Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - Позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Вищої ради правосуддя, Державної казначейської служби України про відшкодування за рахунок державного бюджету шкоди, завданої неправомірними діями Вищої ради правосуддя. В своїй позовній заяві позивач просила суд: -стягнути з Державної казначейської служби України на користь [PERSON] на відшкодування шкоди, завданої протиправними рішеннями Вищої ради правосуддя у розмірі 70 638,00 грн. неотриманого [PERSON] станом на 04.05.2020 року по вині Вищої ради правосуддя відшкодування шкоди, завданої незаконними діями Миколаївської місцевої прокуратури №1 та рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва; - стягнути 10 000,00 грн. моральної шкоди, за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку; - стягнути з Державної казначейської служби України на користь [PERSON] судові витрати. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що суддя Центрального районного суду м. Миколаєва Чулуп О.С. ухвалою від 24.10.2017 року у цивільній справі №490/8882/17 відкрив провадження у справі за позовом [PERSON] від 06 жовтня 2017 року до Миколаївської місцевої прокуратури №1 та Головного управління Державної казначейської Служби України у Миколаївській області про відшкодування збитків, майнової та моральної шкоди у розмірі 58 638,00 грн. та призначив розгляд справи на 20.02.2018 року. Однак, на переконання позивача, суддя Чулуп О.С. діями щодо призначення розгляду вказаної справи на 20.02.2018 року порушив норми процесуального права щодо додержання розумних строків. 05 листопада 2018 року позивач звернулася до Вищої ради правосуддя зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді Чулуп О.С . Вища рада правосуддя ухвалою від 28.12.2018 року № 4093/1дп/15-18 відмовила у відкритті дисциплінарної справи стосовно судді Чулуп О.С . У зв`язку з тим, що як зазначає позивач, станом на 07 жовтня 2019 року Центральний районний суд м. Миколаєва не закінчив розгляд цивільної справи №490/8882/17, позивач звернулася до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва, а саме: витрат, сплачених адвокату Беліку В.Г. за надання юридичних послуг у розмірі 7 000,00 грн., та 5 000,00 грн. моральної шкоди. В подальшому позивач звернулася до Вищої ради правосуддя зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді Нікітіна Д.Г . Вища рада правосуддя ухвалою від 13.01.2020 року №93/0/18-20 скаргу позивача залишила без розгляду та повернула позивачу. Надалі позивач знову звернулася зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді Нікітіна Д.Г . В свою чергу, Вища рада правосуддя ухвалою від 16 березня 2020 року №783/2дп/15-20 відмовила у відкритті дисциплінарної справи. Вказане, на думку позивача, свідчить про порушення Вищою радою правосуддя прав позивача, чим призвело до завдання останній майнової та моральної шкоди. На підставі вищенаведеного позивач звернулася з відповідним позовом до суду. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 травня 2020 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 вересня 2010 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного порядку без повідомлення (виклику) сторін. 03 грудня 2020 року на адресу суду надійшов відзив від Державної казначейської служби України. Зі змісту даного відзиву вбачається, що відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відзив обґрунтовано тим, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало, а від так не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Щодо шкоди було зазначено, що позивачем не надано доказів, якими б підтверджувалися факти заподіяння їй моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та діями відповідачів та вини останніх в її заподіянні. 15 грудня 2020 року на адресу суду надійшов відзив від Вищої ради правосуддя. Зі змісту відзиву вбачається, що відповідач просить суд відмовити [PERSON] у задоволені позову. Відзив обґрунтовано тим, що Вищою радою правосуддя щодо прав та інтересів [PERSON] не приймалися будь-які рішення, тому жодних порушень прав, свобод та інтересів позивача з боку Вищої ради правосуддя допущено не було. Щодо відшкодування шкоди було зазначено, що позивачем не надано доказів та не встановлено, в чому саме полягала вина Вищої ради правосуддя та які протиправні дії вчинено відповідачем стосовно позивача 15 грудня 2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив Державної казначейської служби України, відповідно до якого позивач заперечувала щодо доводів, викладених у відзиві. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З наданих сторонами документів, судом було встановлено, що [PERSON] звернулася до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до Прокурора Миколаївської місцевої прокуратури №1 Олефір Максим Миколайович, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області про відшкодування збитків, майнової і моральної шкоди. 08 листопада 2018 року до Вищої ради правосуддя надійшла дисциплінарна скарга [PERSON] від 5 листопада 2018 року (єдиний унікальний номер Б-51/2/7-18) на дії судді Центрального районного суду міста Миколаєва Чулупа О.С. під час розгляду справи №490/8882/17. Ухвалою Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 28 грудня 2018 року № 4093/1дп/15-18 відмовлено у відкритті дисциплінарної справи за скаргою [PERSON] стосовно судді Центрального районного суду міста Миколаєва Чулупа Олександра Степановича, окільки підстав для притягнення судді Центрального районного суду міста Миколаєва Чулупа О.С. до дисциплінарної відповідальності не встановлено. У жовтні 2019 року [PERSON] звернулася з позовом до Заводського районного суду м. Миколаєва до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва. 08 січня 2020 року до Вищої ради правосуддя за вхідним № Б-174/0/7-20 надійшла скарга [PERSON] на дії судді Заводського районного суду міста Миколаєва Нікітіна Д.Г. під час розгляду справи № 487/7548/19. Ухвалою члена Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 13 січня 2020 року № 93/0/18-20 дисциплінарну скаргу [PERSON] стосовно судді Заводського районного суду міста Миколаєва Нікітіна Д.Г. залишено без розгляду та повернуто скаржнику у зв`язку з тим, що у скарзі відсутні фактичні дані про наявність у поведінці судді ознаки дисциплінарного проступку. В подальшому, 04 березня 2020 року до Вищої ради правосуддя за вхідним № Б-174/4/20-18 надійшла скарга [PERSON] від 02 березня 2020 року на дії судді Заводського районного суду міста Миколаєва Нікітіна Д.Г. під час розгляду справи №487/7548/19. Ухвалою Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 16 березня 2020 року № 783/2дп/15-20 відмовлено у відкритті дисциплінарної справи за скаргою [PERSON] стосовно судді Заводського районного суду міста Миколаєва Нікітіна Д.Г. , оскільки встановлено, що очевидною метою подання скарги є спонукання судді до ухвалення певного судового рішення. Щодо визнання протиправними рішення Вищої ради правосуддя суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 131 Конституції України встановлено, що в Україні діє Вища рада правосуддя, яка: 1) вносить подання про призначення судді на посаду; 2) ухвалює рішення стосовно порушення суддею чи прокурором вимог щодо несумісності; 3) розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора; 4) ухвалює рішення про звільнення судді з посади; 5) надає згоду на затримання судді чи утримання його під вартою; 6) ухвалює рішення про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя; 7) вживає заходів щодо забезпечення незалежності суддів; 8) ухвалює рішення про переведення судді з одного суду до іншого; 9) здійснює інші повноваження, визначені цією Конституцією та законами України. Статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності Вищої ради правосуддя визначено Законом України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798- VIII). Частиною першою статті 1 зазначеного Закону обумовлено, що Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів. Статтею 3 Закону № 1798- VIII визначено повноваження Вищої ради правосуддя, перелік яких є дещо ширшим, ніж той, що наведений у статті 131 Конституції України. Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні регламентовано Законом України від 2 червня 2016 року № 1402- VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402- VIII). У разі неналежного здійснення суддею своїх професійних обов`язків законодавець передбачає можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження. Підстави та порядок притягнення судді до дисциплінарної відповідальності визначені Розділом VI Закону № 1402- VIII. Право на звернення зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді (дисциплінарною скаргою) має будь-яка особа (стаття 107 Закону № 1402- VIII). Отже особа, учасник справи, у разі незгоди із діями судді, визначеного для розгляду судової справи, має право ініціювати процедуру дисциплінарного провадження стосовно такого судді, навівши при цьому певні мотиви й доводи, які будуть предметом перевірки Вищої ради правосуддя та яка у подальшому уповноважена встановити наявність чи відсутність підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Главою 4 Закону № 1798- VIII регламентовано дисциплінарне провадження щодо суддів. Статтею 42 Закону № 1798- VIII визначено, що дисциплінарні провадження щодо суддів здійснюють Дисциплінарні палати Вищої ради правосуддя. Статями 44, 45 Закону № 1798- VIII визначені підстави для повернення дисциплінарної скарги та підстави для відмови у відкритті дисциплінарної справи. Частиною першою статті 46 Закону № 1798- VIII визначено, що Дисциплінарна палата розглядає висновок доповідача та додані до нього матеріали без виклику судді та особи, яка подала дисциплінарну скаргу, та за результатами такого розгляду ухвалює рішення про відкриття або відмову у відкритті дисциплінарної справи. З викладеного слідує, що проведення попередньої перевірки дисциплінарної скарги, складення відповідного висновку доповідачем та передача такого висновку на розгляд Дисциплінарної палати, а також повернення дисциплінарної скарги є процедурою, що чітко передбачена Законом України «Про Вищу раду правосуддя». Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Згідно з частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, з метою виконання завдання цивільного судочинства під час розгляду судом справи має бути встановлено, чи мало місце порушення прав позивача. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьев проти України»). Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним». Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів; особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. З огляду на вищевикладене, право на звернення до суду виникає у фізичної чи юридичної особи тоді в разі порушення їх прав, свобод чи інтересів. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем 1 по справі було постановлено ухвали від 28 грудня 2018 року, від 13 січня 2020 року, від 16 березня 2020 року. Не погоджуючись з зазначеними ухвалами позивач звернулась до суду з цим позовом, зазначивши, що ВРП такими неправомірними рішеннями завдала їй моральної та матеріальної шкоди. Тобто, фактично Позивач оскаржує діяльність ВРП щодо постановлення ухвал Першої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя, Другої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя та члена Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя. Однак відповідно до норм Закону № 1798- VIII, рішення про відмову у відкритті дисциплінарної справи та про повернення дисциплінарної скарги оскарженню не підлягають. Системний аналіз норм Закону № 1798- VIII та Закону № 1402- VIII дає підстави для висновку, що позивач не є безпосереднім учасником правовідносин, які виникають у зв`язку з вирішенням питання про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Рішення ВРП, щодо притягнення чи відмови у притягненні судді до дисциплінарної відповідальності створюють юридичні наслідки лише для такого судді, а не для скаржника. Суд зазначає, що позивач хоч і наділений правом подати скаргу на дії судді та ініціювати в такий спосіб дисциплінарне провадження, але не є безпосереднім учасником правовідносин, які виникають у зв`язку з вирішенням питання про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Оцінювати дії судді під час виконання посадових обов`язків має право лише ВРП, рішення якої щодо притягнення чи відмови у притягненні судді до дисциплінарної відповідальності створюють юридичні наслідки для такого судді, а не для скаржника. Таким чином, позивач реалізував право надане законодавчими актами України та звернувся до ВРП із дисциплінарною скаргою стосовно суддів Центрального районного суду міста Миколаєва Чулупи Олександра Степановича та Заводського районного суду міста Миколаєва Нікітіна Д.Г. З наведених у справі доказів судом встановлено, що ВРП жодним чином не перешкоджала позивачеві у реалізації цього права, а подальший розгляд уповноваженим органом дисциплінарної скарги не породжує ніяких прав та обов`язків по відношенню до скаржника. Також звертає увагу на те, що за змістом приписів статей 1, 2, 4, 5 Кодексу адміністративного судочинства України, виключні повноваження щодо надання оцінки законності дій та рішень органів державної влади та їх посадових осіб належать адміністративним судам. Позивач не посилається на наявність рішення адміністративного суду, яким визнано рішення та дії ВРП протиправними. Оскільки Вищою радою правосуддя стосовно позивача не було вчинено жодних протиправних дій, не допущено неправомірної бездіяльності, які б потягли за собою негативні наслідки, та не приймались будь-які рішення щодо його прав та інтересів, то підстави для задоволення позову відсутні. Щодо стягнення шкоди суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до п.3 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). За загальним правилом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України). У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Крім цього, відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача. З огляду на вищевикладене, закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи. Водночас стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. При цьому, стаття 1174 ЦК України є спеціальною і передбачає певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, положеннями вказаної статті передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, довести наявність яких має саме позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1174 ЦК України. Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, вказує, що відповідач 1, своїми рішення завдав позивачу майнову та моральну шкоду. Так, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Положеннями ч. 1 ст. 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Отже, в силу вимог ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю. Загалом принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі. Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією. Принцип змагальності судового провадження охоплює собою, крім можливості подавати власні докази, також право особи на ефективну участь, а саме знати про існування всіх представлених доказів та пояснень іншими учасниками справи, оскільки вони можуть вплинути на рішення суду, мати можливість подавати свої заперечення та зауваження щодо них. Чинним процесуальним законодавством встановлено вимоги, за умови дотримання яких докази є допустимими, водночас обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій відповідача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України. Розглядаючи справи щодо стягнення шкоди, завданої незаконними діями, рішеннями чи бездіяльністю органів державної влади, у конкретних правовідносинах суду необхідно встановити неправомірні дії органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, а довести наявність цих умов має позивач. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 3 квітня 2019 року у справі № 211/7655/15-ц. З урахуванням положень статей 16, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій чи бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. При цьому, особа має право заявити вимогу про стягнення шкоди, завданих протиправними діями, бездіяльністю, рішеннями органів державної влади та їх посадових осіб: в рамках спору про визнання протиправними дій, бездіяльності, рішень суб`єкта владних повноважень в адміністративному суді; шляхом подання окремого позову в порядку цивільного/господарського судочинства, за умови, що протиправність дій, бездіяльності, рішень суб`єкта владних повноважень буде встановлена рішенням адміністративного суду. Таким чином, при розгляді спору про стягнення шкоди, завданих протиправними діями, бездіяльністю, рішеннями органів державної влади або їх посадовими особами в порядку цивільного судочинства належним доказом протиправності такий дій, бездіяльності, рішень є відповідне рішення адміністративного суду. Наведена позиція підтверджується висновком Верховного Суду у справі №910/9916/17, викладеним у постанові від 19 червня 2018 року, де зазначено, що «необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього державного органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. При цьому, неправомірність рішення, дій або бездіяльності органу державної влади має підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду». Судом було встановлено, що позивач не посилається на наявність рішення адміністративного Суду, яким визнано рішення та дії ВРП протиправними. При цьому, заявляючи вимоги про відшкодування шкоди, Позивачем не наведено жодних доводів і не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували вину Вищої ради правосуддя, а також наявність причинного зв`язку між шкодою, діями та рішеннями Ради. З огляду на зазначене, позивачами не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння їм моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди. Враховуючи вище викладене, позивачем, всупереч вимог ст. 12, 81 ЦПК України, не надано доказів на підтвердження протиправності дій відповідача, наявності моральних страждань та переживань, відповідного обґрунтування розміру завданої моральної шкоди та наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, на яку посилається позивач. Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо судових витрат суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до частини сьомої статті 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Виходячи з наведеного та

Outcome: dismissed