Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON], в якому з урахуванням уточнень від 25.07.2014 року просив виселити [PERSON] та членів її родини з 51/100 будинку [ADDRESS], вселити позивача [PERSON] та членів його родини у 51/100 будинку [ADDRESS]; зобов'язати [PERSON] усунути порушення та перепони, які тривають та мають місце на момент звернення з позовом; зобов'язати [PERSON] відновити первісний стан 51/100 будинку [ADDRESS], господарських споруд та земельної ділянки площею 205 кв.м згідно технічного паспорту від 20.11.1996 року; заборонити [PERSON] та членам її родини порушувати право власності [PERSON] на 51/100 будинку [ADDRESS], на земельну ділянку площею 205 кв.м та на земельну ділянку загального користування площею 138 кв.м з вказаною адресою згідно технічного паспорту від 20.11.1996 року, що можуть мати місце у майбутньому, а також допустити негайне виконання рішення суду. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01.09.1992 року було визнано мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON], відповідно до якої визнано за [PERSON] право власності на 51/100 будинку [ADDRESS], а за [PERSON] - право власності на 49/100 будинку [ADDRESS], виділено у користування [PERSON] земельну ділянку площею 205 кв.м, а [PERSON] - 194 кв.м за вказаною адресою. Земельна ділянка площею 138 кв.м залишена у загальному користуванні співвласників домоволодіння [PERSON] та [PERSON]. Позивач також вказує, що за мировою угодою від 01.09.1992 р. [PERSON] і [PERSON] прийняли на себе зобов'язання до 1 грудня 1992 закласти двері (міжкімнатні) і обладнати вхідні двері з вулиці на житловій площі [PERSON] (51/100 частини будинку № 1), згідно технічного висновку від 12.07.1992 р. [PERSON] зазначає, що [PERSON] продав йому 51/100 частину будинку [ADDRESS], земельну ділянку площею 205 в. м та право спільного користування земельною ділянкою площею 138 кв.м на підставі договору купівлі - продажу № 12126 від 05.01.1996 р. Крім того, позивач вказує, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30.10.2009 року у справі № 2-5721/09 було визнано за [PERSON] в порядку спадкування після смерті [PERSON] право власності на 49/100 частину житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] посилається на те, що він, будучи власником 51/100 будинку [ADDRESS], не має можливості володіти та користуватися своєю власністю через створення перешкод цьому з боку відповідачки [PERSON] Остання не допускає позивача в будинок та користується усім будинком, в тому числі і часткою позивача. Позивач стверджує, що відповідачкою самовільно були знищені вхідні двері, а місце їх розташування закладено цеглою, у внутрішній стіні будинку обладнано прохід, який з'єднав дві самостійні ізольовані частини будинку (49/100 і 51/100) в одне ціле приміщення і привести в первинний стан будинок відповідачка відмовляється Викладені обставини зумовили звернення [PERSON] до суду із відповідним позовом. У судове засідання 25.07.2014 року позивач не з'явився, подав до канцелярії суд заяву, в якій наполягав на задоволенні позовних вимог та просив розглянути справу за його відсутності Відповідачка [PERSON] у судове засідання 25.07.2014 року не з'явилася, повідомлена належним чином (а.с. 243), 24.07.2014 року подала до канцелярії суду заяву про відкладення розгляду справи з посиланням на хворобу. Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Відповідно до ч. 1 ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі, зокрема, першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними. Як вбачається, з матеріалів справи, провадження у справі було відкрито ще 31.07.2013року, представник відповідачки була присутньою у судових засіданнях 09.10.2013року, 05.03.2014 року, 04.06.2014 року, однак у судове засідання 25.07.2014 року не з'явилася, про поважність причин відсутності не повідомила. Неприбуття у судове засідання належним чином повідомленого представника відповідача розцінюється судом як намір затягування розгляду справи. При цьому суд зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги неприбуття у судове засідання належним чином повідомленого представника відповідачки, з урахуванням положень ч. 1 ст. 157 ЦПК України та п. 2 ч. 1 ст. 169 ЦПК України, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання відповідачки [PERSON] про відкладення розгляду справи та не вважає, що її хвороба, до того ж не підтверджена жодними документами, є поважною причиною неявки в судове засідання представника відповідачки. Будучи присутньою у судових засіданнях 09.10.2013року, 05.03.2014 року, 04.06.2014 року представник [PERSON] позов не визнала з підстав, викладених у наданих суду письмових запереченнях. Вказувала, що договір купівлі - продажу № 12126 від 05.01.1996 р., на підставі якого [PERSON] набув у власність 51/100 будинку [ADDRESS], є недійсним, а тому, на думку [PERSON], [PERSON] не є власником спірної частини будинку та не має права володіння і користування ним. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01.09.1992 року було визнано мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON], відповідно до якої визнано за [PERSON] право власності на 51/100 будинку [ADDRESS], які складаються з житлової кімнати 1-3, площею 19,0 кв.м, веранди 1-2 площею 9,9 кв.м, ? частини літньої кухні літ. «Т» з підвалом, ? частини вбиральні літ. «Д», а за [PERSON] - право власності на 49/100 будинку [ADDRESS], виділено у користування [PERSON] земельну ділянку площею 205 кв.м, а [PERSON] - 194 кв.м за вказаною адресою. Земельна ділянка площею 138 кв.м залишена у загальному користуванні співвласників домоволодіння [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8-9). За мировою угодою від 01.09.1992 р. [PERSON] і [PERSON] прийняли на себе зобов'язання до 1 грудня 1992 закласти двері (міжкімнатні) і обладнати вхідні двері з вулиці згідно технічного висновку від 12.07.1992 р. У позивача та в матеріалах справи відсутній технічний висновок від 12.07.1992 р., відповідно до якого було здійснено розподіл спірного домоволодіння, та усі дії суду щодо його розшуку результату не принесли. Судом також встановлено, що [PERSON] продав позивачу [PERSON] 51/100 частину будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу № 12126 від 05.01.1996 р. (а.с. 10-11). Договір зареєстровано ОМБТІ 10.01.1996 року (а.с. 11 на звороті). Посилання позивача на те, що він набув у власність ще й земельну ділянку площею 205 кв.м є помилковими, оскільки у продавця було відсутнє право власності на землю, отже і відчужити його [PERSON] він не міг. Крім того, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30.10.2009 року у справі № 2-5721/09 було визнано за [PERSON] в порядку спадкування після смерті [PERSON] право власності на 49/100 частин житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 12-13). Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідачки [PERSON] щодо недійсності договору купівлі - продажу № 12126 від 05.01.1996 р., на підставі якого [PERSON] набув у власність 51/100 будинку [ADDRESS], оскільки в матеріалах справи відсутнє відповідне судове рішення, що набрало законної сили, про визнання цього правочину недійсним. Так, рішення суду від 25.01.2005 року, яким вказаний договір визнано недійсним (а.с. 176-179), було скасовано апеляційною інстанцією (а.с. 180-182, 238, 239), а рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24.04.2013 року (а.с. 216-218), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської обрості від 06.06.2013 року (а.с. 220-221), було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі - продажу № 12126 від 05.01.1996 р. За таких обставин, судом встановлено, що станом на момент розгляду справи позивач [PERSON] є власником 51/100 будинку [ADDRESS]. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Також ч.1,2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З огляду на чинність правовстановлюючого документу позивача та на існування визнаної судом мирової угоди щодо розділу будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою, яка є обов'язковою для сторін у справі, які є правонаступниками відповідно [PERSON] та [PERSON], суд виходить з того, що позивач обґрунтовано та правомірно вимагає виселення [PERSON] з приналежних [PERSON] 51/100 будинку [ADDRESS], вселення [PERSON] у вказану частину будинку, а також позивач має право користування земельною ділянкою площею 205 кв.м та земельною ділянкою площею 138 кв.м, яка була залишена у загальному користуванні співвласників домоволодіння. Позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та задовольняються судом. Разом із тим суд відмовляє у задоволенні позову як в частині виселення з 51/100 будинку [ADDRESS] членів родини [PERSON], так і в частині вселення у зазначену частину домоволодіння членів сім'ї [PERSON] Суд не може вирішувати питання про виселення з частини будинку як і вселення в цю частину інших не встановлених осіб, які не приймали участі у справі в якості відповідачів та позивачів. Відповідно до п.п. 8, 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким. Резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215 - 217 ЦПК. Суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду (пункт 4 частини першої статті 311, пункт 4 частини першої статті 338 ЦПК). Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В порушення вимог вказаної вище ст. 60 ЦПК України позивач не надав суду належних доказів зміни відповідачкою первісного стану 51/100 будинку [ADDRESS] та земельної ділянки, а тому позов в частині зобов'язання [PERSON] відновити первісний стан 51/100 будинку [ADDRESS], господарських споруд та земельної ділянки площею 205 кв.м згідно технічного паспорту від 20.11.1996 року є недоведеним та судом не задовольняється. Позовні вимоги щодо зобов'язання [PERSON] усунути порушення та перепони, які тривають та мають місце на момент звернення з позовом, є неконкретизованими та абстрактними, а тому підлягають задоволенню лише в частині, що стосується усунення перешкод у володінні та користуванні [PERSON] 51/100 будинку [ADDRESS] та земельними ділянками площею 205 кв.м та 138 кв.м за цією ж адресою. Захист прав, свобод та інтересів осіб є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Таким чином, вимоги позивача відносно прийняття судом рішення щодо захисту його прав та інтересів на майбутнє - після прийняття судом рішення, зокрема шляхом заборони [PERSON] та членам її родини порушувати право власності [PERSON] на 51/100 будинку [ADDRESS], на земельну ділянку площею 205 кв.м та на земельну ділянку загального користування площею 138 кв.м за вказаною адресою згідно технічного паспорту від 20.11.1996 року, що можуть мати місце у майбутньому, є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. До того ж члени родини [PERSON] не приймали участі у справі, не є відповідачами та у позивача відсутнє право власності на земельну ділянку площею 205 кв.м та на земельну ділянку загального користування площею 138 кв.м, а тому захистити неіснуюче право власності на земельну ділянку суд не може. Відповідно до положень ст. 367 ЦПК України підстави для негайного виконання судового рішення відсутні. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Оскільки позивачем не заявлені вимоги про відшкодування судових витрат, у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідачку.

Outcome: partial