Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення коштів (1/2 частини) сплачених за період щлюбу з 27.07.2010 року по січень 2015 року по кредитних зобовязаннях одного з подружжя в сумі 229 483.86грн., стягнення судових витрат. У позові зазначено, що 27.07.2010 року був зареєстрований шлюб між сторонами, а згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 05.05.2015 року шлюб розірвано. До укладення шлюбу у [PERSON] були кредитні зобовязання за кредитним договором від 01.11.2006 року укладеного з ПАТ «[PERSON] Аваль» на придбання квартири, в якій вона проживає разом з дитиною. Працюючи за кордоном позивач пересилав відповідачу кошти для погашення кредиту, і під час шлюбу було укладено відповідачем додаткову угоду до кредитного договору від 22.09.2011 року, згідно якої визначено кредитний борг в сумі 30973.87 доларів США, на який необхідно було сплачувати по 250 доларів щомісячно, а згодом 423.02 долара США. Всього позивачем за період з 2011 року по 2015 рік було надіслано відповідачу 24 250 доларів США, з яких частина була для утримання сімї, а решта на погашення кредиту за зобовязаннями відповідача. За графіком сплати кредитних коштів відповідач внесла банку 6375 доларів США з 27.07.2010 року по 15.10.2011 року та 14421 доларів США з 15.10.2011 року по січень 2015 року, а всього 20796 доларів, тому ? частка що підлягає стягненню становить 10398 доларів, що еквівалентно 229 483.86грн. 16.02.2016 року представник позивача уточнила позовні вимоги на підставі витребуваних даних банку, та просила стягнути з відповідача 267637.65 грн. (10238.62 доларів за курсом НБУ станом на 15.02.2016 року). Представник позивача позовні вимоги з уточненнями підтримала та просила стягнути кошти в розмірі 267637.65 грн.. Відповідач та її представник просили суд в задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю. При цьому заперечили в перших судових засіданнях те, що отримані кошти відповідачем від позивача взагалі оплачувались на погашення кредиту, пояснивши, що ці кошти вона витрачала тільки на дитину та її потреби. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 27.07.2010 року був зареєстрований шлюб між сторонами, а згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 05.05.2015 року, яке набрало законної сили 18.05.2015 року, шлюб розірвано (а.с.5-6). До укладення шлюбу у [PERSON] були кредитні зобовязання за кредитним договором №014/0035/74/65043 від 01.11.2006 року укладеного з ПАТ «[PERSON] Аваль» (кредитний ліміт 40000 доларів США строком погашення до 01.11.2026 року) на споживчі цілі (а.с.107-117). За дані кредитні кошти була придбана позичальником квартира по вул.Тичини,61а/1 в м.Івано-Франківську, що ствердив позивач та не спростовувала відповідач, в якій вона проживає разом з дитиною і на даний час. Під час шлюбу, відповідачем як позичальником було укладено додаткову угоду №009-0000-106/18-1-12 від 22.09.2011 року до кредитного договору від 01.11.2006 року, згідно якої станом на її укладення фактична заборгованість позичальника становила в сумі 30973.87 доларів США, та за договірними зобовязаннями визначено сплату з 15.10.2011 року по 15.09.2012 року по 250 доларів щомісячно, а згодом з 15.10.2012 року - 423.02 долара США щомісячно (а.с.7-10). Працюючи за кордоном позивач пересилав відповідачу кошти для погашення кредиту, і на утримання сімї з січня 2011 року по січень 2015 року, квитанції яких судом оглянуто в оригіналі (а.с.42-99). Всього позивачем за період з 2011 року по 2015 рік було надіслано відповідачу 24 250 доларів США, з яких, на переконання позивача, частина була направлена отримувачем для утримання сімї, а решта на погашення кредиту за зобовязаннями відповідача. Враховуючи заперечення відповідача щодо використання отриманих від чоловіка коштів для погашення власних її зобовязань, судом витребувано від кредитора інформацію про кошти оплачені позичальником за період з 27.07.2010 року по січень 2015 року (а.с.119-155, 166-169). Згідно отриманої судом інформації, як доказу оплати коштів позичальником в запитуваний період, заперечення відповідача про наявність факту оплати кредитних зобовязань, була спростована належним доказом. Тому її пояснення в судовому засіданні щодо використання коштів позивача виключно на інтереси дитини суд оцінює критично. Порівнюючи отримані з-за кордону відповідачем від позивача коштів, не вбачається те, що всі кошти були використані тільки на сплату кредиту, та дійсно відповідач використовувала їх і на утримання дитини та потреби сімї. При цьому, є суми які оплачувались позичальником кредитору, що перевищують суму надісланих коштів (наприклад в лютому місяці 2012 року), але на підтвердження того, що ці кошти не є коштами сімї, в т.ч. з надісланих позивачем переказів попередньо, відповідач та її представник жодних доказів суду не надали. За графіком сплати кредитних коштів відповідач внесла банку з 29.07.2010 року по січень 2015 року - 20 477.25 доларів США, з яких по тілу кредиту 6 954.44 доларів США та 13522.81 доларів США по відсотках (а.с.172-174), тому 1/2 частка внесених коштів, що підлягає стягненню становить 267 637.65 грн. (10238.62 долари США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 15.02.2016 року). В даних правовідносинах за цивільною справою, суд керується як нормами цивільного, так і сімейного законодавства, а також зясовано обставини щодо факту укладення кредитного договору до укладення шлюбу, та факту сплати коштів позичальником за власними зобовязаннями під час шлюбу. Про укладення кредитного договору позивач знав, що підтверджено в судових засіданнях його представником, що під час проживання однією сімєю подружжям, кредит позичальником відповідачем у справі, частково оплачувався. Отже, виникнення кредитних зобовязань до укладення шлюбу, поклало обовязки на іншого подружжя (чоловіка) як борг наявний в інтересах сімї, щодо допомоги в погашенню цих кредитних зобовязань дружини. Так, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За вимогами ч.3 цієї статті, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, відповідачем було укладено договір купівлі квартири в якій сімя проживала в подальшому. А в розумінні ч.4 ст.65 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обовязки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обовязки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сімї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сімї. Договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сімї, а на інші потреби, не створює обовязків для іншого з подружжя. Оскільки чоловік передавав дружині грошові кошти у її розпорядження в т.ч. з чітким визначенням частини коштів - на оплату її кредиту, а останні згідно з вимогами ст..60 СК України стають обєктом спільної сумісної власності, то вона вправі була з них і оплачувати кредитні зобовязання. Згідно із ч. 3,4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом, а також майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Під майном ч. 1 ст. 190 ЦК України має на увазі окрему річ, сукупність речей, кошти, а також майнові права та обовязки. Постанова № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачає, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: грошові кошти; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо (п.23). До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини, що виникли за зобовязаннями в інтересах сімї. Таким чином, судом встановлено, що кредитні зобовязання однієї сторони, були взяті щодо виконання подружжям взагалом. Після розірвання шлюбу, квартира, яка була придбана в рахунок кредиту, залишилася у власності відповідача, та не ділилась між колишнім подружжям. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання, оспорювання субєктивного права є підставою для звернення кожної особи до суду за захистом свого особистого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. За змістом ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 4, 15, 16, 190, 368 ЦК України, ст..60, 61, 65 СК України, постановою № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,

Outcome: approved