Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

[PERSON] є власником земельної ділянки площею 1,75 га з кадастровим номером 2323685200:04:001:0021 для ведення особистого селянського господарства, розташованої в с. Самійлівка Новомиколаївського району Запорізької області, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 21.04.2015 індексний номер 36545520. Згідно з актом огляду земельної ділянки від 29.04.2015 на земельній ділянці в розмірі 5 соток по вул. Центральній в с. Самійлівка, виділеній для ведення особистого селянського господарства, знаходиться майно [PERSON], яке заважає вільному доступу до земельної ділянки, а саме: два тракторні плуги; сівалка зернова; роторна косарка; культиватор; причіп саморобний; сівалка; зчіпка борони; оприскувач; трактор МТЗ-12; бетонна труба; дошки; цегла; бетонні блоки; бетонні стовпи; дрова; кабіна тракторна; сіноворушилка; борона. Згідно з актом від 13.05.2015, яким зафіксовано огляд земельної ділянки, що належить позивачу, кадастровий номер 2323685200:04:001:0021, відповідач засадив земельну ділянку площею 1,3 га за адресою: вул. Центральна, 1, 3 с. Самійлівка Новомиколаївського району Запорізької області, картоплею, цибулею та соняшником. Відповідач заставив земельну ділянку з кадастровим номером 2323685200:04:001:0021 з однієї сторони технікою, а з другої сторони цієї ділянки розорав громадське пасовище, засіяв багаторічні трави, чим унеможливлює доступ до обробітку ділянки, яка належить позивачу. Обставини, зазначені у вказаних актах від 29.04.2015 та від 13.05.2015 частково підтверджені показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], землевпорядника Самійлівської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області. Проте, свідки у судовому засіданні не змогли достовірно підтвердити те, що частину земельної ділянки з кадастровим номером 2323685200:04:001:0021, площею 1,3 га засіяв саме відповідач, а не його сини, а також те, що вся техніка та будівельні матеріали були розміщені на цій земельній ділянці лише відповідачем. Разом з цим, відповідач у судовому засіданні визнав те, що саме йому належить розміщена на частині земельної ділянки з кадастровим номером 2323685200:04:001:0021, площею близько 5 соток, сільськогосподарська техніка: сівалка зернова; культиватор; саморобний причіп; зчіпка борони; борона; трактор МТЗ-12, та будівельні матеріали бетонні блоки. Отже ця обставина не підлягає доказуванню, відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. За змістом пунктів «а» - «д» частини першої статті 90 ЗК України власники земельних ділянок мають право: продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передати її в оренду, заставу, спадщину; самостійно господарювати на землі; власності на посіви і насадження сільськогосподарських культур, на вироблену продукцію; використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, лісові насадження, водні обєкти, а також інші корисні властивості землі; на відшкодування збитків у випадках передбачених законом; споруджувати жилі будинки, виробничі ті інші будівлі і споруди. Частиною другою статті 90 ЗК України визначено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Належним чином оформлених договірних відносин щодо права користування спірною земельною ділянкою між сторонами не існує. З огляду на викладене, позивачем вірно обрано спосіб захисту його порушеного права власника земельної ділянки, передбачений ч. 1 ст. 391 ЦК України. Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, враховуючи визнання відповідачем того факту, що на частині спірної земельної ділянки позивача розміщено його сільськогосподарська техніка: сівалка зернова; культиватор; саморобний причіп; зчіпка борони; борона; трактор МТЗ-12, а також бетонні блоки, суд визнає обґрунтованими позовні вимоги в частині зобовязання відповідача прибрати зі спірної земельної ділянки це майно та визнає позов таким, що підлягає задоволенню в цій частині. Щодо решти майна, зазначеного в акті 29.04.2015, позивач не надав суду доказів його належності відповідачу, а також доказів того, що відповідач особисто розмістив це майно на спірній земельній ділянці. Також позивачем не доведено і ті обставини, що засівання частини спірної земельної ділянки здійснено відповідачем. При цьому, позивач у судовому засіданні відмовився заявляти клопотання про залучення до участі в справі в якості співвідповідачів синів відповідача, які обробляли спірну земельну ділянку, та яким належить частина сільськогосподарської техніки та будівельних матеріалів, що знаходяться на спірній земельній ділянці. Посилання позивача на те, що відповідач має відповідати як за себе, так і за дії своїх синів, оскільки вони є однією сімєю, суд визнає безпідставними, оскільки юридична відповідальність особи, відповідно до ч. 2 ст. 61 Конституції України, має індивідуальний характер. Таким чином, недоведеність обставин, на які позивач посилався в обґрунтування своїх вимог, а також предявлення позову не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, є підставою для відмови у задоволенні позову в іншій частині вимог про зобовязання прибрати решти сільськогосподарської техніки, будівельного матеріалу та звільнення земельної ділянки від посівів. Щодо вимог позивача про зобовязання відповідача у майбутньому не розміщувати на спірній земельній ділянці сільськогосподарську техніку, будівельний матеріал та інше майно, суд зазначає, що такий обовязок покладено на відповідача чинним законодавством, а завданням цивільного судочинства, відповідно до ст. 1 ЦПК України, є, зокрема захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. У звязку з цим, суд не вбачає необхідності у прийнятті рішення про захист прав особи, порушення яких ще не відбулося, та визнає позов в цій частині таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. До позовної заяви додано квитанцію від 05.05.2015 № 100, якою підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 243,60 грн. Отже, враховуючи часткове задоволення позову, розмір судових витрат, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить: 243,60 грн. /2 = 121,80 грн. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: partial