Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] в якому просить стягнути з відповідача на його користь 73278 грн. основного боргу, 3% річних в розмірі 4370 грн., 3000 грн. моральної шкоди та понесені ним судові витрати. В обґрунтування вказує на те, що 06 червня 2014 року він - [PERSON], позичив [PERSON] 2950 доларів США. Даний факт підтверджується особистою письмовою розпискою відповідача. Згідно якої [PERSON] зобовязався повернути йому позичені гроші до 31 серпня 2014 року. Проте, у зазначений у розписці час, [PERSON] йому грошей не повернув і безпідставно під різними причинами відмовляється повернути йому одержані кошти. Позивач покликається на положення ст.ст. 1046, 1047, 1050, 625 Цивільного кодексу України і зазначає, що за договором позики одна сторона (позичкодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду чи такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути предоставлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК, а саме що боржник не звільняється від відповідальності за неналежне виконання ним грошового зобовязання, а також боржник зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно довідки Коломийського Ощадбанку від 13.07.2016 року НБУ встановлено офіційний курс гривні до долара США, а саме: 100 доларів США = 24,84 грн. (2950*24,84 = 73278 грн. *3%=4370). Також відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок порушення її права. Зазначає, що за поверненням грошей він на протязі 2 років систематично їздив до відповідача до додому, телефонував йому на що витрачав свої зусилля і після чергових відмов душевно страждав та хвилювався, що триває і на даний час оскільки йому та його сімї вкрай потрібні зазначені кошти. Протиправною поведінкою відповідач завдав йому моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 3000 грн. В судове засідання позивач та його представник не зявились. Позивач подав заяву в якій вказав, що позов підтримує повністю, просить даний позов задовільнити в повному обсязі. Справу просить розглянути у його відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи. До заяви додав оригінал розписки від 06.08.2014 року. Відповідач в судові засідання, які були призначені по даній справі 15.09.2016 року та 03.10.2016 року не зявився, про місце, дату та час судового розгляду справи був повідомлений згідно вимог ст.ст. 74,76 ЦПК України, за адресою його місця реєстрації - с.Слобідка, вул.Січових Стрільців, 15 Городенківського району, Івано-Франківської області. Судова повістка повернута до суду без вручення відповідачу. Відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України - у разі відсутності осіб, які беруть участь в справі, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, - вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Передбачених ч.1статті 169 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін з ухваленням, відповідно до ст. 224 ЦПК України, заочного рішення. Згідно вимог ч.2ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ст.ст. 11, 10 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Ч.2 ст.1047 згаданого кодексу визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК). У відповідності з правовою позицією Верховного Суду України по справі № 6-63 цс 13 (постанова від 18 березня 2013 року), яка відповідно до частини 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Судом встановлено, що між сторонами був укладений договір позики, підтвердженням його укладення є розписка позичальника - [PERSON] від 06.08.2014 року. В розписці зазначено, що житель с.Слобідка гр. [PERSON], паспорт серія СЕ 281553 виданий Городенківським РВ УМВС, інт.код [NUMBER] дана розписка про те, що він позичив у жителя [INFO] гр. [PERSON] дві тисячі девятсот пятдесят доларів, які зобовязується повернути до 31 серпня 2014 р., розписка підписана 06.08.2014 року [PERSON] (відповідачем). Відповідно до Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» від 19.02.1993 року предметом договору позики можуть бути: валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах що перебувають у обігу та є законними платіжними засобами на території України; іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають у обігу та є законними платіжними засобами на території відповідної іноземної держави. За змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Статтею 611 ЦК України встановлено правові наслідки порушення зобов'язання, за змістом якої у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобовязання повернути позикодавцеві суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. У встановлений в розписці термін відповідач позику не повернув. Як зазначено в ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Згідно вимог ч.2 ст. 545 ЦК України у випадку прийняття виконання зобовязання кредитор повинен повернути боржнику борговий документ. Наявність у позивача боргового документа відповідача свідчить про невиконання останнім зобовязання. Оригінал розписки, доданої позивачем до матеріалів справи, стверджує факт невиконання відповідачем зобовязання. Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає платі у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно довідки №720 від 13.07.2016 про встановлення курсів купівлі-продажу іноземної валюти за гривню, курси НБУ на 13.07.2016 року становить: 100,00 доларів США = 2484,1663 гривень. За наведених обставин, заборгованість відповідача перед позивачем дорівнює 73278 сімдесят три тисячі двісті сімдесят вісім) грн. Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що відповідач свої зобов'язання за вказаним вище договором позики від 06.08.2014 року не виконав та суму боргу не повернув. Так, суд вважає, що в даному випадку відповідач допустив прострочення виконання взятих на себе зобов'язань перед позивачем, а тому з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 3% річних за період з 01.09.2014 по 20.07.2016р.р. в порядку ст. 625 ЦК України, що становить 4147,78 грн., а не в розмірі 4370 грн., як вказано у позовній заяві. При цьому суд виходив з наступного розрахунку: 73278 * 3/100/365 днів у році * 689 днів прострочення (за період з 01.09.2014 року по 20.07.2016 року) = 4147,78 грн. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 3000 грн., суд вважає, що дана вимога не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п. 4 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (майнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Посилання позивача на ту обставину, що відповідач своєю поведінкою завдав йому моральної шкоди, що полягає у душевних переживаннях та хвилюваннях, жодними доказами не підтверджено, в позовній заяві не зазначено з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір шкоди, а тому в цій частині в задоволенні позову слід відмовити. Таким чином приймаючи до уваги вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення. При цьому, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачені останнім судові витрати по справі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становлять 774,25 - судового збору. На підставі ст.ст. 16, 526, 527, 530, 545, 546, 611, 612, 625, 1046-1049, 1167 Цивільного Кодексу України,

Outcome: partial