Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], [PERSON] в якому просить витребувати легковий автомобіль з чужого володіння шляхом передачі у його власність, визнати недійсним договір купівлі-продажу легкового автомобіля «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER], який укладений між відповідачами. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач посилається на те, що він є власником легкового автомобіля «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER], шасі номер [NUMBER], право власності позивача на автомобіль Mitsubishi Lancer» д.н.з. [NUMBER] а також перебування його без достатніх правових підстав підтверджується рішенням Шевченківського районного суду Харківської області по справі № 637/977/15-ц від 13.06.2017 року за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання права власності на легковий автомобіль. Також обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що транспортний засіб без достатніх правових підстав вибув з його володіння та був переоформлений відповідачем [PERSON] шляхом його продажу відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля Mitsubishi Lancer» д.н.з. [NUMBER], що вказує, на те що позивач був реальним власником ТЗ, який вибув з володіння поза його волею. У зв'язку з чим звернувся до суду із відповідним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON], його представник підтримали заявлені позовні вимоги, просили суд їх задовольнити в повному обсязі. Надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити в їх задоволенні, оскільки дані вимоги є необґрунтованими та безпідставними. Надав до суду відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що відповідач є добросовісним набувачем автомобіля. Вираженням власної волі позивача щодо вибуття майна власника може бути передання майна за договором (у.т.ч. за довіреністю) на право безоплатного користування, зберігання тощо іншим особам, які згодом здійснили відчуження такого майна третім особам. За таких умов майно не витребовується на підставі ст. 388 ЦК України у добросовісного набувача, у якого за законом виникло право власності на це майно. Представник відповідачів в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та просив суд відмовити в їх задоволенні. 16 серпня 2017 року ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого володіння - залишено без руху. 06 вересня 2017 року після усунення позивачем недоліків у заяві провадження у справі відкрито та призначено справу до розгляду. 12 вересня 2017 року позивач надав до суду клопотання про витребування доказів щодо реєстраційного обліку легкового автомобіля «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER], шасі номер [NUMBER] Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2017 року клопотання позивача задоволено. Витребувано у Головного управління національної поліції у Харківській області відомості щодо реєстраційного обліку зазначеного автомобіля. 17 жовтня 2017 року позивач надав до суду клопотання про витребування доказів щодо реєстраційного обліку легкового автомобіля «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER], шасі номер [NUMBER] із зазначенням персональних даних. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2017 року клопотання позивача задоволено. Витребувано у Головного управління національної поліції у Харківській області відомості щодо реєстраційного обліку автомобіля Mitsubishi Lancer, д.н.з. [NUMBER] із зазначенням прізвища, ім'я, по-батькові, місця проживання, року народження, засобів зв'язку та підстав реєстрації зазначеного автомобіля на таких осіб. 07 листопада 2017 року позивач надав до суду уточнену позовну заяву, в якій просив витребувати майно з чужого незаконного володіння шляхом передачі (повернення) у власність позивача автомобіля «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER], шасі номер [NUMBER], визнати недійсним договір купівлі-продажу зазначеного автомобіля між [PERSON] та [PERSON], який укладений 16 червня 2016 року за № 6341/2016/000389 07 листопада 2017 року від позивача надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони відчуження на легковий автомобіль «Mitsubishi Lancer» д.н.з. [NUMBER], шасі номер [NUMBER] Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2017 року заяву позивача задоволено частково. Накладено арешт на легковий автомобіль Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER], який зареєстрований за [PERSON] на підставі договору купівлі продажу, та накладено заборону його відчуження у будь-який спосіб. 15 січня 2018 року відповідачем [PERSON] подане до суду клопотання про зупинення провадження у цивільній справі № 641/5292/17 до набрання законної сили судовим рішеням в цивільній справі № 637/977/15-ц, ухвалене Шевченківським районним судом Харківської області за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2018 року у задоволені клопотання відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі відмовлено. 02 березня 2018 року до суду надійшов від відповідача [PERSON] відзив на позов. 07 травня 2018 року від представника відповідачів - [PERSON] надійшла заява про застосування строків позовної давності. Вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка відповідач [PERSON] зазначив, що 03 червня 2011 року придбав через посередників автомобіль «Mitsubishi Lancer», зустрічався з позивачем щодо обумовлення обставин відчуження автомобіля. Зазначений автомобіль було придбано [PERSON] за кошти, отриманні на підставі договору споживчого кредитування. Свідок з позивачем уклали попередній договір купівлі-продажу автомобіля «Mitsubishi Lancer». [PERSON] особисто своїми коштами погашав кредит. За півроку до кінця повного погашення [PERSON] суми заборгованості за кредитом, останній шукав позивача, але не міг його знайти. Після невдалих пошуків позивача звернувся до Шевченківського районного суду Харківської області з позовом про визнання права власності на автомобіль. Позовні вимоги були задоволені судом, через певний проміжок часу, будучи власником автомобіля, свідок продав його. Свідок наголосив, що позивач до звернення до суду претензій йому не пред'являв. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON], зазначив, що 03 червня 2011 року він довіреністю уповноважив [PERSON] на право користування спірним автомобілем, передав йому автомобіль 03 червня 2011року, та уклав з відповідачем попередній договір купівлі-продажу автобіля. На питання відповідача яким чином він порушив договір, свідок зазначав, що в рішенні суду вказано, що [PERSON] в 2014 році вже не здійснював страхування автомобіля, 03 червня 2014 року закінчився строк дії довіреності. Свідок зазначив, що він бачив [PERSON] в страховій компанії та вимагав у відповідача повернути автомобіль. 29 серпня 2008 року ВРЕР №1 ГУ МВС України у Харківській області був зареєстрований автомобіль «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER], шасі номер [NUMBER], власником якого був вказаний [PERSON]. (а.с. 42) 03 червня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений у простій письмовій формі попередній договір купівлі-продажу легкового автомобіля «Mitsubishi Lancer» д.н.з. [NUMBER], шасі номер [NUMBER], за умови якого [PERSON] зобов'язався передати, а [PERSON] зобов'язується прийняти у власність транспортний засіб марки «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER], шасі номер [NUMBER] 03 червня 2011 року [PERSON] уповноважив [PERSON] представляти його інтереси в будь-яких підприємствах, установах та організаціях, незалежно від їх форм власності, підпорядкування та галузевої належності, в тому числі у Державтоінспекції та страхових компаніях з питань користування автомобілем Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER], шасі номер [NUMBER] Рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2015 року у цивільній справі № 637/977/15-ц визнано за [PERSON] право власності на легковий автомобіль «Mitsubishi Lancer» д.н.з. [NUMBER], шасі номер [NUMBER] в рахунок завданих йому збитків [PERSON] за попереднім договором купівлі-продажу автомобіля від 03 червня 2011 року. Рішення суду набрало законної сили 21 лютого 2016 року. 25 лютого 2016 року [PERSON] подано заяву № 86272099 до Регіонального сервісного центру МВС України про проведення перереєстрації автомобіля «Mitsubishi Lancer», шасі номер [NUMBER] на нового власника за рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2015 року. 16 липня 2016 року [PERSON] подано заяву № 95984349 до Регіонального сервісного центру МВС України про зняття транспортного засобу «Mitsubishi Lancer», шасі номер [NUMBER] по договору укладеному в ТСЦ, також подано заяву № 95979595 від 16 липня 2016 року щодо зняття з обліку для реалізації вищезазначеного автомобіля. 16 липня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу № 6341/2016/000389 автомобіля «Mitsubishi Lancer», шасі номер [NUMBER] 06 вересня 2016 року за заявою [PERSON] заочне рішення Шевченківського районного суду Харківської області № 637/977/15-ц скасовано. Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області по справі № 637/977/15-ц, від 13 червня 2017 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, залишено без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2018 року Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 16 липня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено в сервісному центрі № 6341 РСЦ МВС України договір купівлі-продажу № 6341/2016/000389 автомобіля «Mitsubishi Lancer», шасі номер [NUMBER] (а.с. 52) Згідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно з абз. 1. п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Отже, враховуючи системний аналіз зазначених правових норм, суд доходить до висновку, що набувач являється добросовісним за умови якщо він здійснив необхідні активні дії, щоб переконатись у належності майнових прав продавця на об'єкт відчуження. Відповідно до матеріалів справи відповідач [PERSON] бажаючи придбати вказане авто виконав усі необхідні і достатні дії щоб упевнитись у законності здійснюваного їм правочину, а саме, державним органом - ТСЦ ГУ МВС України у Харківській області було знято автомобіль з обліку власником авто [PERSON] у встановленому законом порядку, перевірено авто за усіма наявним електронними обліками Державтоінспекції, проведене експертне дослідження автомобіля. Тобто у [PERSON] були відсутні об'єктивні фактори які вказували або могли вказувати на відсутність необхідних і належних прав у продавця для продажу автомобіля. На підставі зазначеного суд приходить до висновку що відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем автомобіля «Mitsubishi Lancer», шасі номер [NUMBER] Позивач зазначав, що автомобіль вибув з його володіння поза його волею. Згідно з абз.1 п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Згідно з абз. 2 п. 25 зазначеної Постанови ПВССУ до вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Відповідно до матеріалів справи позивач не надав суду достатніх і належних доказів для встановлення факту вибуття автомобіля з його володіння не з його волі. Натомість, позивач уповноважив відповідача [PERSON] володіти та користуватися автомобілем, про що було надано довіреність від 23.06.2011 року, що посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глущенко І.Ю., за реєстровим № 1015, також було укладено попередній договір між сторонами по справі від 03 червня 2011 року, що з боку [PERSON] свідчить про прояв активних вольових дій. Будь-яких доказів позивачем щодо обмеження, або створення інших перешкод у реалізації його волі суду не надано. Згідно з ч.2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. За змістом ст. 388 ЦК України витребування майна у добросовісного набувача можливо, зокрема, за умови відсутності у відчужувача права на відчуження. Однак дії відповідача [PERSON] які були спрямовані 25 лютого 2016 року на перереєстрацію автомобіля, подальше його зняття з обліку та укладення правочину купівлі-продажу 16 липня 2016 року відбувались на підставі та в період чинності заочного рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року у справі № 637/977/15-ц, яке на час вчинення цих дій було законним і чинним, а отже мав право розпорядитися автомобілем, оскільки 16 липня 2016 року був власником. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Враховуючи вищевикладене, а також те, що судом встановлено факт добросовісності набуття [PERSON] у власність автомобіля «Mitsubishi Lancer», шасі номер [NUMBER], та відсутність підстав, встановлених у ст. 388 ЦК України, перелік яких є вичерпним, які надають право власнику на витребування майна від добросовісного набувача, а також відсутність підстав для визнання договору недійсним, суд відмовляє у задоволенні вимог про витребування автомобіля Mitsubishi Lancer», шасі номер [NUMBER] з чужого володіння, та відмовляє у визнанні недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу - легкового автомобіля «Mitsubishi Lancer», шасі номер [NUMBER] від 16 липня 2016 року укладений в ТСЦ, який укладений між [PERSON] та [PERSON]. Щодо заяви представника відповідачів про застосування строків позовної давності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до положень передбачених п. 6 попереднього договору від 03 липня 2011 року, який не оспорювався сторонами в даній справі, сторони зобов'язуються укласти основний договір не пізніше 29 серпня 2015 року. Тобто враховуючи положення ст.ст. 253,261 ЦК України, строк позовної давності обчислюється з наступного дня після відповідної календарної дати, з якою пов'язано його початок, а саме з 30 серпня 2015 року, тому строк позовної давності не є пропущеним. На підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed