Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з зазначеною позовною заявою, в якій просить стягнути на свою користь з [PERSON] інфляційні збитки у розмірі 46742,96 грн.; 3% річних у розмірі 3388,83 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання по поверненню безпідставно набутих коштів за період прострочення з 01 листопада 2014 року по 31 січня 2016 року; проценти за користування чужими грошовими коштами за період з 01 листопада 2014 року по 31 січня 2016 року у розмірі 26579,24 грн., зазначивши, що відповідачем не виконано рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31 серпня 2010 року яким з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто безпідставно набуті кошти у розмірі 90237,39 грн., тому у позивача є право на отримання від боржника суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми з 01 листопада 2014 року по 31 січня 2016 року. У судове засідання сторони, повідомлені про час і місце розгляду справи, не з'явились. Позивач звернувся до суду з заявою, в якій просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі з вищенаведених підстав, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, що підтверджується, поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення, поважні причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надійшло. На підставі ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд перевіривши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 31.08.2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09.02.2011 року, позовні вимоги [PERSON] було задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно набуті кошти у розмірі 90237,39 грн. Рішення набрало законної сили 09.02.2011 року (а.с. 8-11). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09.04.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19.11.2015 року, позовні вимоги [PERSON] було задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] інфляційні збитки в сумі 27782,95 грн.; 3% річних в сумі 11423,68 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 01 вересня 2010 року по 01 листопада 2014 року; проценти у розмірі 29670,14 грн. за користування чужими коштами за період з 01 вересня 2010 року по 01 листопада 2014 року. Рішення набрало законної сили 09.04.2015 року (а.с. 21-27). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Згідно ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Судами встановлено, що 12 серпня 2009 року [PERSON] отримала у [PERSON] 8990,00 Євро, що підтверджується розпискою, з часу набрання законної сили рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 31.08.2010 року, відповідач не здійснювала погашення заборгованості, в зв'язку з чим на виконанні у ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві перебуває виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №2-5640 виданого 05 квітня 2011 року Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів у розмірі 91259,39 грн. та на час розгляду справи вищезазначене рішення суду відповідачем не виконано. У Цивільному Кодексі України під збитками розуміється грошове вираження майнової шкоди, завданої порушенням цивільному майновому благу або інтересу. Відповідно ч.ч. 1, 3 статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодування потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Зі змісту наведених норм права вбачається, що відшкодування збитків є одним із способів відшкодування майнової шкоди. Збитки можуть бути у вигляді реальних збитків і упущеної вигоди. Загальна сума заборгованості [PERSON] за період прострочення з 01 листопада 2014 року по 31 січня 2016 року становить 76711,03 грн., яка складається з: суми інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов'язання по поверненню безпідставно набутих коштів - 46742,96 грн., суми процентів за користування чужими коштами - 26579,24 грн., 3% річних - 3388,83 грн., що підтверджується розрахунком суми позову (а.с. 4-7). Оскільки відповідач не виконав грошове зобов'язання, яке виникло на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31.08.2010 року, вимога позивача про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних збитків у розмірі 46742,96 грн., 3 % річних в сумі 3388,83 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання по поверненню безпідставно набутих коштів за період прострочення з 01 листопада 2014 року по 31 січня 2016 року; процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 26579,24 грн. за період з 01 листопада 2014 року по 31 січня 2016 року, підлягає задоволенню у повному обсязі. Судом об'єктивно встановлено, що між сторонами у справі виникли зобов'язання, за якими відповідач набув безпідставно грошові кошти позивача, а останній мав їх повернути, проте, всупереч взятим на себе зобов'язанням по поверненню коштів відповідач їх належним чином не виконав, у зв'язку з чим у відповідача перед позивачем виникла прострочена заборгованість. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Про правові наслідки порушення зобов'язання боржником йдеться також в ч. 1 ст. 611, ч. 2-4 ст. 612, ч. 1, 2 ст. 220 ГК України, які передбачають відповідальність боржника. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів у заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. За таких обставин, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, які не були спростовані сторонами, з урахуванням встановлених судами обставин, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved