Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дніпропетровського районного суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом, в якому просив визнати за ним право власності на домоволодіння № 5 по вул. Чкалова в с. Сурсько-Литовське Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Надав суду заяву про розгляд справи без його участі. [PERSON] звернувся до Дніпропетровського районного суду з позовом в порядку ст. 125 ЦПК України, до [PERSON], [PERSON], третя особа: [PERSON] про визнання права власності та визнання договору недійсним. [PERSON] у судове засідання не зявився, відповідно до письмової заяви просив суд слухати справу за його відсутністю та винести рішення, яким припинити право власності [PERSON] на домоволодіння № 5 по вул. Чкалова в с. Сурсько-Литовське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, про що внести відповідні дані до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; визнати за ним право власності на домоволодіння № 5 по вул. Чкалова в с. Сурсько-Литовське Дніпропетровського району Дніпропетровської області та зареєструвати моє право власності в відповідному розділі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, шляхом внесення відповідних даних; припинити право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], про що внести відповідні дані до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; визнати за ним [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], що знаходиться на третьому поверсі чотирьохповерхового будинку та складається з: 1-а кімната площею 13,1 кв.м., 2-а кімната площею 13,7 кв.м., 3-а кімната площею 18,4 кв.м., кухні площею 10,0 кв.м., вбиральні площею 2,4 кв.м., ванної кімнати площею 4,6 кв.м., коридору площею 7,4 кв.м., комори площею 1,1 кв.м., вбудованої шафи площею 0,7 кв.м., балкону площею 1,3 кв.м., житловою площею 45,2 кв.м., загальною площею 72,7 кв.м., та зареєструвати моє право власності в відповідному розділі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, шляхом внесення відповідних даних; визнати недійсним договір іпотеки № 8/2007/840-К/1030-Н/2 від 31 травня 2007 року укладений між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра»), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], 31 травня 2007 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1593, та в порядку застосування недійсності договору іпотеки зобовязати Ленінський ВДВС Дніпропетровського МУЮ скасувати заборони накладені на нерухоме іпотечне майно, за номерами запису про обтяження 12612568 від 13.06.2012 року, 10238897 від 13.09.2010 року, 3443428 від 19.11.2013 року, 9309493 від 07.04.2015 року, 1844042 від 26.07.2013 року, 5050999 від 31.05.2007 року, 5051365 від 31.05.2007 року, та внести відповідно відомості до державних реєстрів; скасувати заборону на квартиру [ADDRESS], що знаходиться на третьому поверсі чотирьохповерхового будинку та складається з: 1-а кімната площею 13,1 кв.м., 2-а кімната площею 13,7 кв.м., 3-а кімната площею 18,4 кв.м., кухні площею 10,0 кв.м., вбиральні площею 2,4 кв.м., ванної кімнати площею 4,6 кв.м., коридору площею 7,4 кв.м., комори площею 1,1 кв.м., вбудованої шафи площею 0,7 кв.м., балкону площею 1,3 кв.м., житловою площею 45,2 кв.м., загальною площею 72,7 кв.м., накладену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON]; внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про виключення запису з реєстру щодо обтяжень нерухомого майна іпотекою згідно договору іпотеки № 8/2007/840-К/1030-Н/2 від 31 травня 2007 року; внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про виключення з реєстру щодо накладення заборон відчуження нерухомого майна за договором іпотеки № 8/2007/840-К/1030-Н/2 від 31 травня 2007 року; судові витрати покласти на відповідача. Проти винесення заочного рішення суду не заперечує. Відповідачі у судове засідання не зявилися, про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази та наведені доводи, суд дійшов наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів зокрема може бути визнання права(ст. 15-16 ЦК України). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі частиною 2 ст. 114 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що виключною підсудністю районних, районних у містах, міських та міськрайонних судів є позови про зняття арешту з майна, які пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної її частини. Позивач звернувся до суду з вимогами про визнання права власності на домоволодіння № 5 по вул. Чкалова в с. Сурсько-Литовське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, тобто даний спір підлягає розгляду та вирішенню в порядку цивільного судочинства за місцезнаходженням вказаного вище нерухомого майна, тобто Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу (в простій письмовій формі) домоволодіння № 5 по вул. Чкалова в с. Сурсько-Литовське Дніпропетровського району Дніпропетровської області. 14.05.2015 року [PERSON] помер, і після його смерті спадкоємець [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті дядька [PERSON] В процесі підготовки документів про прийняття спадщини [PERSON] дізнався про наявність вищевказаного договору, внаслідок чого звернувся до суду з даним позовом. Окрім цього встановлено, що [PERSON] перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON], під час яких [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] та домоволодіння № 5 по вул. Чкалова в с. Сурсько-Литовське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, за свої особисті кошти. Договір купівлі-продажу квартири від 31 травня 2007 року був оформлений на імя (двоюрідного брата відповідачки) [PERSON], з яким [PERSON] перебував в дружніх стосунках. Після укладення договору купівлі-продажу квартири, за домовленістю між [PERSON] та [PERSON], квартира повинна була оформитись на імя [PERSON] Також встановлено, що на імя відповідачки [PERSON] був оформлений договір купівлі-продажу домоволодіння № 5 по вул. Чкалова в с. Сурсько-Литовське Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Фактичні сімейно-шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] не склалися, тому їх спільне проживання було припинено. На початку грудня 2015 року, [PERSON] дізнався, що 31 травня 2007 року між [PERSON], з однієї сторони, та Відкритим акціонерним товариством Комерційним банком «Надра» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра») з другої сторони, було укладено Кредитний договір № 8/2007/840-К/1030-Н. Згідно з п. 1.1 Кредитного договору банк надав [PERSON] у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 170000,00 доларів США, в строк до 20 травня 2032 року, зі сплатою відсотків у розмірі 12,49% річних, в порядку та на умовах визначених Кредитним договором № 8/2007/840-К/1030-Н від 31 травня 2007 року. Відповідно до п. 2.1 Кредитного договору, в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобовязань щодо погашення Кредиту, сплати відсотків та інших платежів, передбачених цим Договором, можливих штрафних санкцій, позичальник ([PERSON]В.) уклав з банком Договір іпотеки № 8/2007/840-К/1030-Н/2. Згідно вищевказаного Договору іпотеки № 8/2007/840-К/1030-Н/2 від 31 травня 2007 року іпотекодавець [PERSON] передав Відкритому акціонерному товариству Комерційним банком «Надра» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра») в іпотеку наступне нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS], на яку приватним нотаріусом було накладено заборону, та яка належала іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу від 31 травня 2007 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 31 травня 2007 року, за реєстром № 1593. Також в іпотеку було передано домоволодіння № 5 по вул. Чкалова в с. Сурсько-Литовське Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Згідно Технічного паспорту виготовленого станом на 10 березня 2015 року, житловий будинок № 5 по вул. Чкалова в с. Сурсько-Литовське Дніпропетровського району Дніпропетровської області складається з будинку літ. «А», до складу якого входять: 1 коридор площею 4,4 кв.м., 2 комора площею 5,9 кв.м., 3 кухня площею 10,1 кв.м., 4 кімната площею 15,9 кв.м., загальною площею приміщень 36,3 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м., допоміжною площею 20.4 кв.м. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що відповідачі [PERSON]В та [PERSON] розпорядилися належним [PERSON] майном, без згоди [PERSON], і передали в іпотеку належне [PERSON] нерухоме майно, не порадившись з ним. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку». Іпотека, як правовий інститут, виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобовязання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Згідно п. 1.2 Договору іпотеки № 8/2007/840-К/1030-Н від 31 травня 2007 року, заставна вартість Предмету іпотеки становить: 956935 грн. Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Договір був укладений без згоди [PERSON], тому що на час його укладання [PERSON] з [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах і даний договір значно порушує права [PERSON] встановлені чинним законодавством. Враховуючи вимоги ст.65 CК України та ч.2 ст.6 Закону України «Про іпотеку», для укладення договору іпотеки № 8/2007/840-К/1030-Н/2 від 31 травня 2007 року необхідно було отримати нотаріально посвідчену письмову згоду співвласника, а саме [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном,що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до ст.578 ЦК України, майно, що є у спільній власності, може бути передано у заставу за згодою всіх співвласників. Згідно п.25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012 року, №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при оспоренні договору застави (іпотеки), суд має враховувати положення статті 578 ЦК України, згідно з яким майно, що є у спільній власності, може бути передано у заставу лише за згодою іншого з подружжя, який у разі предявлення позову про звернення стягнення на таке майно має бути залучений до участі у справі. У п. «д» п.16 постанови ПВС від 28.04.1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (із змінами) розяснено, що відсутність згоди другого (подружжя) на відчуження спільного майна може бути підставою для визнання недійсною угоди в тому випадку, коли угода потребувала обовязкового нотаріального посвідчення (ст.65 СКУ), або судом установлено, що сторони (сторона) в угоді діяли недобросовісно. Поняття, зміст права власності та його здійснення викладено в нормах ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України. Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що право власності має абсолютний характер, зміст якого становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечувати всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його прав власності з боку будь-яких осіб. Згідно з положенням ч.1 ст.203 ЦК України, правочин не може суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1 ст.205 ЦК України передбачено, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Так як майно придбане за кошти подружжя є спільною сумісною власністю, передано в іпотеку без згоди співвласника (одного з подружжя), то наявність таких обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень ч.1 ст.203, ч.1 ст.205 ЦК України. Згідно ч.1 ст.17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним. Відповідно до п. 1.1 Положення про Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09.06.99 N 31/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 18.08.2004 N 85/5), та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.06.99 за N 364/3657 єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна - це електронна база даних, яка містить відомості про обтяження нерухомого майна, а саме: накладені заборони відчуження та арешти нерухомого майна, вилучення записів про заборони відчуження та арешти нерухомого майна. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи про обтяження нерухомого майна скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. Постановою КМУ «Про затвердження Тимчасового порядку державної реєстрації іпотек від 31.03.2004 N410, п.2 визначено, що Державний реєстр іпотек - єдина комп'ютерна база даних про обтяження і зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою. Відповідно до п. 25 Тимчасового порядку запис про обтяження майна іпотекою може бути виключений на підставі рішення суду з обов'язковим зазначенням порядкового номера запису, а п.26 встановлено, що реєстратор вносить до Реєстру іпотек відомості про виключення запису в день надходження повідомлення чи рішення суду. Відповідно до ст. 652 ЦК України, передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для\~\~\~\~забезпечення\~\~\~\~виконання\~\~\~\~зобов'язання іншої особи-боржника. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку», Іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. Позиції договору іпотеки не ґрунтуються на вимогах національного законодавства, і зокрема, ст. ст. 3, 8, 41, 42, 55 Конституції України, ст. ст. 3, 4, 203 ЦК України, ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», порушують приписи ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про право людини на ефективний засіб юридичного захисту, ст. 1 першого протоколу від 20.03.1952 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права людини мирно володіти своїм майном, а також порушують права позичальника, як споживача банківських послуг, який є слабким суб'єктом вказаних економічних відносин. Опрацювання проектів договору безпосередньо банком та включення до нього жорстких обов'язків споживача, тоді, як надання послуги є обумовленим лише власним розсудом виконавця, є доказом перебування позивача у нерівному становищі та порушення відповідачем принципу свободи договору з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності і розумності. Крім того, у відповідності до ст. 215 ЦК України, та п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду № 9 від 06 листопада 2009 року, підставою недійсності правочину є недодержання сторонами саме на момент вчинення такого правочину вимог встановлених ст. 203 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а згідно з вимогами ст. 215 ЦК України, недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою ст. 203 ЦК України є підставою визнання цього правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільств. Недодержання вказаного положення, а також пунктів другого, третього, п'ятого, шостого ЦК України є підставою для недійсності правочину (ст. 215 ЦК України). Крім цього волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У такому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. При цьому, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його недійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно із ч. 2 ст. 548 ЦК України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. Таким чином, вважаю, що є всі підстави визнати недійсним договір іпотеки № 8/2007/840-К/1030-Н/2 від 31 травня 2007 року укладений між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра»), та визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. З урахуванням викладеного вище, суд прийшов до висновку, що є достатньо законних та обґрунтованих підстав для зняття арешту з нерухомого майна і зняття заборони його відчуження. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Так, ч. 1, 2 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була Надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Таким чином позовні вимоги [PERSON] знайшли своє часткове підтвердження у судовому засіданні, а відтак підлягають частковому задоволенню, оскільки [PERSON] не надав достаній доказів в порчдку ст. 60 ЦПК України для підтвердження позвоних вимог у частині визнання за [PERSON] право власності на домоволодіння № 5 по вул. Чкалова в с. Сурсько-Литовське Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Що стосується позовних вимог [PERSON] про визнання за ним право власності в порядку спадкування за законом на домоволодіння № 5 по вул. Чкалова в с. Сурсько-Литовське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, то вони задоволенню не підлягають оскільки в порушення ст. 60 ЦПК України позивачем не додано доказів на підтвердження позовних вимог, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Судові витрати по справі віднести за рахунок сторін, згідно ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір». На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial