Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом , яким після збільшення розміру позовних вимог , та посилаючись на норми статей 22, 23, 1166, 1167 ЦК України, просить стягнути із [PERSON], [PERSON], солідарно, 39 000 грн. на відшкодування майнової шкоди та по 10 000 грн., з кожного моральної шкоди ( а.с. 2-4, 43, 206-207). Вимоги мотивує тим, що рішенням від 11.02.2014 року апеляційного суду Кіровоградської області задоволено позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом. Усунуто , йому, [PERSON] перешкоди в користуванні житловим приміщенням [ADDRESS] в м. Кіровограді. Вселено, його, [PERSON], в будинок [ADDRESS] в м. Кіровограді та зобов»язано [PERSON], [PERSON] не чинити перешкоди у здійсненні права користування цим житловим будинком та гаражем. Так, відповідач [PERSON] є власником вказаного будинку , а вищезазначеним рішенням було встановлено факти, що не підлягають доказуванню, а саме, що з жовтня 2012 року [PERSON] та колишня дружина [PERSON] - [PERSON] чинять йому перешкоди в користуванні будинком та надвірними будівлями по [ADDRESS] в м. Кіровограді. Вказує, що відповідачами вчинялись незаконні та протиправні дії щодо недопущення його до будинку, в якому він зареєстрований. [PERSON] вважає себе єдиним повноправним власником будинку, а тому її дії змусили його винаймати окремі житлові приміщення, зокрема : згідно договору оренди квартири від 05.11.2012 року він проживав в орендованій квартирі та сплачував 1500 грн. щомісячно, витратив 18 000 грн. , а з 05.11.2013 року проживав в будинку , згідно договору найму від 05.11.2013 року сплачував по 2000 грн. орендної плати щомісячно , та витратив 21 000 грн. , а всього - 39 000 грн. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях , пов»язаних з необхідністю винаймати окреме житло та його пошуках, в зв»язку з неможливістю проживати у будинку; його позбавили можливості користуватися наявним правом на проживання в спірному будинку; відчай від неможливості відновити майновий стан; вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя; порушено нормальні зв»язки , погіршились відносини з оточуючи ми; негативні зміни у житті; тривога, емоційні та тілесні реакції; обурення та приниження гідності , недопущення відповідачами до особистих речей , які до сих пір знаходяться в спірному будинку. В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав повністю, просив задовольнити, та на їх обґрунтування послався на обставини, які викладені у позовній заяві, доповненнях до неї . Відповідач - [PERSON], зокрема її представники, позов не визнали, у його задоволенні просили відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю. Разом з тим, клопотали об»єднати в одне провадження із первісним позовом зустрічний до [PERSON] , третя особа- [PERSON] про визнання недійсними договору оренди квартири від 05.11.2012 року , укладеного між [PERSON] та [PERSON], а також договору найму житлового приміщення від 05.11.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 22.09.2014 року згідно ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда об»єднано вказаний зустрічний позов [PERSON] з первісним та за клопотанням представника позивача [PERSON]- [PERSON] залучено до участі в справі по зустрічному позову співвідповідачами - [PERSON], [PERSON] ( а.с. 103, 108, 112). Обгрунтовуючи зустрічний позов, представники відповідача [PERSON] зазначали, що у позивача була і є своя власність, а саме житло, в якому він міг безперешкодно мешкати і в праві користування яким його ніхто не обмежував, та необхідності орендувати житлові помешкання у нього не було. Договори ( оренди та найму) , на які посилається позивач, вважають підробленими , недійсними , оскільки ці договори не були зареєстровані у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, не зареєстровані в податковій інспекції, ніким не засвідчені . Крім того, обидва договори вчинені під впливом зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, а саме [PERSON] , його представникам [PERSON] та їх знайомих. Так, відповідно довідки ЖЕКу №10, власником квартири [ADDRESS] м. Кіровограді в період з 05.11.2012 року була [PERSON], а [PERSON] за вказаною адресою навіть не є і зареєстрованим, не зрозуміло , чому саме з ним укладався оспорюваний договір, по даній адресі [PERSON] ніколи не проживав. Також, і [PERSON] на момент укладання фіктивного договору найму, не була власником будинку. Обидва договори, від різних орендодавців заповнені однією рукою, в однин і той же час, заднім числом , тому підлягають почеркознавчій і фізико-хімічній експертизі. При цьому, посилаються на норми статей 203, 210, 215, 229-233, 640 ЦК України. Відповідач - [PERSON], одночасно третя особа на стороні відповідача, зокрема її представник в суді позов не визнала, у його задоволенні просила відмовити за безпідставністю та необгрунтованістю. Зустрічний позов підтримала. Позивач, зокрема його представник [PERSON] зустрічний позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити, за безпідставністю, оскільки твердження відповідача ґрунтуються виключно на припущеннях та не підтверджено жодними належними доказами. Залучені співвідповідачі по зустрічному позову- [PERSON]. та [PERSON], зустрічний позов також не визнали, згідно поданих заперечень ( а.с. 153-154, 161-163), справу просили слухати у їх відсутності . Заслухавши пояснення як по первісному позову, так і по зустрічному , представника позивача , представників відповідачів, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог первісного та зустрічного позовів , з наступного. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частиною другою статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумцію вини. В той же час, відповідно до зазначених норм та ст. ст. 22,1192 ЦК України наявність реальної шкоди та її розмір доказує позивач. Згідно зі ст. 1166 ЦК України єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом з»ясовано, що між сторонами виник спір з приводу користування житловим будинком [ADDRESS] в м. Кіровограді, власником якого є [PERSON]. Так , рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 жовтня 2012 року , у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], третя особа без самостійних вимог на стороні позивача Кіровський РВ УМВС України в області про зняття з реєстрації та виселення без надання іншого житлового приміщення, відмовлено за безпідставністю та недоведеністю. Крім того, рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області від 11 лютого 2014 року , рішення Кіровського районного суду від 25 листопада 2013 року скасовано та ухвалено нове, яким позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом , задоволено. Усунуто [PERSON] перешкоди в користуванні житловим приміщенням будинку [ADDRESS] в м. Кіровограді. Вселено [PERSON] в будинок [ADDRESS] в м. Кіровограді та зобов»язано [PERSON], [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у здійсненні права користування цим житловим будинком та гаражем. Стягнуто судові витрати ( а.с. 8-11). Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, позивач , його представник посилається на положення ст. 1166 ЦК України і як доказ спричинення такої шкоди, надав договір оренди квартири (строковий) від 05 листопада 2012 року , укладеного між ним , [PERSON], та [PERSON] , згідно якого він повинен був сплачувати орендну плату в розмірі 1500,00 гривень ( а.с. 13) та договір найму жилого приміщення від 05 листопада 2013 року , укладеного між ним , [PERSON], та [PERSON] , згідно якого він повинен був сплачувати орендну плату в розмірі 2000,00 гривень ( а.с. 15), вказуючи, що відповідачами вчинялись незаконні дії та протиправні щодо недопущення його, [PERSON], до будинку, в якому він зареєстрований . Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, які особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення. Згідно зі ст. 15 ЦПК України, кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 12 ЦК України, передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права. Відповідно до положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 цієї статті. За змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З матеріалів справи , а саме рішення від 11.02.2014 року ( а.с. 8-11), з»ясовано, що до суду [PERSON] з позовом про його вселення в спірну квартиру та усунення перешкод в користуванні житловим будинком, в якому він зареєстрований , як член сім»ї власника будинку, так як перебував у зареєстрованому шлюбі з дочкою [PERSON] - [PERSON], звернувся у березні 2013 року, тобто після того, як було ухвалено рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 жовтня 2012 року, яким в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], третя особа без самостійних вимог на стороні позивача Кіровський РВ УМВС України в області про зняття з реєстрації та виселення без надання іншого житлового приміщення, відмовлено . Пленумом Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз'яснено, що шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Враховуючи викладені обставини, та характер правовідносин, що склалися між сторонами, суд дійшов висновку, що витрати понесені [PERSON] за оренду та найм житла не знаходяться в причинному зв'язку зі спором з приводу користування жилим приміщенням , зокрема будинку за [ADDRESS] , і тому відшкодуванню за правилами ст. 1166 ЦК України не підлягають. Позивачем суду не було надано доказів, що саме з жовтня 2012 року відповідачі примусово виселили його з квартири, у результаті чого він був вимушений орендувати житло. Не підлягають задоволенню і позовні вимоги первісного позову , щодо стягнення моральної шкоди. Моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягає наявність такої шкоди. Обгрунтовуючи свої вимоги щодо моральної шкоди, позивач зазначав, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях , пов»язаних з необхідністю винаймати окреме житло та його пошуках, в зв»язку з неможливістю проживати у будинку; його позбавили можливості користуватися наявним правом на проживання в спірному будинку; відчай від неможливості відновити майновий стан; вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя; порушено нормальні зв»язки , погіршились відносини з оточуючими; негативні зміни у житті; тривога, емоційні та тілесні реакції; обурення та приниження гідності , недопущення відповідачами до особистих речей , які до сих пір знаходяться в спірному будинку. Проте, суд приходить до висновку, що це лише припущення позивача , будь-яких переконливих доказів на підтвердження моральної шкоди , ні позивач , ні його представник до суду не подали. Таким чином, вимоги первісного позову є безпідставними та необгрунтованими, а відтак задоволенню не підлягають. Щодо зустрічного позову, суд зазначає наступне. Згідно з правилом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин), а не таким, що є неукладеним. Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, особа за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання договорів оренди та найму недійсними , [PERSON] по зустрічному позову в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язана довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Згідно з роз'ясненнями, наданими в п.4, п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» оспорюваними є правочини, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст.225 ЦК України тощо). Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами для визнання недійсними договору оренди квартири (строковий) від 05 листопада 2012 року , укладеного між [PERSON], та [PERSON] ( а.с. 13) та договору найму жилого приміщення від 05 листопада 2013 року , укладеного між [PERSON], та [PERSON] , відповідач [PERSON] зазначала те, що згідно зі статтями 210 та 640 ЦК України , не є вчиненим правочин у разі нездійснення його державної реєстрації , якщо правочин підлягає такій реєстрації. Складання договору найму житла прямо встановлено в ЖК України і підлягає реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЖК України, введеної в дію Постановою Верховної Ради Української РСР від 30 червня 1983 року договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівки на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. У ч. 1 ст. 810 ЦК України розкривається зміст договору найму (оренди) житла, що є об'єктом приватної форми власності, а ч. 3 ст. 810 ЦК України визначає, що до цього договору застосовуються положення Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено законом. Жодних інших застережень щодо форми договору чи порядку його реєстрації цивільне законодавство не передбачає. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України у справі № 6-53 цс 11 від 21 листопада 2011 року зазначається, про те, що «не дотримання умови ч. 2 ст. 158 ЖК України щодо реєстрації договору найму жилого приміщення у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється при відсутності у ст. 810 ЦК України та ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вказівки на необхідність державної реєстрації договорів найму (оренди) житла не тягне за собою недійсність такого договору». Крім того, [PERSON] посилалась на статті 229-233 ЦК України, зокрема на те, що правочин, був вчинений під впливом зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, а саме вважає, що обидва оспорювані нею договори складені не власниками житла, які зазначені у договорах, а складені за зловмисною домовленістю [PERSON], його представника [PERSON] зі своїми знайомими. При цьому, вказує, що в матеріалах справи відсутні докази, що орендодавці сплачували до держбюджету податки з дня здачі майна. Більш того, стверджує, що обидва договори з різними орендодавцями заповнені однією рукою, в один і той же час, заднім числом. Проте, суд вважає , що дані твердження відповідача нічим не доведено , а є тільки припущеннями сторони. При цьому, згідно інформації, яка витребувана судом , за клопотанням відповідача [PERSON] ( а.с.145), [PERSON]. та [PERSON] задекларували свої доходи за 2012 та 2013 рік від надання нерухомого майна в оренду , податки сплатили в повному обсязі. Згідно п.п.19, 22 Постанови №9 від 06.11.2009 року Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними «, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Наведене свідчить, що в межах заявлених зустрічних позовних вимог відсутні передбачені законом підстави для визнання недійсними договору оренди та договору найму житла , а тому і вимоги за зустрічним позовом суд вважає безпідставними та необґрунтованими. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст.60 ЦПК України). Докази повинні бути належними та допустимими (ст.ст.58,59 ЦПК України). Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed