Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до Оріхівського районного суду Запорізької області із вказаним позовом, в якому, після декількох уточнень просив встановити факт прийняття [PERSON] спадщини за заповітом після смерті його матері [PERSON], яка сталася 07.04.2002 року, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини; визнати недійсним Договір дарування від 12.12.1992 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений секретарем виконавчого комітету Комишуваської селищної ради народних депутатів Запорізької області (реєстровий № 212); визнати незаконним та скасувати Рішення Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області від 25.02.2003 року № 27 в частині виділення [PERSON] земельної ділянки за адресою Оріхівський район, смт Комишуваха, вул. Шевченка, 56, площею 0,16 га після смерті жінки [PERSON] на підставі Договору дарування від 12.12.1992 року за № 212; визнати за позивачем в порядку спадкування за заповітом після [PERSON], яка померла 07.04.2002 року, право власності на нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці площею 1661 кв. м за адресою Запорізька область, Оріхівський район, смт Комишуваха, вул. Шевченка, 60. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач є сином [PERSON], яка померла 07.04.2002 року, та за життя склала заповіт, яким заповідала все своє майно позивачу, в тому числі спірний житловий будинок. Позивач своєчасно прийняв спадщину в порядку ст. 549 ЦК УРСР, що був чинним на час відкриття спадщини, шляхом вступу в управління та фактичне володіння спадковим майном, однак із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину в нотаріальному порядку не звертався, правовстановлюючих документів на спадкове майно не отримував. Після смерті матері позивача залишався живим також його батько, [PERSON], який також проживав у спірному будинку, а 17.08.2013 року уклав шлюб з відповідачем [PERSON] Через рік, 15.08.2014 року, батько позивача також помер, у звязку з чим відкрилась його спадщина. Вважаючи, що до складу спадщини [PERSON] входить спірний житловий будинок, із заявами про прийняття його спадщини до нотаріуса звернулись відповідачі [PERSON], яка вважала себе спадкоємцем першої черги за законом як дружина померлого, та [PERSON], яка вважала себе спадкоємцем другої черги за законом як сестра померлого. При цьому виявилось, що існує Договір дарування від 12.12.1992 року, посвідчений секретарем виконавчого комітету Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області за реєстровим № 212, на підставі якого мати позивача, [PERSON], подарувала спірний будинок батькові позивача. Крім того, на підставі вказаного Договору дарування, Рішенням Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області від 25.02.2003 року № 27 [PERSON] була виділена земельна ділянка під спірним будинком площею 0,16 га. Однак, за ствердженням позивача, вказаний Договір дарування від 12.12.1992 року є недійсним, оскільки батьки його насправді не укладали, а їх підписи на ньому підроблені. Через те, що виник спір щодо права на успадкування вказаного житлового будинку, позивач був позбавлений можливості оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку та змушений звернутись до суду. В судовому засіданні позивач та його представник, адвокат [PERSON], позовні вимоги підтримали, пославшись на факти та норми права, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON] та [PERSON], треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, - приватний нотаріус Оріхівського районного нотаріального округу [PERSON], Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Оріхівської районної ради Запорізької області, про визнання права власності на спірний будинок в порядку спадкування за законом. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що останнім власником спірного будинку був [PERSON] на підставі Договору дарування від 12.12.1992 року, з яким [PERSON] на момент його смерті перебувала у зареєстрованому шлюбі, а тому є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, оскільки інші спадкоємці першої черги спадщину не прийняли. Крім того, [PERSON] заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, подавши позов до виконавчого комітету Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області, [PERSON] та [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - приватний нотаріус Оріхівського районного нотаріального округу [PERSON], про визнання неправомірними дій виконавчого комітету Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області щодо реєстрації 17.08.2013 року шлюбу між [PERSON] та [PERSON], скасування відповідного актового запису про реєстрацію шлюбу, визнання цього шлюбу неукладеним, а також про визнання права власності в порядку спадкування за законом на будинок за адресою Запорізька область, Оріхівський район, смт Комишуваха, вул. Шевченка, 60. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що [PERSON] не укладав шлюб з [PERSON], відповідний актовий запис та свідоцтво про укладення шлюбу були вчинені внаслідок неналежних дій посадових осіб виконавчого комітету Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області, а тому [PERSON] не може бути спадкоємцем спірного майна за законом, а право на цю спадщину має бути визнано за [PERSON] як єдиний спадкоємцем другої черги за законом щодо майна [PERSON], оскільки вона є його єдиноутробною сестерою. Всі ці позовні вимоги були обєднані в одне провадження в порядку ст. 123 ЦПК України. Під час судового розгляду [PERSON] та [PERSON] відмовились від своїх позовів, у звязку з чим ухвалами від 11.04.2017 року провадження у справі щодо цих позовних вимог було закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 205 ЦПК України. При цьому щодо вимог [PERSON] про визнання неправомірними дій виконавчого комітету Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області щодо реєстрації 17.08.2013 року шлюбу між [PERSON] та [PERSON], скасування відповідного актового запису про реєстрацію шлюбу, провадження у справі було закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, оскільки ці вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Також [PERSON] та [PERSON] подали письмові заяви, які підтвердили в судовому засіданні, про визнання первісного позову [PERSON] до них. Представники [PERSON] вказану заяву підтримали. Представник виконавчого комітету Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області [PERSON] пояснив, що обставини складання заповіту [PERSON] та укладення Договору дарування від 12.12.1992 року йому нічого невідомо, і тому в цьому питанні він покладається на розсуд суду. Разом з тим [PERSON] повідомив, що станом на 2003 рік він перебував на посаді селищного голови в Комишуваській селищній раді і може підтвердити, що Рішення від 25.02.2003 року № 27 він не підписував, в архіві ради таке рішення відсутнє. Представник КП «БТІ» Оріхівської районної ради Запорізької області [PERSON] пояснила, що це підприємство виготовила технічний паспорт на спірний будинок на підставі заяви [PERSON], яка на підтвердження своїх прав надала копію Договору дарування від 12.12.1992 року та реєстраційне посвідчення, а також інші документи. Щодо суті позовних вимог третя особа покладається на розсуд суду. Представник КП «Імпульс» [PERSON] пояснив, що єдиним записом про реєстрацію права власності на спірний будинок у відповідній реєстраційній книзі є запис про реєстрацію права за [PERSON] на підставі відповідного рішення суду. В подальшому жодних реєстраційних дій щодо спірного обєкта нерухомості не проводилось, а тому він покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд приходить до такого. Судом встановлено, на Рішенням народного суду Оріхівського району Запорізької області від 28.12.1965 року за [PERSON] визнано право власності на домоволодіння № 56 по вул. Шевченка у смт Комишуваха Оріхівського району Запорізької області. Висновок про реєстрацію цього будинку було складено у Запорізькому міжміському БТІ 23.03.1973 року, про що до відповідної реєстраційної книги, був зроблений реєстраційний запис № 1247. Вказане майно [PERSON] було визнано судом в порядку розділу майна, набутого у шлюбі з [PERSON], який був розірваний, а [PERSON] повернула собі дівоче прізвище «Третяк». Відповідно до Довідки № 1358 від 17.06.2016 року, виданої Комишуваською селищною радою Оріхівського району, у 1989 році була проведена перенумерація спірного житлового будинку, після якої йому був присвоєний номер 60. 17.04.1970 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та взяла його прізвище, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії ІІ-АГ № 568718, виданим Комишуваською селищною радою Оріхівського району Запорізької області, і до смерті перебувала у вказаному шлюбі. Позивач [PERSON] є сином [PERSON], якого вона народила у шлюбі з [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії ГД № 015488, виданим Комишуваським райбюро ЗАГС 09.07.1957 року. 23.12.1992 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Комишуваськоїселищної ради Оріхівського району [PERSON] (реєстровий № 444), яким все своє майно заповіла позивачу [PERSON] 07.04.2002 року [PERSON] померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії І-ЖС № 302560, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Оріхівського районного управління юстиції у Запорізькій області 11.04.2002 року. У звязку із смертю [PERSON] за нею відкрилась спадщина, до складу якої входив спірний житловий будинок. Позивач не вчинив дій щодо отримання правовстановлюючих документів на підтвердження свого права власності на спірний житловий будинок, що виникло в порядку спадкування за заповітом. Із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивач звернувся до Оріхівської державної нотаріальної контори лише 06.04.2016 року, однак йому було відмовлено постановою нотаріуса від 08.04.2016 року з посиланням на відсутність у спадковій справі відомостей про прийняття ним спадщини у встановлені законом строку. Водночас особами, які беруть у справі, не оспорюється, що позивач спадщину прийняв своєчасно в порядку ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР 1963 року, шляхом вступу в фактичне управління та володіння майном, а тому в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню і є встановленою. Відповідно до ст. 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). При цьому потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Станом на час придбання [PERSON] спадкового майна були чинними Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, а також Перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджені заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року. Зазначені нормативні акти передбачали обовязкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції). Проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] набула спірне нерухоме майно у власність відповідно до законодавства, чинного на момент його придбання, у звязку з чим воно може виступати обєктом спадкування. Позивач є спадкоємцем за заповітом, спадщину прийняв, що ніким не оспорюється, а тому відсутність у позивача правовстановлюючих документів, що відповідали вимогам законодавства на час розгляду справи судом, саме по собі не може бути підставою для відмови у захисті права. При цьому доводи позивача в обґрунтування вимоги про визнання недійсним Договору дарування від 12.12.1992 року, за яким [PERSON] начебто подарувала [PERSON] спірний житловий будинок, обґрунтованими, оскільки вони знайшли своє підтвердження дослідженими в суді доказами. Так, в судовому засіданні був оглянутий оригінал книги реєстрації нотаріальних дій за 1992 рік, яка велась у виконавчому комітеті Комишуваської селищної ради Оріхівського району. За реєстровим номером 212, який вказаний у Договорі дарування від 12.12.1992 року, у цій книзі міститься запис зовсім про іншу нотаріальну дію, яка була вчинена 19.06.1992 року. За 12.12.1992 року у книзі не міститься жодного запису, оскільки ця дата випадала на суботу неробочий день. Крім того, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала суду показання про те, що вона дійсно у 1992 році працювала секретарем виконавчого комітету Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області, однак вказаного договору не посвідчувала, а відповідний посвідчувальний підпис на договорі вчинений не її рукою. Також суд бере до уваги той факт, що у договорі дарування адреса спірного будинку зазначена як вул. Шевченка, 56, тоді як згідно раніше вказаної довідки селищної ради, перенумерація будинків відбулась ще у 1989 році, і адреса змінилась на вулицю Шевченка, 60. Також сумнівності договору додає та обставина, що він начебто укладений за девять днів до складання [PERSON] заповіту на користь позивача, яким вона розпорядилась зовсім по-іншому. Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, який був чинний на момент складання договору, було передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК УРСР До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу, тобто договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої [PERSON] народних депутатів. Оскільки судом встановлено, що Договір дарування від 12.12.1992 року не був належним чином нотаріально посвідчений, він не може вважатись таким, що відповідає закону, та підлягає визнанню недійсним з моменту укладення. Судом також встановлено, що Рішення Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області від 25.02.2003 року № 27 селищним головою не підписувалось, оригіналу його не існує, а щодо виділення земельної ділянки [PERSON] ґрунтувалось на недійсному договорі дарування, що має наслідком визнання цього рішення таким, що не відповідає вимогам закону, та його скасування у відповідній частині. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 47, 277, 244, 548, 549 ЦК УРСР, ст. ст. 392, 1258, 1261, 1268, 1275, 1297 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved