Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-22 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 28.10.2004 року сторони уклали шлюб, який зареєстрували у відділі реєстрації актів цивільного стану Богородчанського районного управління юстиції Івано-Франківської області. Дітей від даного шлюбу у сторін немає. 30 жовтня 2013 року рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області шлюб між сторонами розірвано. Під час шлюбу позивач [PERSON] та [PERSON] купили житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] за 244589 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 28 лютого 2007 року. Позивач [PERSON] пропонував відповідачу [PERSON] добровільно, за взаємною згодою зробити розподіл належного їм на праві спільної сумісної власності житлового будинку з господарськими будівлями, але відповідач [PERSON] відмовилась. У зв`язку з наведеним, просить 1) визнати за [PERSON] право власності на 1/2 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] ; 2) визнати за [PERSON] право власності на 1/2 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] ; 3) стягнути з відповідача в його користь сплачені судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] щодо задоволення позовних вимог заперечили, посилаючись на обставини, зазначені у запереченні на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що [PERSON] є особою раніше судимою та в період з 26.03.2003 року по 06.05.2004 рік перебував під вартою в Івано-Франківській установі виконання покарань №12. За час відбування покарання [PERSON] був помічником [PERSON] , яка в той час працювала кладовщицею у вищевказаній установі. Позивач [PERSON] увійшов в довіру відповідачу [PERSON] та після виходу на волю попросив її укласти з ним шлюб, тимчасово поселити в квартирі в смт . Богородчанах Івано - Франківської області, що їй належить, та дати можливість взяти її прізвище. На вказану пропозицію відповідач [PERSON] із суто доброзичливих спонукань погодилася. Після шлюбу [PERSON] проживала до кінця 2010 року в [ADDRESS] , в гуртожитку установи виконання покарань у зв`язку з виробничими питаннями. [PERSON] з моменту укладення шлюбу за згодою [PERSON] проживав в смт.Богородчани Івано-Франківської області сам. Таким чином, відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] спільно не проживали, спільного господарства не вели, не мали взаємних прав та обов`язків, сім`єю не були, подружжям були лиш формально. 28.02.2007 року [PERSON] за свої особисті грошові кошти в сумі 25000 гривень придбала у [PERSON] житлове господарство в с.Лядське Монастириського району Тернопільської області. Ці грошові кошти [PERSON] заробила та накопичила протягом попередніх кількох років. При цьому, позивач [PERSON] будь-якого відношення до вказаного вище житлового господарства не має. Він лише певний період часу там проживав та перебував на повному утриманні відповідача [PERSON] та вона відносилась до нього як до сина, а не як до чоловіка. Таким чином, вказаний житловий будинок не є спільною сумісною власністю. Крім того, вказує, що шлюб між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] розірвано 30.10.2013 року. З того часу до моменту звернення до суду з позовом пройшло 4 роки. Одразу ж після розірвання шлюбу відповідач вигнала позивача [PERSON] з дому та з того часу вона проживає одна. Позивач [PERSON] увесь цей час проживав у батьків. З приводу порушення прав позивача [PERSON] на житло він сам особисто заявляв в судовому засіданні в ході розгляду кримінальної справи №603/718/13-к, будучи допитаним як обвинувачений. У зв`язку з наведеним, вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із даною позовною вимогою. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників судового засідання, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 28.10.2004 року до 30 жовтня 2013 року сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому у відділі реєстрації актів цивільного стану Богородчанського районного управління юстиції Івано-Франківської області, який розірвано згідно рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 30.10.2013 року, справа №338/1490/13-ц. 28.02.2007 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, який посвідчений приватним нотаріусом Монастириського районного нотаріального округу Пензей Г.Г. та зареєстрований за № 194, згідно якого відповідач [PERSON] придбала житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13811551 від 06.03.2007 року, виданого КП «Монастириське районне бюро технічної інвентаризації», власником житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] є відповідач [PERSON] . Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Засадами ст. 15 ЦК України гарантуються кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом. Згідно з п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Відповідно до п. 23 Постанови пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя (далі - Постанова пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 р.), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Пунктом 24 вищевказаної постанови передбачено, що не належить до спільної сумісної власності майно набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Окрім іншого, 01.07.2016 р. Верховний Суд України у справі № 6-612цс15 прийшов до наступних висновків: «Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя». Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-1568цс16 від 07 грудня 2016 року. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа №6-399-цс17). Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] стверджують, що спірний житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] є особистою власністю [PERSON] , оскільки придбана відповідачем за особисті кошти. На підтвердження даного факту відповідачем надано довідку №2/3/1-3086 від 25.10.2017 року видану ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань №12», зі змісту якої вбачається, що [PERSON] , 1976 р.н., перебував під вартою в Івано-Франківській установі виконання покарань №12 з 26.03.2003 року по 06.05.2004 року. Також відповідач надала суду довідку №4/1/1-69-17 від 13.11.17 року, згідно якої [PERSON] дійсно працювала в Івано-Франківському слідчому ізоляторі, і її заробітна плата за період 2004р. - 2010 р. склала 158165, 14 грн. Зі змісту п.3 договору купівлі продажу житлового будинку від 28.02.2007 року вбачається, що продаж житлового будинку вчинено за 25000,00 грн., які сплачені покупцем ( [PERSON] ) продавцю повністю, ще до підписання договору. Також у своєму письмовому запереченні на позов [PERSON] зазначає, що до кінця 2010 року в [ADDRESS] , в гуртожитку установи виконання покарань у зв`язку з виробничими питаннями. [PERSON] з моменту укладення шлюбу за згодою [PERSON] проживав в смт.Богородчани Івано-Франківської області один. На підтвердження зазначених доводів, відповідач [PERSON] надала суду довідку №7/1/1-7317 від 17.11.2017 року, видану ДУ «Івано-Франківська УВП (№12)», зі змісту якої вбачається, що в період з 2003-2010 роки їй було надано, у звязку з виробничими питаннями, ліжко-місце в гуртожитку установи, де вона проживала за адресою: [ADDRESS] . Будь-яких доказів, спростовуючи зазначені доводи відповідача [PERSON] .. позивачем [PERSON] суду не надано. Таким чином, під час розгляду справи відповідачем [PERSON] доведено, що спірний житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , придбаний нею за власні кошти, у зв`язку з чим є її особистою приватною власністю, а відтак не може бути спільною сумісною власністю подружжя. Разом із тим, суд критично оцінює покази свідка [PERSON] та ставить під сумнів їх об`єктивність, оскільки вона є зацікавленою особою в розгляді справи (сестрою позивача), окрім того жодного іншого належного та допустимого доказу на підтвердження її показів матеріали справи не містять. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач і третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не заявлялись. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Згідно ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Таким чином, позивачем [PERSON] не надано суду будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів, які могли б підтвердити статус житлового будинку, а саме, що вказаний житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також, заперечуючи проти позовних вимог відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] , окрім необґрунтованості його позовних вимог, посилалися на пропущення позивачем строку позовної давності. Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-258цс15). Як роз`яснено у п.15 згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті106,107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст.72 СК України). Тобто, визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Судом встановлено, що позивач [PERSON] дізнався про порушення свого права власності на житловий будинок з надвірними будівлями 02.10.2013 року, що підтверджується копією вироку Монастириського районного суду Тернопільської області від 02.10.2013 року по справі №603/718/13-к. Зокрема, зі змісту вищевказаного вироку суду від 02.10.2013 року, вбачається, що допитаний під час судового розгляду [PERSON] ( [PERSON] ) зокрема повідомив, що його дружина [PERSON] бажає позбавити його права на житло. Таким чином, з огляду на те, що позивач подав позов до суду в вересні 2017 року, ним не пропущено строк звернення до суду з вимогою про захист свого порушеного права. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed