Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користуванням жилим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що він є власником квартири [ADDRESS] , відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру серії [NUMBER] від 31.07.1997 р. За даною адресою, також зареєстроване місце проживання відповідача, яка є донькою позивача, однак відповідачка у зазначеній квартирі не проживає з 2005 року, оскільки вона виїхала зі своєю матір`ю на проживання за іншою адресою, яка на даний час позивачу не відома. Відомо те, що відповідачка є громадянкою Хорватії, речі її в квартирі відсутні, в оплаті за комунальні послуги та утримання житла у часті не приймає, квартирою не цікавиться. З огляду на викладене, позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки остання не проживає в ньому без поважних причин понад один рік. Позивач направив до суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та наполягає на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи судом повідомлялась за місцем зареєстрованого проживання. Враховуючи відсудність згоди позивача на проведення заочного розгляду справи, суд вважавє за необхідне проводити розгляд справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд, заслухавши позивача та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до копії свідоцтва про народження, [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] (а.с.7). Відповідно до копії свідоцтва про право власності на квартиру від 31.07.1997р., [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS] (а.с.8). Відповідно до актів про непроживання особи від 01.02.2019р., 03.09.2019р., [PERSON] , зі слів власника квартира, не проживає з 2005 року в квартирі [ADDRESS] (а.с.10,11). Позивачу на підставі ордеру № 5892 серії А від 13.07.1984 року та витягу з розпорядження № 993 від 18.09.2003 р. належить квартира [ADDRESS] . Згідно до довідки про склад сім`ї виданої кправлінням «Центр комунального сервісу № 35» в м. Київ від 21.05.2016 р. № 1246 в квартирі зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] - відповідач. Однак відповідач не проживає в житловому приміщенні понад один рік без поважних причин про що складено Акти про проживаючих осіб в даній квартирі за № 1 від 24.05.2016 р, № 2 від 11.09.2019 р. представниками обслуговуючої організації ЖЕД - 306 та ЖЕД - 310. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Разом з цим, згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим будинком. Такі ж вимоги стосуються і колишніх членів сім`ї власника житла. Враховуючи викладені в позові обсатвини, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в квартирі понад один рік, а тому позовна заява підлягає задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved