Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , треті особи - П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора, Комунальне підприємство «Київське міське бюро інвентаризації» про визнання договору дарування недійсним, в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений П`ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою за реєстрованим номером №1-381 від 15 березня 2011 року. Вказану позовну заяву, [PERSON] обґрунтовує наступним. В серпні 2010 року відповідач [PERSON] звернулась з позовом до ЖБК «Будівельник-8», [PERSON] та просила винести рішення, яким визнати останнього таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та визнати за нею право власності на вказану квартиру. Апеляційним судом м. Києва від 29.09.2011 скасоване рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29.07.2011, яким у позові відмовлено в повному обсязі та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги відповідача [PERSON] задоволено частково. Так, судовим рішенням апеляційної інстанції 29.09.2011 визнано за [PERSON] право власності лише на Ѕ частину вищевказаної квартири. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва 21.03.2013 заяву [PERSON] про роз`яснення рішення Апеляційного суду м. Києва від 29.0-9.2011 задоволено та роз`яснено [PERSON] , що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29.09.2011 за [PERSON] визнано право власності на Ѕ частину спірної квартири, а інша Ѕ частина указаної квартири залишилась у власності [PERSON] . Отже, необхідності повторного установлення та доведення питання про власників (та їх часток) квартири [ADDRESS] немає, в силу припису ч.4 ст.82 ЦПК України. Зокрема, судами було встановлено, що згідно довідки ЖБК «Будівельник-8» від 17.06.2010 [PERSON] , який є членом кооперативу з 1987 року повністю сплачений пай 11.06.1991 за спірну квартиру. Однак, відповідач [PERSON] продовжила грубо порушувати вимоги чинного законодавства та права позивача, оскільки 19.01.2019 позивач [PERSON] дізнався, що остання підробивши документи (шляхом обману) без жодної підстави та правовстановлюючих документів на квартиру уклала за реєстровим номером 1-381 в Пятнадцятій Київській державній нотаріальній конторі 15.03.2011 договір дарування всієї спірної квартири, яким подарувала її [PERSON] . Жодної згоди відповідач [PERSON] на дарування своєї частки, тобто Ѕ частини квартири, [PERSON] не надавав, крім того, у нею не було жодних повноважень здійснювати такі дії без відома позивача та його згоди, оскільки ч.3 ст. 65 СК України визначено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення а (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого подружжя має бути подана письмово. Позивач вважає, що в даному випадку 15.03.2011 відчуження квартири [ADDRESS] повинно було здійснюватись на підставі письмової згоди позивача, оскільки квартира була спільною сумісною власністю подружжя, а відповідач [PERSON] могла лише подарувати [PERSON] Ѕ частину вказаної квартири, однак цього не зробила вдавшись в черговий раз до порушення вимог чинного законодавства та прав [PERSON] . При складанні договору дарування 15.03.2011 було порушено ст. 215 ЦК України, згідно якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Крім того, після укладення 15.03.2011 договору дарування, фактичної передачі квартири за цим договором обдарованій не було та дарувальник [PERSON] продовжує в ній проживати. З огляду на викладені обставин, позивач змушений звернутись з вказаним позовом до суду. До позовної заяви позивачем також подано заяву про поновлення строку на звернення до суду, оскільки останній звертає увагу суду, що про порушення своїх прав, а також про особу, яка їх порушила, він дізнався 19.01.2019р. в день отримання інформаційної довідки №15319570 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої він зрозумів, що не зможе користуватись і розпоряджатись своєю власністю внаслідок порушення вимог чинного законодавства [PERSON] (а.с.6) Ухвалою суду від 01 березня 2019р. відкрито провадження по вищевказаній справі та визначено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження (а.с.28-29). Ухвалою суду від 01 березня 2019р. забезпечено позов [PERSON] шляхом накладення арешту на Ѕ частину спірної квартири та заборони [PERSON] вчиняти будь-які дії спрямовані на відчуження та обтяження вищезазначеного нерухомого майна (а.с.30-31). 14 травня 2019р. до суду подано заяву [PERSON] з проханням проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (а.с.58). 14 травня 2019р. до суду надійшли письмові пояснення позивача [PERSON] , яка просила відмовити в задоволенні позову та застосувати строк позовної давності, відповідно до ст. 267 ЦК України (а.с.63-66). Крім того, 14 травня 2019р. відповідач [PERSON] подала до суду заяву про застосування строку позовної давності (а.с.67-68). 02 липня 2019р.до суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому остання просила застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову (а.с.93-96). Вислухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідачів, судом встановлено наступне. Відповідно до копії ордеру на житлове приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу серії Ж №070155, члену ЖБК [PERSON] з сім`єю з трьох осіб ( [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ) надано право на заняття жилого приміщення площею 41,84кв.м квартири [ADDRESS] (а.с.9). 05 листопад 2010 року Деснянським районним судом м. Києва винесено заочне рішення по цивільній справі №2-6236/2010 за позовом [PERSON] до Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-8», [PERSON] , треті особи - Київське комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, за яким [PERSON] визнано таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та зобов`язано ЖБК «будівельник-8» переоформити на [PERSON] особовий рахунок на квартиру [ADDRESS] . Крім того, визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Згідно наданої відповідачем [PERSON] копії заочного рішення, останнє не оскаржувалось та набрало законної сили 16.11.2010р. (а.с.97-99). З витребуваних судом у П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори доказів, відповідно до ухвали суду від 08.07.2019р., вбачається наступне. Згідно витягу про державну реєстрацію прав №26896000 від 04.02.2011р., право власності зареєстровано за [PERSON] за реєстровим номером 32816349 на підставі заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05.11.2010 року (а.с.130-131). 15 березня 2011 року [PERSON] подала заяву до П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори, в якій заявила, що відчужувана квартира [ADDRESS] в користуванні малолітніх або неповнолітніх дітей,Ю окрім [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , не перебуває, що підтверджується довідкою, виданою ЖБК «Будівельник-8» м. Києва 14.02.2011р. №21, а також таких, що втратили право користування нею, немає. Обдаровувана [PERSON] підписом підтвердила, що викладені в заяві обставини нотаріусом доведені їй до відома (а.с.129). В той же день, 15.03.2011р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири [ADDRESS] (а.с.128). Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 08 квітня 2011 року скасовано заочне рішення Деснянського районного суду м. Києві від 05 листопада 2010 року (а.с.144). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29 липня 2011 року, в задоволенні позову [PERSON] по цивільній справі №2-3399/2011 за позовом [PERSON] до Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-8», [PERSON] , треті особи - Київське комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - відмовлено (а.с.145-146). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 вересня 2011 року, скасовано рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 липня 2011р. в частині відмови у позові [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] , ухваливши в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] в частині визнання права власності на квартиру задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . В решті рішення залишено без змін. (а.с.11-12). В копії акту від 05.11.2012р., складеного головою ЖБК, адвокатом Ярошенком С.М. та [PERSON] зазначено, що за адресою - [ADDRESS] проживають [PERSON] , яка є власником Ѕ частини зазначеної квартири, [PERSON] до приміщення квартири пропустити відмовилась, ключі від помешкання не надала (а.с.18). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 березня 2013р. роз`яснено [PERSON] , що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 вересня 2011 року за [PERSON] визнано право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , а інша Ѕ частина указаної квартири залишилась у власності [PERSON] . В ухваленні додаткового рішення [PERSON] відмолено (а.с.13). Відповідно до копії рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №2185784 від 09 травня 2013р., державний реєстратор прав на нерухоме майно Оришак Л.В. Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві розглянула заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 08.04.2013р. за реєстраційним номером 3129816213 та відмовила у державній реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.147). Вказане рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №2185784 від 09 травня 2013р. позивачем [PERSON] та його представником не оскаржувалось. Відповідно до копії інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №153195970 від 19.01.2019р., 29.03.2011р. здійснено державну реєстру права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору дарування від 15.03.2011 посвідченого п`ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 2-381 (а.с.8, 59). Позивач [PERSON] просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений П`ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою за реєстрованим номером №1-381 від 15 березня 2011 року. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Судом встановлено, що момент укладення між [PERSON] та [PERSON] оспорюваного договору дарування від 15.03.2011р. квартири [ADDRESS] , заочним рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 листопада 2010 року було визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . А після укладення оспорюваного договору, державна реєстрація права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] була зареєстрована 29 березня 2011 року, відповідно до копії інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №153195970 від 19.01.2019р. Аналізуючи зміст укладеного договору, судом встановлено, що зміст правочину не суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідачі на момент укладення правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасників правочину є вільним, відповідає їх внутрішній волі та не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Щодо реального настання правових наслідків, що обумовлені договором дарування квартири, слід зазначити, що зареєстроване місце проживання [PERSON] саме за адресою спірної квартири. Будь-яких доказів, що підтверджують відсутність реального настання правових наслідків укладеного договору дарування квартири позивачем не надано. Крім того, наявність акту від 05.11.2012р., складеного головою ЖБК, адвокатом Ярошенком С.М. та [PERSON] про те, що за адресою - [ADDRESS] проживає [PERSON] (а.с.18) не може свідчити про відсутність реального настання правових наслідків укладеного договору дарування квартири. Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Частина 3 ст. 215 ЦК України визначає, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому, суд звертає увагу, що скасовуючи заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 листопада 2010р. та ухалюючи рішення Апеляційного суду від 29 вересня 2011 року, яким встановлено, що позивачу [PERSON] належить на праві власності Ѕ частина спірної квартири та визнано право власності на Ѕ частину спірної квартири за [PERSON] , вказаними судами на період ухвалення судових рішень не було з`ясовано обставини щодо наявності зареєстрованого права власності [PERSON] на спірну квартиру, відповідного до укладеного договору дарування від 15 березня 2011 року. Частинами 1,2 статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд вважає, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту, однак, суд позбавлений можливості визначити спосіб захисту, який не суперечить закону, враховуючи межі заявлених позовних вимог, відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed