Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Територіального управління\~Державного бюро\~розслідувань,\~розташованого у\~місті Полтаві про відшкодування моральної шкоди, обґрунтувавши свої вимоги тим, що в ході проведення досудового розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 42017000000000973 від 28 березня 2017 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 367, ч. 1 ст. 375 КК України, в якому позивач є потерпілим, слідчим Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві Шереметом Р.Р. вчинено протиправну тривалу бездіяльність та дії щодо навмисного невиконання Конституції та Кримінального процесуального законодавства України, надмірної тривалості досудового розслідування кримінального провадження, неодноразового прийняття необґрунтованих рішень про відмову у задоволенні клопотань позивача, внаслідок чого йому як потерпілому була завдана моральна шкода, яку він оцінює у 566 760,00 грн. Зазначено, що 14 січня 2020 року, слідчий ТУ ДБР, розташованого у місті Полтаві Шеремет Р.Р. невмотивовано відмовив у задоволенні клопотання позивача як потерпілого у кримінальному провадженні, про проведення судово-психологічної експертизи. Ухвалою слідчого судді Октябрьського районного суду м. Полтави від 05 березня 2020 року, за наслідками розгляду скарги позивача на вищевказану постанову слідчого, її було скасовано. У подальшому, 16 березня 2020 року, слідчим в порушення Конституції та КПК України, без проведення будь-який слідчих дій, та усунення недоліків викладених в ухвалі слідчого судді від 05 березня 2020 року, було повторно винесено необґрунтовану постанову про відмову у задоволенні клопотання позивача про призначення експертизи, без направлення її копії позивачеві, оскарження якої та подання скарги на бездіяльність слідчого не призвело до позитивних результатів. Посилаючись на те, що з вини відповідача він, будучи особою з інвалідністю, людиною похилого віку, онкохворим, був вимушений витрачати свій особистий час і протягом тривалого часу звертатись до суду зі скаргами на бездіяльність слідчого, що призвело до психологічного дискомфорту та почуття несправедливості, у зв`язку із чим він переніс глибокі страждання, з вини слідчого був позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства закону, конституційного права на доступ до правосуддя, та було порушено його психологічне благополуччя, зазначив про спричинення йому моральної шкоди, яку він оцінює у 566 760,00 грн. У поданому до суду відзиві на позовну заяву відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі посилаючись на відсутність будь-яких протиправних дій з боку посадових осіб ТУ ДБР розташованого у\~місті Полтаві стосовно позивача, та жодних доказів на підтвердження його доводів. Відповідно до норм КПК України, слідчий є процесуально самостійною особою у кримінальному провадженні і втручання в його діяльність осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Слідчий уповноважений приймати процесуальні рішення у формі постанов, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні обставин кримінального провадження та доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення. Ухвалою слідчого судді Октябрьського районного суду м. Полтави від 03 червня 2020 року, позивачеві було відмовлено у задоволенні його скарги на постанову слідчого від 16 березня 2020 року, якою було відмовлено у задоволенні клопотання позивача про призначення експертизи, із зазначенням про доведеність слідчим відсутності необхідності у призначенні судово-психологічної експертизи. Посилаючись на повне та всебічне проведення слідчим необхідних слідчих дій та дослідження обставин кримінального правопорушення, та на відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження понесення позивачем моральних страждань, за наявності у нього обов`язку довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіянням шкоди, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Сторони, будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явились, подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Не є спірною обставиною у справі, що Територіальним управлінням\~Державного бюро\~розслідувань,\~розташованого у\~місті Полтаві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 42017000000000973 від 28 березня 2017 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 367, ч. 1 ст. 375 КК України, в якому позивач [PERSON] визнаний потерпілим. 09.01.2020 року [PERSON] , як потерпілий у кримінальному провадженні № 42017000000000973 від 28.03.2017 року за ч. 1 ст.\~364, ч. 1 ст.\~365, ч. 1 ст.\~375 КК України\~як потерпілий звернувся до слідчого ТУ ДБР з клопотанням про призначення йому судово-психологічної експертизи, з метою встановлення розміру компенсації моральної шкоди. спричиненої незаконними діями (а.с.27,27 з.б.). 14.01.2020 року слідчим Першого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, Шереметом Р.Р., за наслідками розгляду вищевказаного клопотання позивача, винесено постанову про відмову у задоволенні клопотання потерпілого [PERSON] про проведення судово-психологічної експертизи (а.с. 22-24). 21.02.2020 року [PERSON] звернувся до Октябрьського районного суду м. Полтави зі скаргою на вищевказану постанову слідчого від 14 січня 2020 року про відмову у задоволенні його клопотання про проведення експертизи. Ухвалою слідчого судді Октябрьського районного суду м. Полтави від 05 березня 2020 року у справі №554/4066/17 (провадження № 1-кс/554/2829/2020), яка набрала законної сили, за наслідками розгляду вищевказаної скарги позивача, постанову слідчого від 14 січня 2020 року було скаовано, а слідчого зобов`язано розглянути клопотання [PERSON] . В ухвалі слідчим суддею зазначено про те, що 14.01.2020 року слідчим Першого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, Шереметою Р.Р. винесено постанову про відмову у задоволенні клопотання про проведення судово-психологічної експертизи. Відмова у задоволенні клопотання мотивувала тим, що в ході досудового розслідування не здобуто доказів, які б вказували на те, які саме протиправні дії відносно [PERSON] вчинено з боку колишнього судді Октябрського районного суду м. Полтави Кузнецовою О.Ю. колишнього начальника Полтавського слідчого ізолятора № 23 Коваленка В.І., колишніх слідчих СУ УМВС України в Полтавській області Лоскот С.С., [PERSON] . Також зазначено, що в ході проведення досудового розслідування не встановлено всі обставини вчинення кримінального правопорушення, які в обов`язковому порядку необхідно викласти в постанові про призначення експертизи відповідно до\~ст. 110 КПК України. Доходячи висновку про скасування вищевказаної постанови слідчого Першого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, Шеремета Р.Р. про відмову у задоволенні клопотання позивача про проведення експертизи, та зобов`язання слідчого розглянути клопотання [PERSON] , слідчий суддя зазначив, що аналіз постанови слідчого про відмову в задоволенні клопотання свідчить, зокрема, про формальну констатацію факту ведення досудового розслідування та про відсутність доказів, які б вказували на те, які саме протиправні дії вчинено відносно [PERSON] . Отже, законодавча вимога щодо вмотивованості постанови слідчого при її винесенні не була дотримана з огляду на те, що вказана постанова носить лише формальний характер без відповідної належної мотивації, без посилання на встановлені органом досудового розслідування фактичні обставини справи. На підставі викладеного, слідчий суддя дійшов висновку, що вимога про скасування оскаржуваної постанови є законною та обґрунтованою (а.с. 18, 18 з.б.). 25 березня 2020 року позивач звернувся до відповідача з клопотанням про негайне виконання вищевказаної ухвали слідчого судді (а.с. 11-12). 21 квітня 2020 року позивач звернувся до начальника Першого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві зі скаргою на грубе порушення Конституції та КПК України слідчим Першого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, Шеремета Р.Р. під час досудового розслідування кримінального провадження № 42017000000000973, в якій посилаючись на грубе порушення слідчим Конституції та КПК України, та невиконання слідчим вимог ухвали слідчого судді Октябрьського районного суду м. Полтави від 05 березня 2020 року, та неприйняття рішення за його повторним клопотанням, чим порушено його конституційне та процесуальне право на доступ до правосуддя, просив зобов`язати слідчого у порядку, передбаченому КПК України, направити позивачеві рішення за його повторним клопотанням про призначення судово-психологічної експертизи, та у розумні строки провести інші необхідні слідчі/процесуальні дії (а.с. 10,10 з.б.). Листом СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві від 30.04.2020 року за №1-4335/15-02-1-20, позивачеві було повідомлено про те, що на виконання ухвали слідчого судді Октябрьського районного суду м. Полтави від 05 березня 2020 року, клопотання позивача було розглянуто, та за результатами його розгляду 16 березня 2020 року, винесено постанову про відмову в задоволенні клопотання (а.с. 9). Згідно із постановою слідчого Першого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, Шеремета Р.Р., від 16.01.2020 року, у задоволенні клопотання потерпілого [PERSON] у кримінальному провадженні № 42017000000000973 від 28.03.2017 року за ч. 1 ст.\~364, ч. 1 ст.\~365, ч. 1 ст.\~375 КК України, про призначення судово-психологічної експертизи відмовлено (а.с. 15-17). Ухвалою слідчого судді Октябрьського районного суду м. Полтави від 03 червня 2020 року у справі №554/4066/17 (провадження № 1-кс/554/7323/2020), було відмовлено у задоволенні скарги [PERSON] на вищевказану постанову слідчого ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, Шеремета Р.Р. про відмову у задоволенні клопотання про проведення судово-психологічної експертизи (а.с. 6-8). Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органу місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтями 1173, 1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 25.05.2016 у справі № 6-440цс16 шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою\~статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої\~статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті\~1173,\~1174\~цього\~Кодексу). Частиною 6 статті 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.\~ \~Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005). Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3.\~19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Суд приходить до висновку про доведеність факту порушення конституційних прав позивача, внаслідок бездіяльності відповідача, про що свідчить відповідне судове рішення. Вказані обставини, а також подальша необхідність звернення позивача до суду, в порядку визначеному приписами КПК України, із заявами/скаргами про усунення перешкод, як особі постраждалої від кримінального правопорушення, доступу до правосуддя, привели до моральних та фізичних страждань позивача, який крім того, є особою похилого віку, при цьому у зв`язку з наявністю тяжких, хронічних захворювань визнаний інвалідом 2 групи безстроково.\~ При цьому відповідно до статті 1174 Цивільного кодексу України та п. п. 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого Постановою КМ України від 03.08.2011 року №845, Державне казначейство України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України виплачує присуджену судом суму відшкодування моральної шкоди. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. \~Моральна шкода полягає: \~1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; \~2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; \~3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; \~4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. \~Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. \~Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. \~Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. \~Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 січня 1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно п. 5 зазначеної Постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи вимоги справедливості, добросовісності та розумності, а також конкретні обставини справи, суд вважає, що з відповідача на користь позивача, на відшкодування моральної шкоди слід стягнути 6000,00 грн. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень\~ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial