Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 02.05.2009 року, актовий запис №509. Позивач подав до суду заяву, в якій підтримав заявлені позовні вимоги, проти заочного розгляду справи не заперечував, просив розглядати справу за його відсутності, та звернув увагу суду на відсутність потреби в наданні часу для примирення. Відповідач в судове засідання не з'явилася, хоч про час і місце судового розгляду повідомлялася у встановленому порядку, а тому, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки суд не повідомила, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 02.05.2009 року, виданого відділом РАЦСу Івано-Франківського міського управління юстиції, сторони зареєстрували шлюб 02.05.2009 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 509 (а.с.3). Від шлюбу сторони дітей не мають. В ході судового розгляду справи встановлено, що в сторін постійно виникало непорозуміння, шлюб існує формально, цінності сторін та погляди на життя суттєво відрізняються. Згідно з ч. 2 ст.104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. В ч.1 ст. 110 Сімейного кодексу України зазначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України). Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Позивач проти надання часу для примирення заперечив, посилаючись на його недоцільність та неможливість їх примирення через фактичне небажання продовжувати сімейні відносини. Таким чином, оскільки в судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім'ї є неможливим, миритися вони не бажають, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а збереження шлюбу є недоцільним. З огляду на викладене та з урахуванням положень ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 104, 105, 110, 112 СК України,

Outcome: approved