок різкого погіршення стану здоров'я на той час він не мав можливості вчасно сплатити позичені кошти і тому був вимушений укласти договір дарування вищевказаної квартири, щоб уникнути можливого позбавлення житла. Після укладання договору він залишився проживати у квартирі та продовжував сплачувати за комунальні послуги. У 2009 році він, з метою зміцнення шлюбу, звернувся до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська із заявою про усиновлення неповнолітньої на той час [PERSON] для забезпечення стабільних та гармонічних умов її життя. У 2013 році до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська було подано заяву про розірвання шлюбу. Йдучи на зустріч дружині, проти розірвання шлюбу він не заперечував та 22.01.2015 року шлюб між ними було розірвано. Даним рішенням встановлено, що шлюбні відносини та ведення спільного господарства між ними припинені в 2012 році і з того часу вони проживають окремо. З часу купівлі квартири і по теперішній час він проживає в квартирі по [ADDRESS]. У листопаді 2016 року отримавши відповідні квитанції для сплати послуг, він звернув увагу на те, що більше не зареєстрований за вищевказаною адресою. Як йому стало відомо ще у 2013 році квартиру було переоформлено на [PERSON] У 2016 році без його відома його було знято з реєстрації в квартирі, де він проживає. Позивач просить суд визнати недійсним договір дарування квартири від 03.04.2004 року, укладений між ним та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Поповою Іриною Володимирівною за реєстровим №429. Визнати за [PERSON] право власності на квартиру №627 у житловому будинку А-16, що складається з: 1-коридор, 2-кладова, 3,4-житлові, 5-кухня, 6-вбиральня, 7-вання, І-лоджія; житловою площею 28,3 кв.м.; загальною площею 53,6 кв.м.; що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Витребувати від [PERSON], як добросовісного набувача, на користь нього квартиру №627 у житловому будинку А-16, що складається з: 1-коридор, 2-кладова, 3,4-житлові, 5-кухня, 6-вбиральня, 7-ванна, І-лоджія; житловою площею 28,3 кв.м.; загальною площею 53,6 кв.м.; що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] звернулась до суду з позовом, до [PERSON] В обґрунтування кого зазначила, що [PERSON] є колишнім чоловіком її матері, вони перебували в шлюбі з 26.04.2002 року по 29.04.2014 року. На підставі договору дарування від 29.08.2013 року вона є власником квартири №627 розташованої в будинку 60 по Запорізькому шосе в м.Дніпро. Зазначена квартира була придбана подружжям [PERSON] 12.12.2003 року і 04.03.2004 року відповідач подарував її своїй дружині - [PERSON] З моменту придбання вказаної квартири вони всі разом в ній проживали. Починаючи з 2010 року відповідач майже щодня чинить сварки та бійки, декілька разів виганяв її з матір'ю з квартири, що як наслідок стало причиною розірвання їх шлюбу, тобто створює неможливі умови спільного проживання, що підтверджується постановами правоохоронних органів. До остаточного розриву подружніх відносин між [PERSON] та [PERSON] привела бійка, влаштована відповідачем в результаті якої її мати отримала тілесні ушкодження. Відповідач незважаючи на неодноразові заходи зі сторони правоохоронних органів щодо необхідності мирного співжиття продовжує вчиняти сварки, та вигнав її з матір'ю на вулицю і забрав ключі. [PERSON] просить суд виселити [PERSON] з належної їй квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Позивач [PERSON] в судовому засіданні свої вимоги підтримав просив їх задовольнити. В задоволенні позову [PERSON] просив відмовити посилаючись на його необгрунтованість. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав просив їх задовольнити в задоволенні позову [PERSON] просив відмовити. Представник [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову [PERSON] Позовні вимоги [PERSON] просила задовольнити в повному обсязі. Вислухавши осіб які з'явились, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. 03.03.2004 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири, за умовами якого позивач [PERSON] передав безоплатно у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Договір дарування квартири укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Поповою І.В., зареєстровано в реєстрі за № 429. 29.08.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири, за умовами якого [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Нормами ст. 233 ЦК України передбаено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Згідно роз'яснень, викладених в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, «правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житла чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах». Відповідно до правової позиції, яка міститься у постанові ВСУ від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім»ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житла чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінка письмових доказів у справі в сукупності, дає підстави для висновку, що, нотаріусом було роз»яснено наслідки укладення договору дарування, при цьому, [PERSON] підтвердив, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу, чи насильства, як фізичного так і морального. За таких обставин, підстав для визнання недійсним договору дарування від 03 березня 2004 року не має. Враховуючи викладене, не підлягає задоволенню вимога позивача про визнання за ним права власності на квартиру №627 у житловому будинку 60, що складається з: 1-коридор, 2-кладова, 3,4-житлові, 5-кухня, 6-вбиральня, 7-вання, І-лоджія; житловою площею 28,3 кв.м.; загальною площею 53,6 кв.м.; що знаходяться за адресою: [ADDRESS] та витребування від [PERSON], як добросовісного набувача вищевказаної квартири. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що [PERSON], проживає в квартирі [ADDRESS], власником вказаної квартири є позивач [PERSON] У відповідності до ст. 156 ЖК України, члени сім»ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири). Статтею 157 ЖК України, передбачено, що членів сім»ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 ЖК України. Відповідно ч.1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім»ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під систематичністю розуміється вчинення двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи були застосовані заходи попередження, громадського впливу. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Позивачем долучено до матеріалів справи повідомлення Бабушкінського відділення поліції ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області на ім'я [PERSON]; постанову Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 20.04.2016 року про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON]; Постанову Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 13.05.2016 року якою справу про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] закрито за відсутності в її діях події і складу адміністративного правопорушення; Висновок спеціаліста судово-медичного експерта №4103 за зверненням [PERSON]; повідомлення Бабушкінського ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області на ім'я [PERSON] Однак, зазначені письмові докази не можуть свідчити про наявність систематичності порушень правил співжиття з боку відповідача, оскільки постанова Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 20.04.2016 року свідчить про звернення до правоохоронних органів [PERSON], а не позивача по даному позову [PERSON], яка будь-яких доказів на підтвердження своїх позовних вимог суду не надала. Усі письмові докази подані позивачем [PERSON], за виключенням повідомлення від 30.06.2016 року №372/ЖЕО-17947 на ім'я [PERSON], стосуються виключно конфлікту, що виник між відповідачем та [PERSON]. Крім того, суд враховує вимоги статті 39 Кодексу України про адміністративні правопорушення, якою визначено строк, після закінчення якого особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню. Враховуючи вищезазначене, в задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити за недоведеністю. Оскільки суд дійшов до висновку про необґрунтованість всіх позовних вимог, відповідно до ст.141 ЦПК України, понесені по справі витрати слід віднести за рахунок позивачів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed