Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], третя особа - Олександрівська сільська рада Магдалинівського району Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, мотивуючи свої вимоги тим, що є власником житлового будинку [ADDRESS], згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 10.04.2003р. У будинку зареєстровано 3 особи. Відповідач не проживає у зазначеному житловому будинку 15 років, та не сплачує комунальних послуг, не бере участі в утриманні будинку. Однак, для вчинення певних правочинів щодо будинку для забезпечення власних потреб, необхідна згода проживаючих в ньому осіб. Відповідач не проживає разом з позивачем та не допомагає вести господарство, а його реєстрація за зазначеною адресою не дозволяє позивачу як власнику розпоряджатись будинком на власний розсуд, та значно обмежує законні права, а саме не може отримати субсидію. Тому відмова відповідача у добровільному порядку зняття з реєстрації змушує позивача звернутись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, проти постановлення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з'явився, причин свого неприбуття суду не повідомив, хоча належним чином був сповіщений про день, час і місце розгляду справи відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Представник третьої особи Олександрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін в заочному провадженні за згодою позивача та за наявними в справі доказами. Повно, всебічно та об'єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 29 квітня 2003 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а. с. 9-10). У належному позивачу на праві власності будинку зареєстрований, серед інших, його син [PERSON], відповідач по справі, що підтверджується довідкою виданою виконавчим комітетом Олександрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області № 274 від 05.07.2018р. (а. с. 5). Як вбачається з акта обстеження матеріально-побутових умов життя громадянина [PERSON] від 05.07.2018р., що відповідач зареєстрований за адресою [ADDRESS], але на протязі багатьох років разом з позивачем не проживає, проживає на території Російської Федерації (а.с. 8). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). У відповідності до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення будь-яких порушень права власності, вимагати усунення будь-яких перешкод з боку інших осіб, пов'язаних із здійсненням ним володіння, користування або розпорядження належним йому майном. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Вказаний вище закон є спеціальним актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 даного закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язана з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користуватись житловим приміщенням, не суперечить положенням статті 391 та ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідач [PERSON] хоча і є сином позивача, але не є власником або наймачем будинку, який належить на праві власності позивачу, в будинку не проживає. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що відповідач без поважних причин не проживає у спірному будинку, особистих речей в будинку не має, а тому [PERSON] необхідно визнати таким, що втративправо користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: approved