Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території в порядку ст. 257-1 ЦПК України. Свою заяву мотивує тим, що 31 серпня 2017 року у м. Донецьк померла [PERSON], [INFO], яка доводилась йому матірю. В звязку з тим, що м. Донецьк є окупованою територією, отримати свідоцтво про смерть не являється можливим. Факт смерті [PERSON] підтверджує лікарським свідоцтвом про смерть № 223 від 01.09.2017 р. та довідкою про причину смерті № 223 від 01.09.2017 р., виданими комунальною установою «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 9 міста Донецька». З метою отримання свідоцтва про смерть 13.10.2017 р. [PERSON] звернувся до Луцького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області. Однак, отримав відмову у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] з посиланням на невідповідність предявленого заявником документа для підтвердження факту смерті формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», а тому, він змушений звернутись до суду. Просить встановити факт смерті [PERSON], [INFO], місце смерті м.Донецьк, яка настала 31 серпня 2017 року. Заявник в судове засідання не зявився, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився, причини неявки суд не повідомив. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території. З матеріалів справи встановлено, що матір заявника [PERSON] проживала в м. Донецьк на тимчасово окупованій території України та померла 31 серпня 2017 року у віці 79 років. Факт родинних відносин заявника та [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про народження заявника, серії III-УР №572404, відповідно до якого [PERSON] народився 04 січня 1961 року, його матір [PERSON] (а.с.5). Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 223 від 01.09.2017 р. (а.с.6) та довідки про причину смерті № 223 від 01.09.2017 р. (а.с. 7), виданими комунальною установою «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 9 міста Донецька», [PERSON], [INFO], померла 31 серпня 2017 р. вдома за адресою: м.Донецьк, район Ленінський, вул.Гонімова, 2. Причина смерті: хронічна судинно-мозкова недостатність III ст., внаслідок інфаркту мозку, церебрального склерозу. Свідоцтвом про смерть серії ДНР №077573 від 01 вересня 2017року стверджується, що [PERSON], померла у віці 79 років, дата смерті 31 серпня 2017 року (а.с.8). Місто Донецьк станом на час розгляду даної справи знаходиться на тимчасово окупованій території України і у відповідності до розпорядження КМУ від 07 листопада 2014 року № 1085-р входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Вказана обставина позбавляє заявника можливості зареєструвати факт смерті матері у встановленому Законом порядку. Відповідно до п.8 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Оскільки заявник позбавлений можливості в іншому, ніж у судовому порядку встановити факт смерті своєї матері на тимчасово окупованій території, а також надати для реєстрації смерті документи, передбачені законодавством України, оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що факт смерті [PERSON], [INFO], в м. Донецьк 31 серпня 2017 року підтверджується наданими суду доказами, тому є правові підстави для задоволення заяви і для встановлення факту смерті. Задоволення заяви має для заявника юридичне значення, оскільки необхідне для реєстрації смерті [PERSON] в органах РАЦС відповідно до законодавства України та подальше оформлення спадкових прав. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 257-1 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. Таким чином, рішення у даній справі підлягає до негайного виконання.

Outcome: approved