Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

[PERSON] \~звернувся до\~Суворовського районного\~суду м.\~Одеси з\~позовом в\~якому просить\~стягнути з [PERSON] на свою користь 213583,84 грн. заборгованості, що складає суму 3% річних в сумі 24186,00 грн. та 189397,94 грн. інфляційних витрат. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що [PERSON] , який діяв на підставі довіреності, виданої [PERSON] та був уповноважений довірителем на продаж належного останньому автомобіля за ринковою ціною, 13.02.2015 року продав [PERSON] належний [PERSON] автомобіль марки «Ford», модель «Focus», рік випуску 2008, реєстраційний номер [NUMBER] . Після реалізації вказаного автомобіля, [PERSON] , як повірений, гроші, які мали бути отримані від продажу вказаного автомобіля по ринковій ціні в сумі 225490,95 грн., [PERSON] , як довірителю, не повернув та користувався вирученими коштами впродовж тривалого часу (з 14.02.2015 року по 11.09.2018 року), чим порушив виконання грошового зобов`язання, а відтак, відповідно до ст. 625 ЦК України, має сплатити на користь позивача 3% річних та інфляційні втрати. Ухвалою Суворівського районного суду м. Одеси від 02.01.2019 року відкрито загальне позовне провадження та призначено проведення підготовчого засідання. 02.01.2019 року ухвалою Суворівського районного суду м. Одеси вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на земельну ділянку, за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5123782000:02:002:0531. 12.03.2019 року від відповідача до суду надійшов відзив, в якому [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що постановою апеляційного суду Одеської області від 11.09.2018 року, якою було частково скасовано рішення Суворівського районного суду м. Одеси від 12.04.2017 року, встановлено, що правочин по відчуженню автомобіля марки «Ford», модель «Focus», рік випуску 2008, реєстраційний номер [NUMBER] , укладений між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, та [PERSON] є недійсним, а сам автомобіль має бути повернутий [PERSON] , а відтак, даний позов є штучним та надуманим. Ухвалою Суворівського районного суду м. Одеси від 13.03.2019 року цивільну справу направлено до Приморського районного суду м. Одеси за підсудністю. Після отримання справи Приморським районним судом м. Одеси (суддя Бондар В.Я), ухвалою від 26.04.2019 року, позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк на усунення недоліків. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.06.2019 року, позовну заяву [PERSON] , у зв`язку з не усуненням недоліків, залишено без розгляду. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18.07.2019 року скасовано заходи забезпечення позову по справі. Не погодившись з ухвалою суду від 21.06.2020 року, позивач подав апеляційну скаргу від 29.07.2019 року. Постановою Одеського апеляційного суду від 06.04.2020 року ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 21.06.2019 року скасовано, а справу направлено до першої інстанції для продовження розгляду. Після повернення цивільної справи до Приморського районного суду м. Одеси, ухвалою від 17.04.2020 року справа прийнята до розгляду та призначено спрощене провадження з викликом сторін з призначенням судового засідання на 18.06.2020 року. Ухвалою суду від 16.06.2020 року заяву [PERSON] про забезпечення позову повернуто заявникові. 16.06.2020 року [PERSON] подав уточнену позовну заяву, в якій просив стягнути на свою користь з [PERSON] 260254,84 грн., з яких 36140,33 грн. 3% річних, а 224114,51 грн. інфляційні втрати. 18.06.2020 року в судовому засіданні оголошено перерву до 15.07.2020 року. Ухвалою суду від 09.07.2020 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. 15.07.2020 року [PERSON] подані доповнення до відзиву, в яких відповідач наголосив на тому, що постановою Верховного Суду від 10.04.2019 року скасовано постанову апеляційного суду Одеської області від 11.09.2018 року в частині задоволення позовних вимог [PERSON] та залишено в силі в цій частині рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12.04.2017 року, а також встановлено, що укладаючи правочин по відчуженню автомобіля, [PERSON] діяв в межах чинного законодавства з урахуванням повноважень, наданих йому [PERSON] на підставі довіреності. 15.07.2020 року за клопотанням позивача розгляд справи відкладено на 10.08.2020 року. 22.07.2020 року [PERSON] подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що через вимушену необхідність при покупці 24.10.2014 року автомобіля марки «Ford», модель «Focus», рік випуску 2008, реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти під заставу вказаного транспортного засобу. Для забезпечення можливості в подальшому задовольнити свої вимоги за рахунок вказаного автомобіля, 24.10.2014 року [PERSON] видав довіреність на розпорядження вказаним автомобілем на ім`я [PERSON] та [PERSON] . 13.02.2015 року [PERSON] відчужив вказаний транспортний засіб [PERSON] , діючи в рамках повноважень, встановлених довіреністю від 24.10.2014 року, що позивач вважає незаконним, так як наполягає на тому, що застава автомобіля була вчинена лише з метою гарантії виконання грошового зобов`язання, а не з метою перепродажу вказаного автомобіля. 08.04.2015 року довіреність була скасована, а тому позивач вважає подальше відчуження автомобіля 10.04.2015 року на користь [PERSON] незаконним. 10.08.2020 року судом надано час для примирення сторін та відкладено слухання справи на 09.09.2020 року. 09.09.2020 року у зв`язку з неявкою сторін, розгляд справи відкладено на 02.11.2020 року. 02.11.2020 року у зв`язку із занятістю судді в кримінальній колегії, розгляд справи відкладено на 12.11.2020 року. 12.11.2020 року у судове засідання сторони не з`явилися, від представника відповідача надійшла заява про проведення судового засідання за його відсутності, представник просив залишити позов без задоволення. Від позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із поганим самопочуттям. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Недобросовісним користуванням процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, вчинення дій,\~що спрямовані\~на безпідставне\~затягування чи\~перешкоджання розгляду\~справи,\~нез`явлення\~учасників судового\~процесу в\~судові засідання\~без поважних\~причин та\~без повідомлення\~причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК та інше. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним\~інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Позивач сповіщався про час і дати судових засідань завчасно, у встановленому законом порядку. Суд враховує, що позивач, як ініціатор судового провадження, повинен проявляти процесуальну зацікавленість рухом поданої в його інтересах позовної заяви, не затягувати та не перешкоджати розгляду справи судом. Однак, по матеріалам справи, наявні клопотання позивача про відкладення розгляду справи, крім того, останнє клопотання подане без будь-яких доказів, які підтверджують наявність обставин, які б суд міг розцінити як поважні причини не явки сторони в судове засідання. За таких обставин, суд вважає клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи необгрунтованим і відмовляє у його задоволенні та закінчує розгляд справи за відсутності сторін, на підставі наявних в матеріалах справи доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, \~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимоги щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів закріплені в ст.ст. 77-80 ЦПК України. Крім того, згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона\~повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зокрема, згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням\~суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, постановою Верховного Суду від 10.04.2019 року по справі № 523/5681/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , вирішено постанову Апеляційного суду Одеської області від 11 вересня 2018 року скасувати в частині задоволених позовних вимог [PERSON] про визнання правочину відчуження автомобіля марки «FORD», укладеного між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, зареєстрованої в реєстрі за № 2644, та [PERSON] , оформленого довідкою-рахунком ААЕ № 065437 від 13 лютого 2015 року ТОВ «Віколь», недійсним; визнання недійсною довідки - характеристики ААЕ № 065437\~від 13 лютого 2015 року ТОВ «Віколь», на підставі якої було проведено перереєстрацію транспортного засобу марки «FORD» модель «FOCUS», синього кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] на ім`я [PERSON] ; витребування у [PERSON] автомобіля марки «FORD» модель «FOCUS», синього кольору, 2008 року випуску, номер кузову [NUMBER] , державний номер [NUMBER] та повернення його у власність [PERSON] та залишити в цій частині в силі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2017 року, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено Також, вказаною постановою Верховного Суду від 10.04.2019 року визначено встановленими наступні обставини. 24 жовтня 2014 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на транспортний засіб - автомобіль марки «FORD», модель «FOCUS», рік випуску 2008, реєстраційний номер [NUMBER] . В той же день між [PERSON] та [PERSON] \~було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав, а [PERSON] отримав грошові кошти у сумі 3 750 доларів США. Договір позики було укладено у простій письмовій формі у вигляді розписки, строк повернення встановлено сторонами до 24 листопада 2014 року. Цього ж дня, [PERSON] було видано довіреність на розпорядження з правом продажу або міни автомобіля марки «FORD», модель «FOCUS», рік випуску 2008, реєстраційний номер [NUMBER] на ім`я [PERSON] , [PERSON] , строком на три роки, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського округу Бураковою О.І. Автомобіль марки «FORD», модель «FOCUS», рік випуску 2008, реєстраційний номер [NUMBER] перейшов в користування [PERSON] . У встановлений розпискою строк грошові кошти у розмірі 3 750 дол. США. [PERSON] не були повернуті [PERSON] 13 лютого 2015 року [PERSON] зареєстрував право власності на спірний автомобіль на підставі довідки-рахунку ААЕ №065437, яка видана 13 лютого\~2015 року ТОВ «Віколь». 10 квітня 2015 року право власності на спірне майно було перереєстровано за [PERSON] . Також суди установили, що\~ [PERSON] не отримав грошові кошти від продажу автомобілю, а [PERSON] та [PERSON] не отримали погашення боргу за рахунок проданого автомобілю. Крім того, Верховним Судом було встановлено, що [PERSON] , видаючи довіреність, яка за своєю юридичною сутністю є одностороннім правочином, який повинен відповідати загальним вимогам передбаченими статтею 203 ЦК України, розумів наслідки своїх дій, оскільки, як встановили суди, неодноразово вчиняв такі правочини. Як убачається з тексту довіреності, позивач уповноважив відповідачів розпоряджатися на власний розсуд спірним майном, у тому числі продавати та міняти належне йому майно. Відповідачі, в свою чергу, на власний розсуд розпорядилися спірним майном, діючи в органах МРЕВ на підставі цієї довіреності. Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що вчиняючи правочин, предметом якого є спірний автомобіль, відповідачі діяли в межах чинного законодавства з урахуванням повноважень, наданих їм позивачем на підставі довіреності. А отже позивач не довів, що спірне майно вибуло з його розпорядження та володіння не за його волею. [PERSON] вважає, що відповідач мав передати йому 13.02.2020 року за продаж вказаного автомобіля грошові кошти в сумі 225490 грн., що складає ринкову вартість даного автомобіля відповідно до висновку експертного дослідження №56т від 09.10.2015 року, складеного судовим експертом Кеосак І.П. Однак, не передавши вказані кошти, [PERSON] , тим самим порушив виконання грошового зобов`язання, в зв`язку з чим до нього мають буди застосовані наслідки, які передбачені ст. 625 ЦК України, а саме: стягнуто 3% річних від простроченої суми за період з 14.02.2015 року по 16.06.2020 року у сумі 36140,33 грн. та інфляційні втрати за цей період в сумі 224114,51 грн., а загалом стягнуто 260254,84 грн. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 527\~ЦК України\~визначено,\~що боржник\~зобов`язаний\~виконати свій\~обов`язок,\~а кредитор\~-\~прийняти виконання\~особисто,\~якщо інше\~не встановлено\~договором або\~законом,\~не випливає\~із суті\~зобов`язання\~чи звичаїв\~ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Відповідно до\~ст.\~530\~ЦК України,\~якщо у\~зобов`язанні\~встановлений строк\~(термін)\~його виконання,\~то воно\~підлягає виконанню\~у цей\~строк (термін). Зобов`язання,\~строк (термін)\~виконання якого\~визначений вказівкою\~на подію,\~яка неминуче\~має настати,\~підлягає виконанню\~з настанням\~цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Враховуючи встановлені обставини, суд доходить висновку, що підстави вважати доказом порушення виконання зобов`язання дії [PERSON] щодо відчуження 13 лютого 2015 року на користь [PERSON] автомобіля марки «FORD», модель «FOCUS», рік випуску 2008, реєстраційний номер [NUMBER] за ціною меншою ніж 225490,95 грн., в розумінні ст. 610 ЦК України, у суду наразі відсутні. Відтак, визначені позивачем суми 3% річних та інфляційних втрат, які обраховані виходячи з вказаної позивачем необхідної суми вартості автомобіля в розмірі 225490,95 грн. є необгрунтованими, та не підлягають задоволенню. Інших доказів розміру суми, отриманою [PERSON] від реалізації вказаного автомобіля, суду не надано. Щодо застосування судової практики по справі № 554/9348/15-ц (провадження 61-250св18) в рішенні від 27.06.2018 року та по справі № 536/378/15-ц (провадження 61-772св18) в рішенні від 07.03.2018 року, то дана практика не може бути застосована до даних правовідносин, оскільки в тих випадках позивачем визнавались правомірними дії повіренного щодо продажу автомобіля довірителя, а [PERSON] заперечує правомірність таких дій повіреного [PERSON] . В зв`язку з цим, суд доходить висновку про необгрунтованість та недоведеність позовних вимог, а тому залишає їх без задоволення.

Outcome: dismissed