Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до Берегівського районного суду з позовом до [PERSON] сільської ради про визнання права власності на земельну ділянку площею 2,80 га, що розташована на території [PERSON] сільської ради Берегівського району, Закарпатської області. Позов мотивований тим, що мати позивача [PERSON] померла 26 серпня 2014 року. До своєї смерті вона проживала за адресою [INFO]. За своє життя мама заповіту не залишила, тому позивач залишився спадкоємцем за законом. Інших спадкоємців не має. З дня смерті матері позивач фактично вступив в управління спадковим майном, що згідно ст. 1268 ЦК України свідчить про прийняття ним спадщини, а також про те, що він став власником земельної ділянки (паю) з моменту смерті матері та вступу у володіння спадковим майном, тобто з 26 серпня 2014 року. При оформленні спадщини на земельну ділянку приватний нотаріус [PERSON] 30 липня 2015 року дала йому лист, в якому вказала, що не може оформити спадкові права, так як в наданих документах виявлені розбіжності, а саме, - в Державному акті на право приватної власності на землю ІІ-ЗК № 026096 від 17 квітня 2000 року, який було отримано мамою у [PERSON] сільській раді на земельну ділянку площею 2,80 га, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, замість імені «Ілона» вона вказана як «Олена». Дана розбіжність могла виникнути виключно із-за помилки людини, яка виписувала державний акт, та яка неправильно зробила переклад з російської на українську або просто не звіряла документи мами з оригіналом. Позивач у судове засідання не зявився, при цьому подав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити. Від відповідача [PERSON] сільської ради надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, позов визнають. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року „Про судову практику у справах про встановлення фактів , що мають юридичне значення „вказується , що „...у тому разі, коли виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту повязане з вирішенням спору про право, суд ....розглядає позов на загальних підставах.. , в звязку з цим і мною подається позов про встановлення права власності на землю в загальному порядку. Право позивача на земельну ділянку не може бути визнано відповідачем, оскільки у першого відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку. До спадкового майна відноситься земельна ділянка розміром 2,80 га, згідно державного акту на право приватної власності на землю ІІ-ЗК № 026096 від 17 квітня 2000 року, що розташована на території [PERSON] сільської ради Берегівського району та яка за призначенням надана - для ведення товарного сільськогоподарського виробництва. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом ч. 3 ст. 152 ЗК України одним із шляхів здійснення захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки є визнання права. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Також, власник майна, згідно ст. 392 ЦК України, може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідач визнав позов в повному обсязі. Вважають вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, про що свідчить подана ними заява. Частиною 1 ст.\~61 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову (ч.\~4 ст.\~174 ЦПК України). За відсутності будь-якого застереження, факт, визнаний сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, вважається встановленим. Тобто, визнання позову відповідачем, згідно ст.\~61 ЦПК України, є обовязковим для суду, оскільки обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. В судовому засіданні встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин, суд приймає визнання позову відповідачем у справі і з цих підстав задовольняє позов.

Outcome: approved