Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

[PERSON], діючи на підставі довіреності та в інтересах позивача [PERSON], звернувся до суду з позовом в якому просить визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими спорудами по [ADDRESS] Чернігівського району, Чернігівської області в порядку спадкування за заповітом, після смерті [INFO] року [PERSON]. Позов обґрунтовується наступним. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на все належне їй на день смерті майно, у точності на житловий будинок з господарськими спорудами по [ADDRESS] Чернігівського району, який по даним погосподарських книг Ведильцівської сільської ради Чернігівського району був зареєстрований на ім'я [PERSON], як колгоспний двір, яка станом на 01.07.1990 року, була єдиною власницею вказаного домоволодіння. За життя, ще 09.07.2003 року, спадкодавець склала заповіт на ім'я позивачки, яка після її смерті у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але перепоною в отриманні свідоцтва про право на спадщину, став той факт, що за життя [PERSON] не отримала свідоцтво про право власності на зазначений вище будинок. У судове засідання позивача не з'явилась, через канцелярію суду завчасно подала заяву, у якій просила задовольнити позовні вимоги та розглянути справу без її участі. /а.с.24/ Представник відповідача - Ведильцівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області у судове засідання не з'явився, оскільки сільський голова подав до суду заяву про розгляд справи без участі їх представника, позовні вимоги сільська рада визнає і не заперечує проти їх задоволення. /а.с.38/ Згідно положень ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Суд, дослідивши усі наявні матеріали справи, встановивши наявність обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, визначившись щодо виниклих правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Судом достовірно встановлено, що 09.07.2003 року [PERSON] заповіла на випадок смерті усе своє майно [PERSON], де б воно не знаходилось і з чого б не складалося. /а.с.8/ Відповідно до свідоцтва про смерть серії «[NUMBER] [PERSON] померла [INFO] року у віці 93 років у с. Малійки Чернігівського району Чернігівської області. /а.с.7/ З досліджених у судовому засіданні довідок виконавчого комітету Ведильцівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області №03-19/211, №03-19/212, №03-19/2013, №03-19/2014 від 13.03.2015 р. встановлено, що домоволодіння по [ADDRESS] Чернігівської області згідно даних земельно-кадастрової книги побудоване на земельній ділянці, яка надавалась у 1947 році [PERSON] колгоспом під забудову і відноситься до категорії «колгоспний двір», єдиним членом якого станом на 1990-1991 рр. була спадкодавець. За даними по господарських книг за 1947-2012 роки будинок був зареєстрований за [PERSON], але свідоцтво про право власності вона не отримувала. На день смерті [PERSON] вона була зареєстрована та проживала за вище зазначеною адресою одна. /а.с.10-14/ Дослідженням інформації Чернігівської районної державної нотаріальної контори від 12.05.2015 р. встановлено, що у нотаріальній конторі 17.02.2012 року була заведена спадкова справа за №91/2012 після померлої [INFO] року [PERSON]. З заявою про прийняття спадщини за заповітом до нотаріальної контори звернулась позивач, однак свідоцтво про право на спадщину їй не видавалось. /а.с.41/ За даними КП «Чернігівське РБТІ» право власності на спірне домоволодіння не зареєстроване, а дані технічного паспорта свідчать, що його дійсна вартість становить 8887 грн. /а.с.15-19/ Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.6 Постанові «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року N20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. Відповідно до ч.2 ст.123 ЦК УРСР частки кожного члена колгоспного двору рівні, включаючи неповнолітніх та непрацездатних членів двору. Достовірними доказами встановлено, що після 15 квітня 1991 року, із вступом в силу Закону України «Про власність», майно описаного вище колгоспного двору не змінилося і не зменшилося, а тому суд дійшов висновку, що єдиним власником домоволодіння була [PERSON]. Доказів того, що спірний житловий будинок станом на 15 квітня 1991 року було переведено до іншої суспільної групи, матеріали цивільної справи не містять. Підстав вважати його самочинно збудованим майном суд не вбачає. Згідно вимог ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до вимог ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Суд бере до уваги особливість забудови спірного будинку, який було збудовано у системі колгоспного двору. Зокрема, ч.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Згідно п.4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом МЮУ № 296/5 від 22 лютого 2012 року видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна. Отже, виходячи з наведеного, ураховуючи, що за життя спадкодавець [PERSON] не оформила та не зареєструвала своє право власності на вказане нерухоме майно, це унеможливлює позивачу реалізувати своє спадкове право, як спадкоємця за заповітом і перешкоджає їй в реєстрації речових прав. Суд враховує положення ст.124 Конституції України, згідно якої юрисдикція суду поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. При цьому можливий судовий захист, як тих цивільних прав, що прямо названі в ЦК, так і тих, що випливають із норм Конституції чи іншого Закону. Таким чином наявні у справі докази та їх правова оцінка підтверджують обґрунтованість позову та є достатніми для його задоволення На підставі викладеного,

Outcome: approved