Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із уточненими позовними вимогами до [PERSON], третя особи Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, [PERSON] про визначення місця проживання дитини [PERSON], [INFO], разом з ним як батьком за адресою по [ADDRESS], та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заподіяної шкоди в сумі 88 588,6 гривень за невиконання рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 29.01.2014року №69 «Про затвердження висновку щодо участі у вихованні дитини одного з батьків, що проживає окремо», а також 100000 гривень за зміну місця проживання сина позивача [PERSON]. В обґрунтування вимог зазначає, що відповідачка [PERSON] 10.04.2012року висловила намір змінити місце проживання сина, на що він не погодився, незважаючи на це вона за допомогою свого брата змінила проживання дитини, чим завдала йому моральної шкоди. Вважає дії відповідачки щодо самочинної зміни місця проживання дитини протиправною поведінкою, тому вважає, що це є підставою для визначення місця проживання дитини разом з ним як батьком за адресою по [ADDRESS] та стягнення заподіяної шкоди в сумі 88 588,6 гривень за невиконання рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 29.01.2014року №69 «Про затвердження висновку щодо участі у вихованні дитини одного з батьків, що проживає окремо». З огляду на зазначене просить суд позовні вимоги задовольнити. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, просив визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO], разом з ним як батьком за адресою по [ADDRESS], та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заподіяної шкоди в сумі 88 588,6 гривень за невиконання рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 29.01.2014року №69 «Про затвердження висновку щодо участі у вихованні дитини одного з батьків, що проживає окремо», а також 100000 гривень за зміну місця проживання сина позивача [PERSON]. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON], відносно задоволення позову заперечив з підстав викладених у письмовому запереченні та зауважив, що позивач не виконує жодного покладеного законом обов'язку як батько та не бере будь-якої участі у вихованні сина, крім того не має постійної роботи та схильний до вживання спиртних напоїв, а посилання на те, що відповідач не виконує встановлений графік побачень з сином є неправдивими і нічим не підтвердженні та здійсненні виключно для покращення його матеріального становища. Представник третьої особи Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, відносно позову заперечила, вважає його безпідставним. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилася, хоча про день та час розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку. Вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав: Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 04.07.2012 року розірвано. В шлюбі у сторін народився син [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про народження: серія [NUMBER], виданим 01.06.2009 р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис №1234. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 23.08.2012 року вирішено стягувати з [PERSON], в користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи із 23.07.2012 року до досягнення дитиною повноліття. Як вбачається з довідки про неотримані доходи №18 від 20.01.2017року та довідки розрахунку №169ОЗ-31 від 30.01.2017року виданими Козівським районним відділом ДВС ГТУЮ у Тернопільській області, [PERSON] не отримувала аліменти з [PERSON] у період з 01.07.2016року по 31.12.2016року борг по сплаті аліментів станом на вересень 2016року становить 30053,79грн. Згідно довідки ДП «Фаворит-1» №241 від 23.01.2017року, [PERSON] проживає разом із своїм сином [PERSON], [INFO] за адресою: [ADDRESS]. Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 29.01.2014року №69 «Про затвердження висновку щодо участі у вихованні дитини одного з батьків, що проживає окремо» вирішено затвердити висновок про участь батька [PERSON] у вихованні дитини [PERSON], [INFO] Висновком органу опіки і піклування про участь батька [PERSON] у вихованні дитини [PERSON], [INFO] від 29.01.2014року №69 вирішено: встановити побачення батькові [PERSON] з малолітнім сином [PERSON], [INFO] в такі дні: І-ІІІ субота місяця з 09год. до 13год.; ІІ-ІV неділя місяця з 09год. до 13год. Побачення мають відбуватися в присутності матері дитини. Зобов'язано [PERSON] не порушувати графік побачень, виконувати свої обов'язки, приділяти дитині увагу і турботу, виховувати її, матеріально утримувати. Зобов'язано [PERSON] поважати батьківські права [PERSON], не чинити перешкод у спілкуванні батька з сином. Рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради за № 1295 від 24 грудня 2014 року «Про затвердження висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої дитини», затверджено висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], відповідно до якого орган опіки та піклування рекомендує визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] [INFO], разом із матірю [PERSON] за адресою [ADDRESS]. З тексту висновку вбачається, що в однокімнатній квартирі за [ADDRESS] проживають [PERSON] та малолітній син [PERSON], для проживання та виховання дитини створені всі необхідні умови. З Актів обстеження житлово-побутових умов малолітнього [PERSON], встановлено, що [PERSON] проживає з матірю та бабусею у цегляному багатоповерховому будинку на четвертому поверсі в одній кімнаті 18кв.м., що приватизована, кухня, туалет, душова знаходяться на поверсі в загальному користуванні мешканців поверху. Відповідно п.3 Постанови КМУ від 24 вересня 2008 р. №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини», органами опіки та піклування є районні, районні у м.Києві та м.Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад (далі - органи опіки та піклування), які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківською піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківською піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей. Безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей районних, районних у м.Києві та м.Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах рад. Згідно п.72 вказаної Постанови, для розв'язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності). Під час розв'язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов'язків матері та батька щодо дитини. Працівник служби у справах дітей за місцем проживання дитини проводить бесіду з батьками та відвідує їх за місцем проживання, про що складає акт за формою згідно з додатком 9. У разі коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той із батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за місцем свого проживання для здійснення обстеження його житлово-побутових умов та складення акта обстеження умов проживання згідно і додатком 9. Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання дитини, працівник якої проводить з ним бесіду. Під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров'я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійною доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров'ю та розвитку дитини. Якщо встановлено, що жоден з батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, служба у справах дітей подає клопотання голові районної, районної у м. Києві та м.Севастополі держадміністрації, виконавчого орган) міської, районної у місті ради про позбавлення таких батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення. Участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів регламентується статтею 19 Сімейного кодексу України наступним чином: у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду. Відповідно до ч.4-6 ст.19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно статті 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., ратифікованої Постановою Верховної Ради України№789-XII від 27.02.1991р., держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, затвердженою резолюцією Генеральної асамблеї організації об'єднаних націй від 20.11.1959р, дитина для повного і гармонічного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли існують виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. При розгляді питання про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з матір'ю [PERSON] відповідно до п.72 Постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008р. №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини», обстежено умови проживання обох батьків, про що складено відповідні акти. На засіданні опікунської ради проведено бесіду з батьками, з'ясовано доходи кожного з них. Враховуючи пропозиції опікунської ради прийнято рішення, яким затверджено висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з матір'ю [PERSON]. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 08.06.2017року в задоволенні позову [PERSON] до Виконавчого комітету Тернопільської міської ради, третя особа [PERSON] про скасування рішення від 24 грудня 2014 року за № 1295 «Про затвердження висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої дитини» відмовлено. Позивач [PERSON] наголошує на тому, що 10.04.2012року відповідач [PERSON] висловила намір змінити місце проживання сина, на що він не погодився, після чого умисно нанесла один удар у ліве передпліччя ніжкою дерев'яного стільця, при цьому у нього на руках перебув їх син і якби він не прикрив дитину рукою то дитина отримала б тілесні ушкодження в голову, після чого він викликав міліцію. Незважаючи на його незгоду щодо зміни місця проживання дитини, відповідач за допомогою свого брата змінила проживання сина. Вважає дії відповідачки щодо самочинної зміни місця проживання дитини протиправною поведінкою, посилаючись на ст.162 СК України, тому вважає, що це є підставою для визначення місця проживання дитини разом з ним як батьком за адресою по [ADDRESS]. Статтею 162 СК України передбачено правові наслідки протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місця проживання малолітньої дитини. Відповідно до частини першої вказаної статті, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що описана позивачем подія щодо так званої самочинної зміни місця проживання дитини відповідачем [PERSON] мала місце ще до прийняття рішенням Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради за № 1295 від 24 грудня 2014 року «Про затвердження висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої дитини», яким затверджено висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], а тому вказані позивачем обставини не можуть братися судом до уваги, оскільки вони уже були враховані при винесенні вище вказаного висновку та рішення щодо визначення місця проживання дитини. З огляду на зазначене, визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO], разом з [PERSON] як батьком за адресою по [ADDRESS], немає жодних правових підстав. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] не працює, а відповідно не отримує стабільного заробітку, аліменти на утримання сина не сплачує, хоча проживання дитини одним із батьків не звільняє обох батьків від обов'язку утримувати та виховувати дитину поряд із правом спілкування з дитиною. Також позивач [PERSON], посилаючись на ч.2 ст.162 СК України (згідно якої особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала) вважає, що самочинною зміною місця проживання сина йому відповідачем [PERSON] завдано матеріальну та моральну шкоду у розмірі 100 000грн., а невиконанням рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 29.01.2014року №69 «Про затвердження висновку щодо участі у вихованні дитини одного з батьків, що проживає окремо» завдано шкоду у розмірі 88 588,6 гривень. У відповідності до положень ст.ст.16, 23 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Пункт 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди »встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. Як вбачається із висновку судово-психіатричного експерта №339 від 28.07.2017року ТОККПНЛ, що проведена згідно ухвали Тернопільського міськрайонного суду від 20.04.2015року, на період психологічного дослідження розладів психологічного розвитку, порушень емоційного стану у [PERSON] не виявлено, особливості поведінки сторін учасників справи (батьків та бабці0 при вирішенні довготривалої конфліктної ситуації можуть в майбутньому привести до негативного її впливу на дитину - незворотніх наслідків в його психічному розвитку, Оцінка сімейної ситуації, як і будь-якої іншої, [PERSON], [INFO] залежить від впливу з боку батьків та інших дорослих, що є нормою для малолітньої дитини. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка працює вихователем у ТДНЗ №1, який відвідував малолітній [PERSON] суду пояснила, що дитину [PERSON] з дитячого садочку забирала мама, батько дитини часто приходив в садочок, проте дитина до нього ставилася переважно негативно, спочатку плакала а потім вже спілкувалася. Відомостями, що мати дитина зверталася до завідувача садочку з проханням перешкоджати батьку у спілкуванні з дитиною вона не володіє. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка працює завідувачем ТДНЗ №1, який відвідував малолітній [PERSON] суду пояснила, що родину дитини [PERSON] вона не знає, зі сторони матері заяв про обмеження участі батька у спілкуванні з дитиною не надходило, зі слів вихователів батько дитини приходив в садочок і спілкувався з сином, одно разу був випадок, що дитина почала плакати і не хотіла спілкуватися, мамою дитини в 2013році була подана заява про намір забрати дитину з садочку. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка працює вчителем Тернопільської ЗОШ №9 та є класним керівником класу, у якому навчався малолітній [PERSON] суду пояснила, що дитина [PERSON] гарно вчиться є доглянутим та вихованим, будь-яких претензій до матері немає, їй відомо, що батьки дитини розлучені і мати дитини писала заяву про те, що встановлено графік побачень батька з дитиною тому просила сприяти в дотриманні цього графіку, дану заяву директор школи скерував до ознайомлення, проте жодних вказівок не давав. Був випадок в березні 2016року коли батько дитини прийшов до школи, дитина його побачила і почала плакати, він не хотів йти до нього і залишився в класі, тому вона вийшла до батька в коридор, з приводу цих обставин вона давала пояснення в управлінні освіти, більше батька дитини вона не бачила. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], який працює вчителем Тернопільської ЗОШ №9, у якій навчався малолітній [PERSON], суду пояснив, що йому відомо що дитина була прийнята в школу за заявою матері [PERSON] і що нею в березні 2016року була написана заява про те, що є рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради, яким визначено участь батька [PERSON] у вихованні і спілкуванні з дитиною [PERSON] У жовтні 2016року батьком дитини [PERSON] було подано кілька звернень щодо вирішення питання заборонити зустрічі йому із дитиною [PERSON], відповідь йому була надана. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка працює вчителем Тернопільської ЗОШ №16, суду пояснила, що знає дитину [PERSON] ще із садочку, оскільки працювала там вихователем, пам'ятає, що був такий випадок, що батько дитини прийшов в садок, дитина побачивши його почала плакати і не хотіла йти до нього, тому вона попросила його піти, він залишив пакунок і пішов, в подальшому така ситуація повторювалася в подібний спосіб, при ній дитина з батьком не спілкувалася. Завідував садочку [PERSON], жодних вказівок по створенні перешкод батьку [PERSON] у спілкуванні з його сином [PERSON] не давала. Підсумовуючи викладене суд вважає, що позивачем за європейським стандартом доказування «поза розумним сумнівом», не наведено належного обґрунтування заявлених ним позовних вимог в частині відшкодування завданої шкоди, яку він просить стягнути з відповідача у сумі 88 588, 6 гривень та 100000 гривень, не надано доказів, що підтверджують позовні вимоги в цій частині, не вказано з яких саме міркувань він виходив, визначаючи розмір суми відшкодування шкоди, та якими доказами це підтверджується, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] і в частині відшкодування заподіяної шкоди до задоволення не підлягають.

Outcome: dismissed