Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання батьківства. В обґрунтування позову позивач зазначав, що протягом останніх 9-ти років сторони проживали в [ADDRESS] у будинку відповідача без укладення шлюбу. Сторони вели спільне господарство, виховували дитину відповідача - [PERSON] , 2004 року народження. [INFO] відповідач народила сина [PERSON] , якого було записано у свідоцтві про народження як [PERSON] . З грудня 2017 року по червень 2018 року сторони та неповнолітні діти проживали в [ADDRESS] в орендованій квартирі. У червні 2018 року, допоки позивач перебував у відрядженні як водій, відповідач забрала речі, дітей та переїхала у свій будинок в с. Скулин Ковельського району Волинської області. Відповідач повідомила позивача, що він є батьком сина [PERSON] , однак вона не даватиме змоги побачитись з ним, так як має намір вийти заміж за іншого чоловіка, який хоче усиновити [PERSON] . Натомість, позивач вказує, що він прагне виховувати та піклуватись про дитину. Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати батьком дитини - [PERSON] , [INFO] , та внести відповідні зміни до свідоцтва про його народження. В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю. Вказував на те, що він є водієм, а відповідач їздила з ним по Європі та завагітніла в той час. Коли стало відомо, що відповідач вагітна, вони разом ходили в лікарню ставати на відповідний облік. В той час, коли відповідач перебувала в лікарні на до пологовій підтримці, він постійно доглядав за нею. Після родів забрав відповідача та сина з пологового будинку та доглядав за ними. Крім цього, вказував на те, що на даний час у нього є свідоцтво про народження дитини, яке є чинним та відповідно до якого він є батьком дитини. Враховуючи викладене, позивач просив позов задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та зазначила, що позивач не є батьком сина [PERSON] та просила в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що докази, які підтверджують походження дитини від позивача в матеріалах справи відсутні, а тому вважає, що позов є безпідставним та в його задоволенні слід відмовити. Суд, заслухавши учасників справи, з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні серед матеріалів справи докази, прийшов до висновку про відсутність законних підстав для задоволення даного позову виходячи з таких міркувань. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 02.11.2015 року виконкомом Скулинської сільської ради Ковельського району Волинської області слідує, що батьками останнього зазначено [PERSON] та [PERSON] /т. 1 а.с. 91/. Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, відомості у актовому записі про народження дитини [PERSON] , [INFO] , про батька внесено відповідно до положень ч. 1 ст. 135 СК України, тобто, зі слів матері дитини /т. 1 а.с. 92/. Відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Як встановлено в судовому засіданні, позивач та відповідач на момент народження дитини в зареєстрованому шлюбі не перебували, а тому реєстрація народження здійснена на підставі ч. 1 ст. 135 СК України. Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 128 Сімейного кодексу України, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Тобто, при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі вище перераховані докази у сукупності. Причому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог. Так, як на підставу своїх вимог позивач покликається на письмові докази - на копію свідоцтва про хрещення дитини, на фотознімки дитини та пояснюючу записку [PERSON] /т. 1 а.с. 58-62, 89-90/. Проте такі письмові докази самі по собі, без взаємозв`язку з іншими доказами, жодним чином не підтверджують кровного споріднення позивача та дитини. В ході підготовчого судового засідання позивач в категоричній формі відмовився від виклику в судове засідання свідків, які б могли підтвердити певні обставини, та від призначення судової молекулярно-генетичної експертизи. В той же час, визнання батьківства за рішенням суду, розглядається як засіб захисту прав дитини, тобто міра, спрямована на відновлення, визнання порушених або оспорених прав дитини. Визначення батьківства дитини є підставою виникнення батьківських обов`язків, зокрема обов`язку з утримання дитини. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України. При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька. Європейський суд з прав людини зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року). У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 399/1029/15-ц (провадження № 61-14438св18) вказано, що експертиза ДНК, або молекулярно-генетична експертиза, призначається у цивільних справах з метою формування доказової бази. Аналогічна позиція висловлена і в постанові Верховного Суду від 18.11.2020 року в даній справі, якою було скасовано рішення судів попередніх інстанцій /т. 1 а.с. 227-231/. Беручи до уваги заявлені позовні вимоги позивача, саме висновок експертизи є одним із тих доказів, який може підтвердити або ж спростувати доводи позовної заяви. Покликання позивача на те що, він вказаний батьком в свідоцтві про народження [PERSON] , яке видано повторно 24.12.2020 року, і цього достатньо для визнання його батьківства, є безпідставними, оскільки таке свідоцтво було видано на підставі рішення Ковельського міськрайонного суду в даній справі від 30.01.2020 року /т. 1 а.с. 97-100/, яке постановою Верховного Суду від 18.11.2020 року було скасовано /т. 1 а.с. 227-231/. Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог позивач не подав. Таким чином, доводи позивача на обґрунтування позову є повністю голослівними та жодним з видів доказів, що передбачені ЦПК України, не підтверджені. Аналізуючи викладене вище в сукупності, суд прийшов до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову в цілому. Крім цього, відмовляючи в задоволенні позову, суд, на підставі ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України, покладає на позивача за понесені ним судові витрати по справі.

Outcome: dismissed