Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про стягнення грошової суми в розмірі - 7759, 79 гривень -три відсотки річних від простроченої суми; 75972грн. 52 коп.- інфляційних витрат за час прострочення виконання зобов`язання та судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилається на те, що 2 червня 2008 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова було ухвалено рішення по справі № 2-811/08 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 53 979, 90 гривень. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 21 серпня 2008 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 2 червня 2008 року було залишено без змін. 6 листопада 2008 року державним виконавцем Дзержинського районного відділу Харківського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження за виконавчим листом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 53 979, 90 гривень. Боржнику надано строк для добровільного виконання зобов`язання (сплати грошової суми) до 13 листопада 2008 року. В зазначений термін виконання зобов`язання не відбулося. На підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, яка надає право на відшкодування інфляційних витрат за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання та трьох процентів річних від простроченої суми, 6 жовтня 2010 року [PERSON] до була подана позовна заява про стягнення з [PERSON] суми інфляційних витрат за весь час прострочення виконання зобов`язання та трьох процентів річних від простроченої суми за період з листопада 2008 року по серпня 2010 року у розмірі 14 672, 22 гривні. 29 березня 2011 року заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова позовні вимоги [PERSON] були задоволені. Виконавчий лист на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 березня 2011 року було пред`явлення до виконання до Дзержинського ВДВС. Виконання зобов`язання з жовтня 2010 року по серпень 2011 року не відбулося. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.03.2012р. стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти в розмірі 7 429, 57 гривень в якості інфляційних витрат за час прострочення виконання зобов`язання та трьох процентів річних від простроченої суми, та 245 гривень судових витрат. Однак відповідач до цього часу повністю не виконав рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29.03.2011р. та від 14.03.2012 року. Враховуючи те, що рішення суду не виконані, зобов`язання не припинилось, просить стягнути з відповідача на свою користь інфляційні витрати, 3% річних від простроченої суми. Позивач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутністю, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно вимог ч.8 ст.128 ЦПК України, в судове засідання повторно не з`явився, в порушення ч.3 ст.131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав, у зв`язку з чим на підставі ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова від 19.12.2019 року проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст.280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі відсутності осіб, якіберуть участь у справі, фіксування судового процессу технічними засобами не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 02 червня 2008 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова було винесено рішення по справі № 2-811 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 53 979, 90 гривень. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 21 серпня 2008 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 2 червня 2008 року було залишено без змін. 6 листопада 2008 року державним виконавцем Дзержинського районного відділу Харківського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження за виконавчим листом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 53 979, 90 гривень. Боржнику надано строк для добровільного виконання зобов`язання (сплати грошової суми) до 13 листопада 2008 року. В зазначений термін виконання зобов`язання не відбулося. Підтвердженням зазначених фактів є копія рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 2 червня 2008 року, копія ухвали апеляційного суду Харківської області від 21 серпня 2008 року, копія виконавчого листа «2-811/08 від 2 червня 2008 року, копія постанови про відкриття виконавчого провадження від 6 листопада 2008 року. У відповідності до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 березня 2011 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 14 672, 2 гривні ( чотирнадцять тисяч шістсот сімдесят дві гривні двадцять дві копійки). Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.03.2012р. стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти в розмірі 7 429, 57 гривень в якості інфляційних витрат за час прострочення виконання зобов`язання та трьох процентів річних від простроченої суми, та 245 гривень судових витрат. Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Приписами ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. В ході судового розгляду встановлено, що між сторонами винило зобов`язання, яке до цього часу боржником не виконано, на підтвердження чого в матеріалах справи наявні копії рішень Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 2 червня 2008 року, копія ухвали апеляційного суду Харківської області від 21 серпня 2008 року та Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.03.2012 року (справа № 2-6875/11), які набули законної чинності, та постанова Шевченківського відділу ДВС міста Харків ГТУЮ у Харківській області від 19.07.2017 за № 50387863. Приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зобов`язання, згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України, припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. За відсутності інших передбачених договором або законом підстав, зобов`язання припиняється, згідно ч. 1 ст. 599 ЦК України - виконанням, проведеним належним чином. Приписами ст. 611 ЦК України встановлено, що у разу порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків. Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 16 травня 2018 року Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу № 686/21962/15-ц щодо можливості нарахування 3% річних та інфляційних витрат на грошове зобов`язання, пов`язане із довготривалим невиконанням рішення суду, вважала за необхідне відступити від попередніх висновків Верховного Суду України , щодо вказаних правовідносин та погодилась із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 щодо можливості застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення. Велика Палата Верховного Суду вказала, що у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. На підставі наведеного, відповідно до ст. 625 ЦК України та правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 11 квітня 2018 року в справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18), позивач обґрунтовано вимагає стягнення інфляційного нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання і трьох процентів річних, оскільки, це є відшкодуванням матеріальних витрат позивача від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та компенсація (плата) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Обрахований позивачем розмір інфляційних витрат за період з 29.04.2013 р. по 13.03.2018 р. складає 72972,52 грн., 3% річних від простроченої суми за період з 29.04.2013 р. по 13.03.2018 р. складає 7759,79 грн. відповідно. Судом встановлено, що відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, яке належним чином відповідачем не виконане, що дає підстави для стягнення на користь позивача інфляційних втрат за час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов`язання, оскільки, боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів. Відповідно до правової позиції у справі № 6-157цс16 від 25.05.2016 р. наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що у зв`язку з тим, що борг відповідачем не повернуто, зобов`язання, яке виникло між сторонами не припинилось, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, суд вбачає підстави для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування грошовими коштами, індексу інфляції та трьох відсотків річних. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме з відповідача на користь позивача стягуються витрати по оплаті судового збору.

Outcome: approved