Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою, якою просив стягнути з Управління охорони здоровя Рубіжанської міської ради середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 71169 гривень 39 копійок та компенсацію у розмірі 36700 гривень 30 копійок, через втрату частини доходів (у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 71961 гривня 39 копійок) у звязку із порушенням строків їх виплати. Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 08 листопада 2016 року позовну заяву [PERSON] в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 71961 гривня 39 копійок було залишено без розгляду. Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 25 листопада 2016 року, постановленою без виходу суду до нарадчої кімнати, суд прийняв від позивача заяву про зменшення розміру позовних вимог, які залишились на розгляді суду. Тобто, остаточно, позивач просив стягнути Управління охорони здоровя Рубіжанської міської ради Луганської області компенсацію у розмірі 21324 гривні 94 копійки, через втрату частини доходів (у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 71961 гривня 39 копійок) у звязку із порушенням строків їх виплати. Позивач та відповідач подали заяви якими просили розглядати справу без їх участі, тому суд проводив судове засідання без їх участі, а його фіксація за допомогою технічних засобів в силу положень частини 2 статті 197 Цивільного процесуального кодексу України, не проводилась. Позиція позивача полягала у тому, що у звязку із тим, що рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 03 березня 2016 року (що набрало законної сили) на його користь було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 71961 гривня 39 копійок. А оскільки статтею 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати» передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць на індекс інфляції в період невиплати доходу, за підрахунками позивача компенсація за невиплату заробітної плати у період (з урахуванням наданих ним уточнень у судовому засіданні) з 18 вересня 2013 року по 03 березня 2016 року складає 36700 гривень 30 копійок. Але оскільки позивач ознайомився з розміром обрахунку такої компенсації що була зроблена відповідачем, зменшив вимоги до 21324 гривень 94 копійок, як обрахував відповідач. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, вказав на те, що сума компенсації позивачу належить у сумі 4055 гривень 33 копійки. А суд, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у справі доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: З 02 березня 2013 року [PERSON] працював у Комунальній установі «Рубіжанська центральна міська лікарня», за сумісництвом, на посаді лікаря акушер-гінеколога з надання екстреної допомоги гінекологічного відділення (а.с.67-75). Наказом Начальника Управління охорони здоровя Рубіжанської міської ради [PERSON] від 17 вересня 2013 року, [PERSON] було звільнено із цієї посади (а.с.67-75). Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 06 серпня 2014 року, [PERSON] було поновлено на посаді, але 26 січня 2015 року це рішення було скасовано ухвалою Апеляційного суду Харківської області, залишеною без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27 травня 2015 року (а.с.67-75). Наказом Начальника Управління охорони здоровя Рубіжанської міської ради [PERSON] від 28 січня 2015 року №86, були скасовані накази про поновлення [PERSON] на посаді лікаря акушер-гінеколога з надання екстреної допомоги гінекологічного відділення та про виплату йому коштів за час вимушеного прогулу (а.с.67-75). Але 03 березня 2016 року рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області (яке набрало законної сили 28 квітня 2016 року) [PERSON] було поновлено на посаді лікаря акушер-гінеколога з надання екстреної допомоги гінекологічного відділення Комунальної установи «Рубіжанська центральна міська лікарня», за сумісництвом, з 18 вересня 2013 року. А також стягнуто з Комунальної установи «Рубіжанська центральна міська лікарня» середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 18 вересня 2013 року по 03 березня 2016 року в сумі 71961 гривня 39 копійок (а.с.67-75). І 26 липня 2016 року, [PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом, яким після залишення без розгляду частини вимог та зменшення розміру позовних вимог просив стягнути з Управління охорони здоровя Рубіжанської міської ради Луганської області компенсацію у розмірі 21324 гривні 94 копійки, через втрату частини доходів (у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 71961 гривня 39 копійок) у звязку із порушенням строків їх виплати (а.с.1,7,41,45,63). Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та третьою особою у цій справі виникли трудові правовідносини, в межах яких виник спір щодо права позивача заробляти собі на життя працею, яку він вільно обрав, який було вирішено судом шляхом поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Разом з цим, із встановлених обставин вбачається, що позивач вважає наявним у нього право вимоги до відповідача щодо компенсації йому втрати частини доходу у вигляді заробітної плати під якою він розуміє середній заробіток у сумі 71961 гривня 30 копійок за період з 18 березня 2013 року по 03 березня 2016 року. Судом встановлено, що згідно положення про Комунальну установу «Рубіжанська центральна міська лікарня», зокрема згідно пунктів 5.4.3., 5.4.10, 6.5.2. та 6.5.4. саме Головний лікар забезпечує кадрову політику, призначає та звільняє працівників вказаної лікарні; при умовах ведення самостійного балансу розробляє кошториси доходів та видатків на утримання міської лікарні; фінансове обслуговування лікарні здійснюється Централізованою бухгалтерією Управління охорони здоровя Рубіжанської міської ради та/або міська лікарня за рішенням Управління має право самостійно здійснювати оперативний, бухгалтерський облік, вести статистичну, бухгалтерську та медичну звітність (а.с.37-40). Разом з цим, судом встановлено і те, що згідно з пунктом 1.5. положення про Управління охорони здоровя Рубіжанської міської ради, воно є головним розпорядником коштів місцевого бюджету для фінансування витрат на утримання підпорядкованих йому закладів охорони здоровя (а це, у тому числі і Комунальна установа «Рубіжанська центральна міська лікарня»). А централізована бухгалтерія, яка обслуговує фінансову діяльність та здійснює бухгалтерський облік підпорядкованих комунальних установ, являється відокремленим структурним підрозділом названого управління (а.с.35-36). Тому суд не має жодних сумнівів у тому, що відповідача за своїми вимогами, позивач визначив правильно, а тому його вимоги до цього відповідача слід розглянути по суті. Положення пункту 1 частини 1 статті 92 Конституції України передбачають, що виключно законами України визначаються права людини і громадянина, та гарантії цих прав. Зокрема, статтею 34 Закону України «Про оплату праці» визначено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. При цьому, статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати» визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу. Отже, вказані нормативно-правові положення дійсно визначають право громадян вимагати та відповідно обовязок підприємств, установ і організацій всіх форм власності та господарювання здійснити компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу. Суд враховує, що в силу положень частини 2 статті 2 вказаного закону, під доходами у цьому законі розуміються грошові доходи громадян, які вони одержують на території України (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інше) і перелік таких доходів не є вичерпним, але компенсації підлягають тільки ті доходи, які не мають разового характеру. Позивач у позові посилається на те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 71\~961 гривня 39 копійок, яка присуджена на його користь судом, слід розглядати як заробітну плату (а.с.1,7) за період його вимушеного прогулу (з урахуванням наданих ним пояснень) з 18 березня 2013 року по 03 березня 2016 року. Суд погоджується із тим, що положення вказаного закону, з огляду на зазначене судом вище, передбачають право громадянина отримати компенсацію у випадку порушення встановлених строків виплати зокрема заробітної плати. Однак, суд не може погодитись із тим, що середній заробіток за час вимушеного прогулу можна розглядати як заробітна плата. Справа у тому, що в силу положень частини 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Тобто заробітна плата це винагорода яка виплачується саме за трудовим договором і саме за виконану роботу. А в силу положень статті 235 Кодексу законів про працю України та положень «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, середній заробіток за час вимушеного прогулу, в силу своєї правової природи, являється одним з видів матеріальної відповідальності власника перед працівником за порушення права на працю та одночасно компенсаційною платою, яка виплачується не за виконану працівником роботу за трудовим договором (як у випадку із заробітної платою), а за порушення власником гарантії кожного робітника на захист від незаконного звільнення. Будучи послідовним, суд знову наголошує, що він враховує той факт, що перелік доходів громадян, які можуть підлягати компенсації, в силу положень частини 2 статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати» не є вичерпним, але обовязковою умовою такого доходу є те, що він не може носити разового характеру. А тут, суд може тільки констатувати, що середній заробіток за час вимушеного прогулу вочевидь має разовий характер. До того ж, суд не може не враховувати і те, що в силу положень статті 2 та 3 цього ж закону, компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання ним чинності; сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обовязкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться). Отже, навіть за викладеними вище ознаками інших доходів, які можуть підлягати компенсації, але прямо не вказані у законі, середній заробіток за час вимушеного прогулу до таких доходів не відноситься. Оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу - це грошові кошти, які нараховує і присуджує до виплати суд, а положення закону поширюються тільки на такий дохід, який нараховує і виплачує підприємство, установа чи організація самостійно, і без рішення суду. Саме тому суд вважає, що у позивача відсутнє право вимоги до відповідача із заявлених в позові підстав. А відсутнє право судовому захисту не підлягає. І тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі, а в силу положень статті 88 Цивільного процесуального кодексу України підстави для розподіл судових витрат відсутні. Отже,

Outcome: dismissed