Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-17 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач 1), [PERSON] (далі відповідач 2) про визнання недостовірної інформації та зобов`язання вчинити дії шляхом її спростування. Зокрема просила, визнати недостовірною інформацію поширену [INFO] на інтернет каналі «Timur&Co», зареєстрованому на веб-сайті https://www.youtube.com, розміщеної у відео під назвою «[INFO]» в частині, починаючи із 46:38 по 47:27, а саме: «Помните формулировку с которой [PERSON] меня уволила с этой должности? Да, она сказала: «он некорректно высловливался в отношении к АТОвцев». Я прошу прощения, и это есть предлог увольнять начальника департамента противодействия наркопреступности? Да нет, там всего лишь на всего была другая история. Я просто выступил и выступил огромным фронтом против распространения наркотиков через аптечную сеть, с которой питались все: и [PERSON] питался в том числе. Поэтому и [PERSON], вот эта грузинская девочка, непорочная девственница, она ела оттуда же так же, как и все. Вот и все»; зобов`язати відповідачів [PERSON] та [PERSON] спростувати недостовірну інформацію, розміщену у відео під назвою «[INFO]» в частині, починаючи із 46:38 по 47:27, а саме: «Помните формулировку с которой [PERSON] меня уволила с єтой должности? Да, она сказала: «он некорректно высловливался в отношении к АТОвцев». Я прошу прощения, и это есть предлог увольнять начальника департамента противодействия наркопреступности? Да нет, там всего лишь на всего была другая история. Я просто выступил и выступил огромным фронтом против распространения наркотиков через аптечную сеть, с которой питались все: и [PERSON] питался в том числе. Поэтому и [PERSON], вот эта грузинская девочка, непорочная девственница, она ела оттуда же так же, как и все. Вот и все» шляхом опублікування розміщення на сторінці в соціальній мережі Facebook [INFO] та на каналі «Timur&Co», зареєстрованому на веб-сайті Ютуб за посиланням [ADDRESS] резолютивної частини судового рішення. Позов обґрунтований тим, що в розміщених відео інтерв`юєр [PERSON] в стверджувальній формі розповідає про обставини, що нібито мали місце за часів його перебування на посаді керівника департаменту протидії наркозлочинності національної поліції України. На відео за посиланням починаючи із 46:38 по 47:27 [PERSON] в інтерв`ю розповів інформацію, що порушує особисті немайнові права позивача, порочить її честь, гідність, а також ділову репутацію, тому підлягає спростуванню. Інформація містить твердження про умисні дії позивача, які відбувались у минулому часі. Тобто, [PERSON] у стверджувальній формі вказує про факти, що на його думку мали місце, тому вислови відповідача не можуть рахуватись оціночними судженнями. Відповідач [PERSON] , зазначаючи недостовірну інформацію, фактично обвинувачує позивача у вчиненні діянь, за що передбачена кримінальна відповідальність. Зокрема твердження «Помните формулировку с которой [PERSON] меня уволила с этой должности…… Я просто выступил и выступил огромным фронтом против распространения наркотиков через аптечную сеть, с которой питались все: и [PERSON] питался в том числе. Поэтому и [PERSON], вот эта грузинская девочка,….. она ела оттуда же так же, как и все. Вот и все». Позивач вважає, що зазначаючи ім`я позивача, яке є рідкісним в Україні, вказуючи на свою підлеглість перед такою особою, а також повноваження такої особи щодо звільнення відповідача з посади керівника департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України, відповідач [PERSON] повністю ідентифікував особу, уточнивши також її національну приналежність. Тобто відповідач [PERSON] надав достатні дані, за якими будь-яка особа може ідентифікувати [PERSON]. Озвучена недостовірна інформація прямо вказує на особу позивача. Звинувачуючи позивача у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, відповідач не підтверджує та не може підтверджувати дані факти, оскільки виходячи із принципу Презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, єдиним доказом даних правопорушень може бути виключно Вирок, що набрав законної сили. Тобто, інформація поширена відповідачем є недостовірною та не відповідає дійсності. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Мицик Ю.С. від 08.05.2018 було відкрито провадження у вказаній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 23.07.2018 було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. 09.11.2018 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому він вимоги позову не визнав, та просив відмовити в його задоволенні. На обґрунтування відзиву відповідач 1 вказав, що він не є автором вказаної публікації, не поширював жодної неправдивої та недостовірної інформації в мережі Інтернет. Належним відповідачем вважав автора відповідного інформаційного матеріалу та власника веб-сайту /а.с. 53-62/ . 22.11.2018 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому вказано, що позивач стверджує про відсутність події вчинення розповсюдження наркотичних засобів через аптечну мережу та отримання неправомірної вигоди від такої діяльності про яку стверджував відповідач [PERSON] , а тому в силу ст. ст. 12, 81 ЦПК України тягар доказування лягає саме на відповідача по наявність таких фактів. Таку позицію виразив Верховний суд у Постанові від 24.10.2018 р. по справі № 201/6995/17. Фактично, зловживаючи своїми правами щодо поширення недостовірної інформації, стверджуючи про неіснуючі події, [PERSON] переклав тягар доказування про відсутність обставин на позивача. При цьому, до суду не надано жодного доказу його тверджень (заяв про вчинення кримінального правопорушення, вироку суду, позовної заяви про поновлення на роботі тощо). Враховуючи викладене, посилаючись на те, що вказана інформація не є оціночним судженням, просила позов задовольнити /а.с. 68-72/. В судове позивач не з`явилася, однак представник позивача в судовому засіданні надала суду пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила позов задовольнити. Згідно з частиною 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надіслали. Про причину неявки суд не повідомили. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін за наявними матеріалами справи. Суд, вислухавши виступ представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно Протоколу від 10.06.2019, складеного адвокатом Невмержицькою Іриною Миколаївною, за результатами фіксування змісту веб-сторінок в мережі Інтернет за посиланням: [INFO]; [INFO], при відтворені змісту веб-сторінок зафіксовано наступні факти: 1.Веб-сторінки та розміщена на них інформація перебувають у вільному доступі у мережі Інтернет. 2.На Веб-сторінках розміщено відео-матеріал, який супроводжується аудіо-доріжкою під назвою «[INFO]». 3.Відео-матеріал опубліковано [INFO] року. Тривалість відео-матеріалу становить 59 хвилин 31 секунду. 4.Починаючи із 46 хвилини 38 секунди по 47 хвилину 27 секунду на аудіо-доріжці, яка супроводжує відео-матеріал, звучить наступне висловлювання [PERSON] : «Помните формулировку с которой [PERSON] меня уволила с єтой должности? Да, она сказала: «он некорректно высловливался в отношении к АТОвцев». Я прошу прощения, и это есть предлог увольнять начальника департамента противодействия наркопреступности? Да нет, там всего лишь на всего была другая история. Я просто выступил и выступил огромным фронтом против распространения наркотиков через аптечную сеть, с которой питались все: и [PERSON] питался в том числе. Поэтому и [PERSON], вот эта грузинская девочка, непорочная девственница, она ела оттуда же так же, как и все. Вот и все». Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилалася на те, що вказана інформація, поширена відповідачами є недостовірною та не є оціночним судженням, відтак порушує честь, гідність та ділову репутацію позивача. Поряд із тим, з такими висновками позивача суд не може погодитись, з огляду на наступне. Так, положеннями ст. 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1050 року та протоколів №№ 2, 4, 7, 11 до неї, право на свободу вираження поглядів включає в себе свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165(1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Разом з тим, слід зазначити, що у ст. З, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року па 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої критики та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є, значно ширша, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. При цьому, статтею 68 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно вимог ст. 201 Цивільного кодексу України (надалі - ЦПК України) особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. У відповідності до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Положеннями статті 299 ЦК України визначено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Разом з тим, як роз`яснено в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до п.18 зазначеної постанови, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Водночас, у п.19 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лінгельса проти Сполученого Королівства, судом повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночним судженням. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. За положенням ст. 277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Водночас, відповідно до статті 277 Цивільного кодексу України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору є визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформації, що викладена в мережі Інтернет за посиланням: [INFO]; [INFO]. Досліджуючи зміст інформації, розміщеної в мережі Інтернет встановлено, що в ній наявні мовні конструкції та звороти, які в своїй сукупності, на думку суду, не є фактичними твердженнями, а є оціночними судженнями, оскільки таким чином відповідач доносить до громадськості свою оцінку та власне бачення, критично оцінює дії певних осіб щодо розповсюдження наркотичних засобів через аптечні мережі. Однак вказана інформація не містить повідомлення про конкретні злочини вчинені позивачем, або повідомлення про факт винності позивача у вчиненні певних злочинів. З урахуванням наведених норм матеріального права, прецедентної практики Європейського суду з прав людини, суд доходить висновку про те, що спірний вислів «[PERSON], вот эта грузинская девочка,….. она ела оттуда же так же, как и все», не містить фактичних даних, в тому числі щодо вчинених позивачем злочинів, натомість, у ньому містяться оціночні судження відповідача 1 та критика дій позивача, як публічної особи. Так, у відповідності до ст.1 даного Закону України «Про інформацію»: інформація - це будь-які фактичні відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. З аналізу даної норми закону вбачається, що інформація по своїй суті повинна містити певні факти, на основі яких можна робити висновки та приймати рішення, оціночні судження, на відміну від інформації не містять в собі фактів та не несуть в собі навантаження, оскільки носять оціночний характер та є по своїй природі судженням з того чи іншого приводу. На думку суду, детальний аналіз відео-матеріалів в мережі «Фейсбук» та на веб-сайті «Ютуб» свідчить, що жодне з висловлювань, не вириваючи окремих слів, словосполучень або фраз з контексту, не містять у собі інформації, яка в розумінні проаналізованих норм законодавства, містила б твердження про факти причетності позивача до кримінальних правопорушень, а є саме оціночними судженнями, які виражають суб`єктивну думку автора та не підлягають доказуванню. При цьому, слід вказати про те, що оціночні судження, по своїй природі, спрямовані на загал та на сприйняття аудиторією, загалом даної інформації в цілому. А відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Таким чином, оціночні судження не підлягають доведенню їх правдивості, а отже, і не підлягають спростуванню. Натомість, слова та словосполучення: «с которой питались все», «непорочная девственница», «она ела оттуда же так же, как и все», окрім вказаних у позовній заяві, мають й інші значення та є образними виразами поглядів та думок. В цілому зі змісту публікації вбачається, що автор не висловлював конкретних фактичних даних, а резюмував результати своїх спостережень та висловлював свою суб`єктивну думку. З цією думкою та оцінкою можна погоджуватись, або аргументовано не погоджуватись, але ключовою ознакою таких думок є те, що вони суб`єктивні, оціночні, і, відповідно, не можуть бути об`єктивно оцінені на їх достовірність. Так, рішенням від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження». Таким чином, суд приходить до висновку, що інформація про спростування якої просить позивач, є оціночним судженням, що виражені [PERSON] в процесі реалізації свого природного права на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, а тому позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд покладає судові витрати на позивача.

Outcome: dismissed