Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-04 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом, який в подальшому уточнив і просить стягнути із відповідача [PERSON] 122191,23 грн. інфляційних втрат та трьох відсотків річних в розмірі 13500 грн. за період з 21.01.2013 року по 21.01.2016 року. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 21.07.2008 року він позичив відповідачу гроші в сумі 150000 грн., який останній зобовязувався повернути на вимогу [PERSON] у встановлені законом строки. Проте вимога позивача залишилась без виконання відповідачем, тому 25.05.2009 року приватним нотаріусом [PERSON] було вчинено виконавчий напис на договорі позики. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 31.10.2011 року із [PERSON] стягнуто 29400 грн. інфляційних втрат та три відсотки річних - 9825,93 грн. за період з 25.05.2009 року по 31.07.2011 року за прострочення оплати боргу, однак на даний час відповідач боргу за договором позики не сплатив. Суд ухвалив справу розглядати без участі представника позивача, який представив заяву, що уточнені позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить розглядати справу у його відсутності та проти заочного розгляду справи не заперечує (заява в матеріалах справи), що відповідає вимогам ч.2 ст.158 ЦПК України. Відповідач, який належним чином був повідомлений про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не зявився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, про причини своєї неявки суд не повідомив. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або іншихречей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору чи вимог цього Кодексу, а згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що 21.07.2008 року [PERSON] позичив відповідачу [PERSON] гроші в сумі 150000 грн., який останній зобовязувався повернути на вимогу [PERSON] у встановлені законом строки, про що було укладено договір позики (а.с. 3). 25.03.2009 року позивач звернувся до відповідача про повернення суми позики, однак таке звернення залишене без реагування. 25.05.2009 року приватним нотаріусом [PERSON] було вчинено виконавчий напис на договорі позики (а.с.5), а 02.02.2015 року державний виконавець Залізничного ВДВС Львівського МУЮ відкрив виконавче провадження про стягнення виконання цього виконавчого напису про стягнення із [PERSON] 150000 грн. заборгованості за договором позики (а.с.6). Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 31.10.2011 року із [PERSON] стягнуто 29400 грн. інфляційних втрат та три відсотки річних - 9825,93 грн. за період з 25.05.2009 року по 31.07.2011 року за прострочення оплати боргу (а.с.4). У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Встановлено, що у визначений договором строк і на час розгляду справи відповідач свої зобовязання за договором не виконав і коштів не повернув. Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до норм ст.ст. 10, 12, 15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України право, яке захищає суд, повинно існувати на день ухвалення судового рішення. Наявність судових рішень про стягнення боргу та передбачених ч.2 ст.625 ЦК України грошових сум за інші періоди невиконання боржником зобовязання й відкриття виконавчого провадження за цими рішеннями за відсутності реального виконання боржником свого зобовязання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Виходячи з наведеного та враховуючи, що докази повернення позивачу грошей відповідачем за договором позики відсутні, тому суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційної складової і трьох відсотків річних за період, який є предметом розгляду, вважає, що з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] за період з 21.01.2013 року по 21.01.2016 року інфляційні втрати в сумі 122191,23 грн. та три проценти річних від простроченої суми за договором позики від 21.07.2008 року в розмірі 13500 грн. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як вбачається із квитанції № 62 від 19.01.2016 року (а.с. 1), позивачем при подачі позовної заяви було визначено ціну позову 137869,92 грн. і сплачено 1378,71 грн. судового збору. Згідноч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» в редакції закону, яка діяла на час звернення з позовом, судовий збір за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, що складає відповідно 551,20 грн. і 6890 грн. Між тим, в подальшому позивачем 17.03.2016 року було зменшено розмір позовних вимог (а.с. 18), ціна позову склала 135691,23 грн., відповідно розмір судового збору за таким позовом становить 1356,92 грн. У разі зменшення розміру позовних вимог зайво сплачена сума судового збору підлягає поверненню (п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір»). Таким чином, з огляду на наведене, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1356,92 грн. судового збору, а зайво сплачена позивачем сума судового збору 21,79 грн. (1378,71 1356,92) підлягає поверненню.

Outcome: approved