Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач в позовній заяві посилався на те, що з 2004 року по теперішній час користується гаражем № 2 загальною площею 22,8 кв.м., що розташований в Обслуговуючому кооперативі «Гаражний кооператив «Автомобіліст» по вул. Батумська 15» по вул. Батумська, буд. 15, м. Дніпропетровськ. Вказаний гараж мав незадовільний вигляд, були відсутні двері, покрівля даху, були тріщини в стінах гаражу. Позивач за свої кошти відремонтував гараж, сплачує відповідні внески до кооперативу, добросовісно відкрито та безперервно володіє вказаним гаражем вже 11 років, право власності на це майно не оформлено. Також позивач є власником ? частини квартири [ADDRESS]. На іншу частину квартири [ADDRESS] право власності було зареєстровано за [PERSON] ? частка квартири та за [PERSON] ? частка квартири. 18.08.1999 року [PERSON] померла, а 24.02.2003 року помер [PERSON]. Після смерті [PERSON] [PERSON] отримала у спадщину після смерті матері ? частину від належної їй частки у квартирі та на підставі договору дарування від 07.08.2007 подарувала позивачу ? частки квартири № 2 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Виконкомівська, буд. 41. Позивач продовжує проживати в цій квартирі, здійснює ремонт у квартирі, сплачує комунальні платежі, більше десяти років постійно, безперервно, відкрито володіє та користується зазначеною квартирою. З урахуванням викладеного, позивач просив суд визнати за [PERSON] право власності на гараж № 2 загальною площею 22,8 кв.м., що розташований в Обслуговуючому кооперативі «Гаражний кооператив «Автомобіліст» по вул. Батумська 15» по вул. Батумська, б. 15, м. Дніпропетровськ та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири № 2, що знаходиться за адресою: будинок № 41, вул. Виконкомівська, м. Дніпропетровськ за набувальною давністю. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] в судові засідання у справі не зявлявся, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, причини пропуску неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON] в судові засідання у справі не зявлявся, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, причини пропуску неявки суду не повідомив. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази, вивчивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та дослідивши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності із статтею 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана доказати ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування згідно із ст. 58 ЦПК України. Разом з тим, суду не надано жодних доказів на підтвердження доводів позивача стосовно того, що позивач з 2004 року користується гаражем № 2 загальною площею 22,8 кв.м., що розташований в Обслуговуючому кооперативі «Гаражний кооператив «Автомобіліст» по вул. Батумська 15» по вул. Батумська, б. 15, м. Дніпропетровськ. Позивачем не надано суду жодних доказів, які б підтверджували факт придбання та належності позивачу спірного гаражу. Також позивачем суду не надано жодних доказів, які б давали суду підстави вважати, що позивач крім права користування спірним гаражем набув право власності на нього за набувальною давністю. Враховуючи викладене, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину квартири № 2, що знаходиться за адресою: будинок № 41, вул. Виконкомівська, м. Дніпропетровськ за набувальною давністю, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Судом встановлено, що на підставі договору дарування ? частини квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 07.08.2007 року та посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 8-1548, позивач є власником ? частини квартири № 2, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Виконкомівська, буд. № 41. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.03.2012 року по справі № 2-1998/11 було встановлено факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON], а саме ? частки квартири [ADDRESS], визнано за [PERSON] в порядку спадкування за законом після [PERSON] право на ? частку квартири [ADDRESS], загальною площею 50,3 кв.м., житловою площею 26,3 кв.м. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.03.2012 року набрало законної сили 25.05.2012 року. На іншу частину квартири [ADDRESS] право власності зареєстровано за [PERSON] ? частка квартири та за [PERSON] ? частка квартири. Згідно свідоцтва про смерть серії І-КИ № 257055, запис в книзі реєстрації актів про смерть № 1305 [PERSON] померла 18 серпня 1999 року. Згідно свідоцтва про смерть серії І-КИ № 478347, запис в книзі реєстрації актів про смерть № 1659 [PERSON] помер 24 лютого 2003 року. 08 лютого 2002 року Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою було видане Свідоцтво про право на спадщину за законом, за яким [PERSON] отримала у спадщину після смерті [PERSON] ? частину від належної їй частки у квартирі № 2 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Виконкомівська, буд. 41. Таким чином, позивач є власником ? частини квартири [ADDRESS], що підтверджено також Витягом № 24200455 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.07.2014 року. З 1994 року по теперішній час позивач проживає у вказаній квартирі. Згідно наданих довідок з житлово-експлуатаційного підприємства позивач з 12.05.2008 року зареєстрований у квартирі № 2 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Виконкомівська, буд. 41, крім позивача, інших осіб не зареєстровано у вказаній квартирі. Згідно наданих квитанцій про сплату комунальних платежів, договорів про користування електричною енергією, на проектні роботи на газифікацію обєкта позивач сплачує комунальні платежі по квартирі в цілому. Спірні відносини є цивільними правовідносинами і регулюються нормами цивільного законодавства України, ст. 47 Конституції України, ст.ст. 328, 344, 392 ЦК України, відповідно до яких кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності здобувається в порядку, визначеному законом. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частина перша ст. 344 ЦК України передбачає, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. При цьому п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 р., норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 р., а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 1 січня 2011 р. Набувальна давність є юридичним фактом. Рішення суду про встановлення факту спливу строку набувальної давності не замінюватиме собою державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а буде лише підставою для її проведення. Набувальна давність (або давність володіння) відноситься до первісних способів набуття права власності, тому що права набувача основані не на минулій власності чи відносинах правонаступництва, а на обов'язковій сукупності обставин, передбачених ч. 1 ст. 344 ЦК України, до яких насамперед відносяться законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Таким чином, у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання права власності на гараж № 2 загальною площею 22,8 кв.м., що розташований в Обслуговуючому кооперативі «Гаражний кооператив «Автомобіліст» по вул. Батумська 15» по вул. Батумська, б. 15, м. Дніпропетровськ за набувальною давністю не підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому не підлягають задоволенню, а позовні вимоги в частині визнання права власності на 1/2 частину квартири № 2, що знаходиться за адресою: будинок № 41, вул. Виконкомівська, м. Дніпропетровськ за набувальною давністю підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 1\~ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial