Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі по тексту - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс») про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу від 24 травня 2014 року № 009958 недійсним, стягнення сплачених ним реєстраційного платежу в сумі 75000 гривень та комісії за прийом платежів згідно тарифів банку в сумі 375 гривень. В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що 24 травня 2014 року з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» уклав договір фінансового лізингу, предметом якого був мінітрактор Донг Фенг-354. Отримавши від представника ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» рахунок до оплати та запевнення, що після такої оплати він негайно отримає предмет лізингу, в цей же день відповідно до умов договору він сплатив на рахунок відповідача 75000 гривень, однак відповідач відмовився передавати йому предмет лізингу і виконання договору не відбулося, а тому вважає, що під час попередніх переговорів представником товариства введено його в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Зазначає, що договір та додатки до нього не містять жодних умов, які б передбачали захист його прав як споживача, а навпаки їх умови свідчать про нечесну підприємницьку діяльність відповідача, метою якої є залучення сторонніх фінансових ресурсів для власних потреб та небажання продавати визначений видом діяльності товар і надавати фінансові послуги, а якщо вони і будуть надаватися, то лише на розсуд відповідача, що заборонено положеннями ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, вказує, що договір не містить конкретних визначень щодо розміру щомісячних лізингових платежів, не вказано в кого саме лізингодавець придбає мінітрактор, не визначено конкретний порядок та місце отримання лізингоодержувачем предмета договору, яким чином буде відбуватися страхування транспортного засобу, строк виконання зобов'язань відповідача, а також в п. 1.6 договору відображена несправедлива умова, згідно якої вартість мінітрактора, що визначена додатком № 3 в розмірі 94300 гривень, може бути в подальшому змінена і в такому випадку лізингоодержувач не буде мати вибору, окрім як доплатити різницю вартості до вже сплачених авансових платежів. Також зазначає, що укладений договір фінансового лізингу є нікчемним, оскільки укладений з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення договору. В зв'язку з наведеним, позивач просить визнати недійсним договір фінансового лізингу від 24 травня 2014 року № 009958 з додатками, що укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та застосувати наслідки недійсності правочину, стягнувши з відповідача 75000 гривень, які сплачені ним за цим договором, та 375 гривень комісії за прийом платежів згідно тарифів банку. Позивач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в судове засідання не з'явився. Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні вимоги, викладені в позовній заяві, підтримав повністю, пояснив, що умови спірного договору є несправедливими та непрозорими, сформульовані відповідачем в односторонньому порядку без врахування інтересів споживача, внаслідок чого утворився дисбаланс прав та обов'язків, при цьому договір не передбачає можливість його розірвання з ініціативи позивача, що суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідач ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, представник в судове засідання не з'явився, до суду надійшло заперечення на позовну заяву, в якому представник відповідача позовні вимоги не визнав, вважає їх необґрунтованими, оскільки укладений з позивачем договір фінансового лізингу відповідає усім вимогам договору, його нотаріальне посвідчення не вимагається, умови укладеного договору жодним чином не порушують принципу добросовісності та не призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 24 травня 2014 року [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в особі представника Городецької О.П. уклали договір фінансового лізингу № 009958 (далі по тексту - договір) і погодили наступні умови (а.с. 47-57). Відповідно до пункту 1.1 договору, додатку № 1 предметом лізингу є мінітрактор Донг Фенг-354 вартістю 94300 гривень. Відповідно до п. п. 1.7, 1.8, 4.1 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачу протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50 % від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору (10 % від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3 % від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж продовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними в додатку № 1 до договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію. Лізингодавець передає предмет лізингу Лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання авансового платежу на свій поточний рахунок та комісії за передачу предмета лізингу, відповідно до умов договору. На виконання умов договору позивач [PERSON] 24 травня 2014 року сплатив на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 75000 гривень, що підтверджується квитанцією № 137 із зазначенням призначенням платежу «згідно угоди № 009958» (а.с. 45). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. В ч. 1 ст. 203 ЦК України зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. В ст. 18 цього Закону наведено перелік несправедливих умов у договорах із споживачами, який не є вичерпним та визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (п. п. 2, 3 ч. 3 ст. 18); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18). В п. п. 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Із змісту договору фінансового лізингу від 24 травня 2014 року, укладеного між сторонами, слідує, що в ньому виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях Цивільного кодексу України, повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. У відповідності до змісту договору від 24 травня 2014 року лізингоодержувач доручив вибрати продавця предмета лізингу відповідачу, оскільки в договорі не зазначено, що лізингоодержувач сам вибирає продавця майна, не визначений продавець, а тому згідно з положеннями ст. 808 ЦК України відповідач як лізингодавець несе солідарну відповідальність з продавцем щодо продажу позивачу предмета лізингу неналежної якості. Разом з тим, всупереч зазначеним положенням закону, умовами п. 1.4 Договору передбачено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектації, справності предмета лізингу, усунення несправностей протягом гарантійного строку. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Також Законом України «Про фінансовий лізинг», а саме п. п. 1, 4 ч. 2 ст. 10 передбачено обов'язок лізингодавця надати предмет лізингу, який відповідав би його призначенню, відшкодовувати лізингоодержувачу витрати на поліпшення предмета лізингу, на його утримання або усунення недоліків у порядку та випадках, передбачених законом та/або договором. Крім того, ст. 11 цього ж Закону надає право лізингоодержувачу: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. Положення ч. 1 ст. 767 ЦК України зобов'язує наймодавця передати наймачеві річ у комплекті і у стані, що відповідають умовам договору найму та її призначенню. При цьому, у відповідності до ч. 2 ст. 768 ЦК України, у випадку, якщо у речі, яка була передана наймачеві з гарантією якості, виявляться недоліки, що перешкоджають її використанню відповідно до договору, наймач має право за своїм вибором вимагати: 1) заміни речі, якщо це можливо; 2) відповідного зменшення розміру плати за користування річчю; 3) безоплатного усунення недоліків речі або відшкодування витрат на їх усунення; 4) розірвання договору і відшкодування збитків, які були йому завдані. Однак, всупереч вищезазначених вимог закону в договорі фінансового лізингу від 24 травня 2014 року не передбачено обов'язок лізингодавця надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, який би відповідав його призначенню, про що свідчить зміст договору, не встановлена та повністю виключена в договорі відповідальність лізингодавця за передачу предмета лізингу неналежної якості. Пунктами 8.7, 8.10 Договору фінансового лізингу від 24 травня 2014 року заборонено лізингоодержувачу вимагати відшкодування або зменшення суми платежів у будь-яких випадках, якщо він не може використовувати предмет лізингу за призначенням, ці умови суперечать вимогам ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 768 ЦК України, які надають лізингоодержувачу в період строку гарантії при виявленні недоліків, що перешкоджають її використанню, право на зменшення розміру плати за користування річчю. Також не відповідають вимогам вищезазначених законів умови п. п. 4.5, 1.9 договору, якими у випадках наявності дефектів, які роблять неможливим експлуатацію предмета лізингу надано право тільки на заміну речі шляхом укладання додаткової угоди та проведення додаткових розрахунків без зазначення права позивача на розірвання договору та відшкодування збитків. Положеннями ч. 3 ст. 15 Закону України «Про фінансовий лізинг» надається право лізингоодержувачу на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості у рахунок лізингових платежів у випадку, якщо поліпшення речі зроблено за згодою лізингодавця. В порушення положень цієї статті п. 5.5 Договору передбачено, що будь-які поліпшення речі дозволяються на підставі попереднього письмового погодження з лізингодавцем. В той же час в цьому пункті визначено, що лізингодавець у таких випадках не зобов'язаний виплачувати жодних компенсацій лізингоодержувачу, а останній не має права відшкодувати ці витрати за рахунок лізингових платежів. Також в договорі взагалі неоговорені умови, які б надавали право лізингоодержувачу, у випадку невиконання умов договору відповідачем, розірвати договір з ініціативи позивача та ставити питання щодо відшкодування шкоди. Не передбачено право лізингоодержувача відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку у разі прострочення передачі предмета лізингу більше 30 днів та вимагати у зв'язку з цим відшкодування збитків та повернення платежів, що були сплачені до такої відмови, тоді як ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено право лізингоодержувача на відмову від договору в таких випадках та відшкодування збитків. Таким чином, вищенаведені умови договору, якими повністю виключені права лізингоодержувача стосовно лізингодавця у разі невиконання чи неналежного виконання ним зобов'язань, включення в умови договору здійснення оплати споживача у разі порушення зобов'язань зі сторони лізингодавця є несправедливими відповідно до положень п. 2 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». В ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» зазначено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Отже, відповідно до цієї норми закону лізингоодержувач за договором лізингу сплачує лізингові платежі, які відповідно до ч. 2 ст. 16 включають: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Однак, всупереч положенням цієї норми закону умовами договору передбачена сплата лізингоодержувачем комісійної винагороди за організаційні заходи, пов'язані з оформленням договору, яка складає 10 % від вартості предмета договору, яка не передбачена законом і не входить в перелік послуг, які підлягають оплаті відповідно до положень Закону України «Про фінансовий лізинг». Пунктом 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до несправедливих умов договору, що обмежують права споживача відноситься надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Всупереч цієї норми закону п. п. 1.6, 8.15 Договору фінансового лізингу встановлені умови, відповідно до яких у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту його укладання до повної оплати платежів, лізингоодержувач зобов'язаний доплатити різницю з перерахованими лізинговими платежами, про що складається додаткова угода. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої угоди лізингодавець має право розірвати договір, а лізингоодержувач зобов'язаний повернути предмет лізингу без повернення йому раніше сплачених лізингових платежів. Тобто умовами договору не передбачено право позивача як споживача послуг розірвати договір у разі збільшення ціни з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Більше того, положеннями п. п. 8.15, 10.5, 10.11 договору надана можливість лізингодавцю не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем у разі відмови укласти чи виконати договір, в той же час лізингоодержувач позбавлений відповідно до умов договору будь-якої компенсації у зв'язку з невиконанням обов'язків лізингодавцем, тому ці умови договору відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими. Разом з тим, суд вважає, що доводи позивача та його представника в тій частині, що договір фінансового лізингу в силу ст. 799 ЦК України мав би бути нотаріально посвідчений, не заслуговують на увагу, оскільки у цих правовідносинах є спеціальний закон - Закон України «Про фінансовий лізинг», який не містить вимог про обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів фінансового лізингу. Враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що положення договору про фінансовий лізинг від 24 травня 2014 року № 009958 обмежують права [PERSON] як споживача, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг», ЦК України про лізинг, найм, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, і є несправедливими, порушують вимоги чинного законодавства, а тому є законні підстави відповідно до вимог ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнати договір недійсним в цілому з моменту його укладення - 24 травня 2014 року, оскільки зміна наведених в рішенні положень договору зумовлює зміну інших положень, які викладені в договорі. В той же час, оскільки за змістом ст. 216 ЦК України недійсний (нікчемний) правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а кожна із сторін такого правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, то суд вважає за необхідне задовольнити вимогу позивача та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на його користь сплачені ним кошти в сумі 75000 гривень. При цьому, суд вважає безпідставною вимогу позивача про стягнення з відповідача комісії за прийом платежів згідно тарифів банку за квитанцією від 24 травня 2014 року № 138 в сумі 375 гривень, оскільки вказана сума стягнута з позивача лише за послуги банківської установи, що здійснювала перерахунок коштів для відповідача, а відтак вказані кошти не були отримані відповідачем за недійсним правочином, а тому в задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити. Враховуючи, що на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач звільнений від сплати судового збору, а тому у відповідності до ст. 88 ЦПК України суд, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 750 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial