Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі по тексту - відповідач ), треті особи - Приватний виконавець виконавчого округу Київської області Голяченко Іван Павлович (далі по тексту - третя особа 1), Приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюк Віктор Станіславович (далі по тексту - третя особа 2), відповідно до якого просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений Приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком Віктором Станіславовичем 04.03.2020, зареєстрований за № 47 про стягнення заставного майна з [PERSON] , а саме автомобіля марки «Skoda», модель «Fabia Sport», 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , в рахунок простроченої заборгованості по кредитному договору № 77.1./АА-00298.07.2 від 21.12.2007, що має бути стягнута на користь ТОВ «Вердикт Капітал» та складає суму 67 948, 52 грн. (далі по тексту - виконавчий напис). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.03.2020 приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком Віктором Станіславовичем вчинено оспорюваний виконавчий напис. На підставі вказаного виконавчого напису 10.03.2020 приватним виконавцем відкрито виконавче провадження № 61500007. Позивач вважає оскаржуваний виконавчий напис незаконним, вчиненим з порушенням норм діючого законодавства та таким, що порушує права позивача як позичальника. Так, позивач вважає, що сума заборгованості [PERSON] по Кредитному договору складає 67 348, 52 грн. та складається з пені: за період з 06.03.2019 по 16.01.2020 в сумі 52 122, 51 грн. та 3 % річних за період з 06.03.2017 по 16.01.2020 в сумі 15 226, 01 грн. При цьому, пеня була нарахована відповідно до п. 3.9. Кредитного договору, відповідно до якого кредитор мав право нарахувати пеню в розмірі 1, 6 % від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочки. Відповідно до рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21.06.2016, залишеного в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22.03.2017, пункт 3.9 Кредитного договору № 77.1/АА-00298.07.2 від 21.12.2007 визнано недійсним. За таких обставин кредитор не мав права нараховувати та стягувати з позичальника пеню, передбачену п. 3.9 Кредитним договором. Вказана обставина також свідчить і про відсутність безспірності заборгованості позивача перед відповідачем. Крім того, позивач вважає, що оскільки строк дії Кредитного договору сплив 21.12.2014, то нарахування 3 % відсотків за період з 06.03.2019 по 16.01.2020 також здійснено відповідачем в порушення вимог чинного законодавства. Також позивач вважає, що кредитор пропустив строк звернення до приватного нотаріуса із заявою про видачу виконавчого листа, оскільки з позовом до суду Банк звернувся в квітні 2015 року, строк дії Кредитного договору сплив 21.12.2014, а тому загальний строк позовної давності для звернення до приватного нотаріуса мав би обраховуватись саме з 21.12.2014. З врахуванням наведеного, позивач вважає, що є достатні підстави вважати виконавчий напис таким, що вчинений приватним нотаріусом з порушенням норм чинного законодавства та таким, що не підлягає виконанню, а тому останній звернувся до суду з вказаним позовом. Представник відповідача в своєму відзиві проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні. Зазначив, що виконавчий напис вчинено відповідно до вимог чинного законодавства. Договір, на якому було вчинено виконавчий напис, не містив будь-яких обмежень чи заборон щодо використання позасудового способу стягнення заборгованості. Також вказав, що відповідач мав право стягнути 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України, оскільки позивач допустив неналежне виконання умов Кредитного договору. При цьому, строк закінчення дії Кредитного договору не впливає на можливість стягнути з боржника інфляційні втрати та 3 % річних за прострочення виконання зобов`язань. Від третьої особи 1 пояснення не надходили. Від третьої особи 2 пояснення не надходили. 26.03.2020 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва по справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. 26.03.2020 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва задоволено частково заяву позивача про забезпечення позову. 11.06.2020 від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. 16.06.2020 від третьої особи 2 надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності приватного нотаріуса. 11.08.2020 від відповідача надійшов відзив. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні. Третя особа 1 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, на адресу третьої особи направлялась копія ухвали про відкриття провадження по справі та судові повістки. Причини неявки суду невідомі. Третя особа 2 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, на адресу третьої особи направлялась копія ухвали про відкриття провадження по справі та судові повістки. Через канцелярію суду третьою особою 2 надавалось клопотання про розгляд справи за її відсутності. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. За приписами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Положеннями ст. 18 ЦК України передбачено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року№ 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Відповідно до Розділу 2 «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин», Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29 червня 1999 р. № 1172, кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. При цьому ст. 50 Закону передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Зазначене вище узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року, справа № 6-887цс 17 та у постанові Верховного суду від 23 січня 2018, справа № 61-154 св 18. Крім того, аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21 січня 1999р. в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007р. в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011р. в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010р. в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994р. в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01 липня 2003р. в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008р. в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Mesrop Movsesyan проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017р. №6-887цс17. Отже, у разі вчинення виконавчого напису за відсутності доказів, які б підтверджували факт безспірної заборгованості, такий виконавчий напис має визнаватися таким, що не підлягає виконанню. Так, в судовому засіданні встановлено, що 21.12.2007 між позивачем та Відкритим акціонерним товариством «РОДОВІД БАНК» укладено Кредитний договір № 77.1/АА-00298.07.2 (далі по тексту - Кредитний договір), відповідно до умов якого Банк відкрив позивачу як Позичальнику відновлювану кредитну лінію на загальну суму 15 877, 78 доларів США. Відповідно до п. 3.9. Кредитного договору, за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, Позичальник зобов`язаний сплачувати Банку за кожний день прострочки пеню у розмірі 1, 6 відсотка від суми простроченої заборгованості. 04.03.2020 Приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком Віктором Станіславовичем вчинено виконавчий напис, зареєстрований за № 47 про звернення стягнення на автомобіль марки «Skoda», модель «Fabia Sport», 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] . В забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] по Кредитному договору № 77.1/АА-00298.07.2 від 21.12.2007,зазначений автомобіль на підставі Договору застави транспортного засобу №77.1/АА-00298.07.2-3, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Палладій Н.В. 21.12.2007 за реєстровим № 2964 було передано в заставу Відкритому акціонерному товариству «РОДОВІД БАНК». 22.05.2019 між ПАТ «РОДОВІД БАНК» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір про відступлення права вимоги за договором застави. Строк платежу за Кредитним договором настав, боржником допущено прострочення платежів. Нотаріусом вчинено виконавчий напис на підставі ч. 2 ст. 625, ч. 2 ст. 546, ч. 1 ст. 548, ч. 3 ст. 549 ЦК України, а також пункту 3.9 Кредитного договору № 77.1/АА-00298.07.2 від 21.12.2007. Так, з виконавчого напису вбачається, що за рахунок предмету застави нотаріусом запропоновано задовольнити вимоги стягувача у розмірі заборгованості, що виникла внаслідок невиконання/неналежного виконання Боржником умов Кредитного договору за період з06.03.2017 по 16.01.2020, сума заборгованості складає 67 348, 52 грн., в тому числі 3 % річних за період з 06.03.2017 по 16.01.2020 в сумі 15 226, 01 грн., пеня за період з 06.03.2017 по 16.01.2020 в сумі 15 226, 01 грн., пеня за період з 06.03.2019 по 16.01.2020 в сумі 52 122, 51 грн. На підставі виконавчого напису 10.03.2020 приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Голяченко І.П. відкрито виконавче провадження № 61500007. Разом з тим, судом встановлено, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21.04.2016 задоволено позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» задоволені, визнано недійсним пункт 3.9 Кредитного договору № 77.1/АА-00298.07.2 від 21.12.2007. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 07.09.2016 рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21.04.2016 скасоване, увхалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.03.2017 рішення Апеляційного суду Київської області від 07.09.2016 скасоване, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21.04.2016 - залишене в силі. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За таких обставин, судом встановлено, що п. 3.9. Кредитного договору, на підставі якого позивачу було нараховано пеню, визнаний у судовому порядку недійсним. Однак, не дивлячись на вказану обставину, виходячи зі змісту оспорюваного виконавчого напису, позивачу нарахована пеня саме на підставі зазначеного пункту Кредитного договору. Крім того, ані з виконавчого напису, ані з інших матеріалів справи не можливо встановити на яку саме суму простроченої заборгованості була нарахована пеня та 3 % річних. Враховуючи наведене, судом встановлено, що на момент видачі оспорюваного виконавчого напису заборгованість не була безспірною. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 2, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Перевіряючи обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, судом встановлено, що заборгованість позивача перед відповідачем в сумі 67 948, 52 грн. не є безспірною. З врахуванням наведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні підтвердилась та обставина, що оскаржуваний виконавчий напис не відповідає вимогам законодавства, зокрема ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та Постанові Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999р., оскільки на момент вчинення оспорюваного виконавчого напису вимоги відповідача до позивача не були безспірними. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 841, 00 грн.

Outcome: approved