Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-14 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення коштів згідно договорів про заощадження, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 2002 року, вийшовши на пенсію, він користується послугами відповідача У період 2010-2011 років у відділенні №16 Приватбанку «Центральне» міста Тернополя позивач уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» три договори про заощадження власних коштів, які він ніколи, нікому і нікуди не переказував. 27 лютого 2014 року обслуговуючий менеджер повідомила позивача, що кошти з вказаних вкладів можна зняти. У березні 2014 року [PERSON] не зміг зняти свої кошти з вказаних депозитів, менеджери відділення №16 «Приватбанку» відповіли, що вони не бачать вказаних депозитів в комп'ютері. Численні усні та письмові звернення позивача до ПАТ КБ «ПриватБанк» не призвели до отримання ним його коштів. В результаті піврічної тяганини, 24 серпня 2014 року позивач отримав інсульт і вдруге за вказане півріччя швидкою медичною допомогою був госпіталізований в психоневрологічну лікарню. Інсульт і різке погіршення стану здоровя, а також відсутність коштів поставило позивача на межу життя і смерті, призвело і призводить до фізичного та морального страждання. Моральну шкоду, яка нанесена і наноситься позивачу відповідачем, він оцінює в 5000,00 грн. На підставі викладеного [PERSON] просить суд стягнути на його користь з ПАТ КБ «Приватбанк» кошти, що належать йому згідно наступних договорів: договору про заощадження №SAMDN18000710978328 від 24 червня 2010 року (пенсійний накопичувальний); договору про заощадження №SAMDN25000710978850 від 24 червня 2010 року; договору про заощадження №SAMDN25000722394595 від 23 грудня 2011 року, а також просить стягнути з відповідача на його користь у вигляді компенсації за спричинену моральну шкоду та страждання 5000,00 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, однак подав суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити їх в повному обсязі, згідно наданого ним розрахунку коштів, що підлягають до стягнення. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не зявився з невідомої на те суду причини, хоча про день та час судового засідання повідомлявся належним чином. Для проведення судового засідання, яке було призначено на 15 вересня 2015 року, в режимі відеоконференції у приміщенні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області не прибув. Суд вважає, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України суд розглянув справу у відсутності сторін\~без фіксації судового процесу технічними засобами. Дослідивши та оцінивши докази, суд встановив наступне. 24 червня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (Банк) та [PERSON] (Клієнт) укладено договір про заощадження №SAMDN18000710978328 (пенсійний накопичувальний). Згідно даного договору, сума вкладу складає 8000,00 грн. на термін 12 місяців по 24 червня 2011 року включно. Дані кошти повинні поступити на вклад протягом 4-х місяців з дати підписання договору обома сторонами. У разі ненадходження на вклад обумовленої суми грошових коштів в зазначені терміни, вклад вважається розірваним і припиняє свою дію. Процентна ставка по вкладу складає 19,75% річних. У випадку, якщо в строк не пізніше за день закінчення вкладу Клієнт не заявив Банку про відмову від продовження терміну вкладу письмово у відділенні банку або по телефону Клієнтської підтримки, вклад автоматично вважається продовженим ще на один термін, вказаний в п.1 даного договору. Сторони мають право достроково розірвати договір відповідно до чинного законодавства, попередивши про це другу сторону за два банківські дні до дати розірвання договору. Про поверненні вкладу за ініціативою Клієнта, Клієнту повертається сума вкладу і виплачуються проценти за неповний термін вкладу, нараховані на наступних умовах: при поверненні до закінчення 3-х місяців до 6 місяців з дати початку/продовження строку вкладу, проценти нараховуються, виходячи з діючої процентної ставки по вкладу, помноженої на коефіцієнт 0,33; при поверненні в період зверху 3-х до 6 місяців з дати початку/продовження строку вкладу, проценти нараховуються, виходячи з діючої процентної ставки по вкладу, помноженої на коефіцієнт 0,5; при поверненні в період понад 6-ти до 12 місяців з дати початку/продовження строку вкладу, проценти нараховуються, виходячи з діючої процентної ставки по вкладу, помноженої на коефіцієнт 0,67. 24 червня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (Банк) та [PERSON] (Клієнт) укладено також договір про заощадження №SAMDN25000710978850 (Вклад «Стандарт» з щомісячною виплатою). Згідно даного договору, Клієнт передає, а Банк приймає грошові кошти в сумі 1900,00 дол. США на термін 12 місяців по 24 червня 2011 року включно. Процентна ставка по вкладу складає 11 % річних (п.1 договору). Згідно п.6 даного договору у разі, якщо по закінченні строку вкладу Клієнт не заявив Банку про відмову від продовження строку, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк, вказаний у п.1 даного договору. Сторони мають право достроково розірвати цей договір відповідно до чинного законодавства, повідомивши про це іншу сторону за два банківські дні до дати розірвання договору. При поверненні вкладу за ініціативи Клієнта до закінчення мінімального терміну вкладу з дати початку /продовження строку вкладу, Клієнту повертається сума вкладу та виплачуються проценти, нараховані по ставці вкладу «до запитання» за фактичний термін користування вкладом. При поверненні вкладу після закінчення мінімального терміну вкладу з дати початку/продовження строку вкладу, але до закінчення терміну вкладу. Клієнту повертається сума вкладу і виплачуються проценти, нараховані, виходячи з процентної ставки, вказаної в п.1 даного договору, помноженої на коефіцієнт 0,5 (п.7 договору). 23 грудня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (Банк) та [PERSON] (Клієнт) укладено також договір про заощадження №SAMDN25000722394595 (Вклад «Стандарт, 12 міс.») Згідно даного договору, Клієнт передає, а Банк приймає грошові кошти в сумі 400,00 дол. США на термін 12 місяців по 24 грудня 2012 року включно. Процентна ставка по вкладу складає 8 % річних. У разі, якщо по закінченні строку вкладу Клієнт не заявив Банку про відмову від продовження строку, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк, вказаний у п.1 даного договору. Сторони мають право достроково розірвати цей договір відповідно до чинного законодавства, повідомивши про це іншу сторону за два банківські дні до дати розірвання договору. При поверненні вкладу за ініціативи Клієнта до закінчення мінімального терміну вкладу з дати початку /продовження строку вкладу, Клієнту повертається сума вкладу і виплачуються проценти, нараховані по ставці вкладу «до запитання» за фактичний термін користування вкладом. При поверненні вкладу після закінчення мінімального терміну вкладу з дати початку/продовження строку вкладу, але до закінчення терміну вкладу. Клієнту повертається сума вкладу і виплачуються проценти, нараховані, виходячи з процентної ставки, вказаної в п.1 даного договору, помноженої на коефіцієнт 0,5. Як вбачається із клієнтської виписки по договору №SAMDN25000710978850 від 24 червня 2010 року, станом на 24 лютого 2011 року на карточці залишок коштів становить 2023,28 дол. США. Згідно клієнтської виписки по договору №SAMDN25000722394595 від 23 грудня 2011 року станом на 27 лютого 2014 року залишок коштів на карточці становить 442,77 дол. США. 04 квітня 2014 року [PERSON] звернувся із письмовою заявою до голови ПАТ КБ «ПриватБанк», в якій просить забезпечити йому вільний доступ до його збережень, які знаходяться на рахунках згідно договорів №SAMDN25000710978850 від 24 червня 2010 року та №SAMDN18000710978328 від 24 червня 2010 року, оскільки його рахунки заблоковані і він не може ними розпоряджатись. Як вбачається із заяви [PERSON] від 20 червня 2014 року, поданої керівнику відділення №16 ПАТ КБ «ПриватБанк», позивач звертався із проханням розірвати договори №SAMDN18000710978328 від 24 червня 2010 року та №SAMDN25000710978850 від 24 червня 2010 року та виплатити суму, що належить йому. Відповідно до витягу з історії хвороби №06651 хворого [PERSON], наданого Тернопільською обласною комунальною клінічною психоневрологічною лікарнею, хворий в період з 25 серпня 2014 року по 09 вересня 2014 року перебував на стаціонарному лікуванні в ІІІ неврологічному відділенні ТОККПНЛ з діагнозом: ішемічний інсульт. Змістом ч.1 ст.631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором ч.1 ст.1058 ЦК України). В силу ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Зі змісту ч.1 ст.1060 ЦК України вбачається, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Згідно ч.5 ст.1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Судом встановлено, що позивач після закінчення строку дії договорів звернувся до відповідача із заявою про повернення банківського вкладу та нарахованих за ним відсотків, однак коштів згідно договорів позивачем отримано не було. Відповідно до ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. В силу п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Суд погоджується із розрахунком заборгованості, який наданий позивачем, вважає, що він проведений вірно, а тому загальна сума коштів, що підлягають стягненню згідно договору про заощадження №SAMDN18000710978328 (пенсійний накопичувальний) від 24 червня 2010 року, договору про заощадження №SAMDN25000710978850 (Вклад «Стандарт» з щомісячною виплатою) від 24 червня 2010 року та договору про заощадження №SAMDN25000722394595 (Вклад «Стандарт, 12 міс.») від 23 грудня 2011 року, становить 15900 грн. та 3457 дол. США. 15 вересня 2015 року Національним Банком України встановлений такий офіційний курс гривні до долара США: 100 доларів США 2195.2695 грн. За вказаних обставин, суд вважає, що позовні вимоги в частині повернення вкладів з нарахованими відсотками підлягають до задоволення, як обґрунтовано заявлені і такі, що відповідають вимогам чинного законодавства України, оскільки на момент розгляду справи відповідач своїх зобовязань за договорами банківських вкладів №SAMDN18000710978328 (пенсійний накопичувальний) від 24 червня 2010 року, №SAMDN25000710978850 (Вклад «Стандарт» з щомісячною виплатою) від 24 червня 2010 року та №SAMDN25000722394595 (Вклад «Стандарт, 12 міс.») від 23 грудня 2011 року не виконав, а тому порушені права вкладника підлягають захисту в судовому порядку шляхом стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» в користь [PERSON] суми депозиту з нарахованими відсотками в розмірі 15 900 грн. та 3 457 дол. США, що в еквіваленті становить 75\~890,46 грн., разом 91\~790,46 грн. Позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди суд вважає безпідставними, оскільки, відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі на відшкодування збитків та моральної шкоди. Зазначена стаття передбачає відшкодування моральної шкоди, лише у випадку, коли це встановлено законом або договором. Тому, якщо сторони при укладенні договору передбачили таку відповідальність за порушення зобов'язань, то вимога про стягнення моральної шкоди підлягає задоволенню з урахуванням положень, встановлених ст.23 ЦК України та роз'яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (з відповідними змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Якщо ж умовами договору не визначено моральну (немайнову) шкоду, як один із видів відповідальності, вона підлягає відшкодуванню лише у випадках, передбачених законом. При цьому ст.611 ЦК України не слід розуміти так, що вона відсилає до ст.16 цього Кодексу, яка серед способів захисту права називає відшкодування моральної (немайнової) шкоди, оскільки спеціальна норма (п.4 ч.1 ст.611 ЦК України) не може відсилати до загальної норми (п.9 ч.1 ст. 16 ЦК України). Не можуть застосовуватись до правовідносин, що виникли з порушення договірного зобов'язання, й положення глави 82 ЦК України, які врегульовують правила деліктної відповідальності. Тому у випадку невиконання зобов'язань, в тому числі неповернення банківського вкладу, положення ст.1167 ЦК України (підстави відповідальності за завдану моральну шкоду), не застосовуються. Водночас, суд не виключає стягнення моральної шкоди, заподіяної в результаті доведених неправомірних дій працівників банку, у випадках виникнення деліктних правовідносин. Згідно із ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Однак позивач не навів належного обґрунтування позовних вимог немайнового характеру, не зазначив докази, що підтверджують позовні вимоги в цій частині, не вказав з яких саме міркувань він виходив, визначаючи розмір суми відшкодування моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Факт заподіяння [PERSON] моральної шкоди з вини працівників банку в судовому засіданні не підтвердився, а тому суд приходить до висновку, що в задоволенні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Судовий збір в розмірі 917,90 грн. підлягає стягненню з відповідача в користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial