Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, в якому просив усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю, шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом. Позов обґрунтований наступними обставинами. Позивач є власником Ѕ частини житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що в зазначеному будинку з 2015 року зареєстрована його колишня дружина - відповідач по справі, яка на даний момент відмовляється зніматися з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Позивач вважає, що з дня ухвалення рішення про розірвання шлюбу між ним та відповідачем, остання втратила право користування належним йому на праві приватної власності частини житлового будинку та підлягає зняттю з реєстраційного обліку. Позивач та його представник у відкрите судове засідання не з`явились. В матеріалах справи міститься заява представника позивача, в якій представник позивача зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує, просить розгляд справи проводити у його відсутність. Відповідач про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, шляхом надсилання судових ухвал та повісток на адресу місця реєстрації, згідно до ст. 128 ЦПК України, про причини неявки не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності та відзив на позовну заяву не подавала. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. У зв`язку з тим, що відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, та відповідачем не подано відзив у встановлений судом термін, в порядку ст. 280 ЦПК України, зі згоди представника позивача, викладеної в письмовій заяві, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником Ѕ частини житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі продажу, посвідченого державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Нікітюк О.М. від 18 травня 2005 року, [PERSON] продала, а [PERSON] купив Ѕ частину житлового будинку з господарчими спорудами [ADDRESS] (а.с.5). З відповіді Відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області вбачається, що у вказаному будинку з 11 серпня 2006 року зареєстровано відповідач - [PERSON] (а.с. 12). З матеріалів справи встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 липня 2015 року шлюб між [PERSON] до [PERSON] розірвано. З вказаного рішення вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 жовтня 1997 року (а.с.7-9). Тобто, вказана Ѕ частина житлового будинку була придбана позивачем у шлюбі з відповідачем. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Таким чином, суд вважає, що Ѕ частина житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності, адже набуте за час шлюбу сторін. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Аналізуючи вказані вище норми законодавства у сукупності з встановленими обставинами у даній справі, суд вважає, що у задоволені позову потрібно відмовити, адже задоволення позовних вимог призведе до порушення права відповідача на користування належною їй на праві спільної сумісної власності Ѕ часткою житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed