Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-02 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з вищевказаним позовом. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що вона звернулась до Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області з позовом до [PERSON] (далі відповідач) про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та розподіл спільного набутого майна. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 25.03.2013р. позов задоволено частково, стягнуто на користь позивача 30672 грн. компенсації та 2564 грн. судових витрат. На виконання вказаного рішення 30.07.2013р. було видано виконавчий лист на стягнення з [PERSON] 30672 грн. компенсації та виконавчий лист на стягнення з відповідача 2564 грн. судових витрат, на виконання яких були відкриті виконавчі провадження відповідно №39468815 та №39469062. Виконавче провадження по стягненню компенсації у сумі 30672 грн. відповідач виконував незначними частинами і лише 01.12.2016р. ним було сплачено основну частину боргу - 25000 грн. Враховуючи, що боржник (відповідач) неналежно виконував свої зобов'язання зі сплати боргу, вважає, що є підстави застосувати наслідки ч.2 ст.625 ЦК України, а тому просить позов задовольнити. При цьому позивач посилається на правову позицію Верховного суду України в постанові ВСУ від 30.03.2016р. по справі №6-2168цс15. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити. Відповідач та представник відповідача - адвокат Восковенко В.М., заперечували проти задоволення позову з підстав викладених у письмовому запереченні та зазначили, що ст.625 ЦК України регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, також посилається на правову позицію ВСУ по справі №6-2759цс15 . Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов до таких висновків. Із рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 04.07.2013р. вбачаєтьтся , що встановлено факт проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1.01.2004р. до 21.11.2009р.; визнано за [PERSON] право власності на частину будинку [ADDRESS] з належними до будинку господарськими та побутовими будівлями та спорудами; визнано за [PERSON] право власності на частину будинку [ADDRESS] з належними до будинку господарськими та побутовими будівлями та спорудами; виділено у власність [PERSON] бочку металеву для води з помпою об'ємом 3 куб.м. вартістю 4536 грн., верстат деревобробний УБД 200 вартістю 3240 грн.; виділено у власність [PERSON] бочку для пального об'ємом 3 куб.м. вартістю 2160 грн.; стягнуто на користь [PERSON] з [PERSON] 30675 грн. компенсації та 2564 грн. судових витрат. Згідно з постановою про відкриття виконавчого провадження від 21.08.2013р. відкрито виконавче провадження ВП №394668815 про стягнення з [PERSON] 30672 грн. Відповідно до листа Первомайського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 06.12.2016р. №13318/9 загальна сума перерахованих стягувачу коштів складає 30647,55 грн. Згідно додатків №1 та №2, поданих представником позивача [PERSON], сума інфляційних витрат з урахуванням індексу інфляції складає 22037,91 грн., а сума 3 % річних від простроченої суми складає 2863,57 грн. Вiдповiдно до статтi 1 ЦК України цивiльним законодавством регулюються особистi немайновi та майновi вiдносини (цивiльнi вiдносини), заснованi на юридичнiй рiвностi, вiльному волевиявленнi, майновiй самостiйностi їх учасникiв. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою статтi 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого iндексу iнфляцiї за весь час прострочення, а також три проценти рiчних вiд простроченої суми, якщо iнший розмiр процентiв не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розмiщена в роздiлi «Загальнi положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу i визначає загальнi правила вiдповiдальностi за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дiю на всi види зобов'язань, якщо iнше не передбачено спецiальними нормами, що регулюють суспiльнi правовiдносини з виникнення, змiни чи припинення окремих видiв зобов'язань. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження». Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд України розглядаючи справу № 6-2759цс15 вказавши, що оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Не можна ототожнювати обов'язок, який виник у зв'язку з виконанням судового рішення, із грошовим зобов'язанням (у тому числі й тоді, коли права й обов'язки виникають із судового рішення). Частина п'ята статті 11 ЦК України, яка передбачає, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішень суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 цього Кодексу за наявності правовідносин між сторонами, які регулюються нормами іншого законодавства і зокрема Законом України «Про виконавче провадження». У справі ж Верховного Суду України № 6-2168цс15, на яке посилається позивач, вирішувалося питання про стягнення 3% річних, інфляційних витрат у зв'язку з невиконанням рішення суду про стягнення авансу за попереднім договором купівлі-продажу житлового будинку, тобто зобов'язання зводиться до сплати грошей, отже є грошовим зобов'язанням, яке випливає з договірних правовідносин і таким чином не може прийматися до уваги щодо питання збитків у зв'язку із тяганиною у виконавчому провадженні. За таких обставин суд приходить до висновку, що в даному випадку необхідно прийняти позицію Верховного Суду викладену у справі №6-2759цс15, яка стосується виконання судового рішення. Відповідно до положень ст. 360-7 ЦК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Згідно з приписами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed