Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач зазначив, що 18 листопада 2009 року у місті Першотравенську в приміщенні нотаріуса Першотравенського нотаріального округу його дід [PERSON], [INFO], на випадок смерті склав заповіт, згідно якого все його майно, що буде належати на день його смерті, де б воно не знаходилось і з чого не складалось, в тому числі квартиру [ADDRESS] усі майнові права та обов'язки які належать йому на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов'язки, які належатимуть йому на день смерті він заповідає позивачу. [INFO] [PERSON] помер у віці 70 років в місті Першотравенську Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Першотравенського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 02 березня 2012 року. 18 листопада 2009 року у місті Першотравенську в приміщенні нотаріуса Першотравенського нотаріального округу бабуся позивача [PERSON], [INFO], на випадок смерті склала заповіт, згідно якого все її майно, що буде належати на день її смерті, де б воно не знаходилось і з чого не складалось, в тому числі квартиру [ADDRESS] усі майнові права та обов'язки які належать їй на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов'язки, які належатимуть їй на день смерті вона заповідає позивачу. [INFO] [PERSON] померла [INFO] у віці 71 рік в місті Першотравенську Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Першотравенського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 03 вересня 2013 року. На час їхньої смерті, позивач мешкав разом з ними, що підтверджується довідкою Державної міграційної служби України Першотравенського міського сектору Головного управління в Дніпропетровській області №1238/262 від 01 жовтня 2015 року. Після їхньої смерті він звернувся з заявою про прийняття спадщини з метою отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітами. Але 21 жовтня 2015 року державний нотаріус Першої Павлоградської державної нотаріальної контори своєю постановою відмовив позивачу у вчиненні нотаріальної дії з тих підстав, що у заповітах мається помилка, а саме існує розбіжність прізвища, зазначених в паспорті та заповіті, а саме: замість прізвища за паспортом - «[PERSON]», у заповітах зазначено -«[PERSON]». Встановлення факту належності позивачу заповітів необхідно для вирішення питання про оформлення за ним права власності на спадщину за заповітом. Самостійно усунути допущені у заповіті описки нотаріус позбавлений можливості, оскільки діючою інструкцією передбачене обов`язкове оговорення внесеного виправлення підписами сторін, які зазначені в документі. Заповідачі за зазначеними заповітами вже померли, а тому можливість внесення виправлення в заповіти вже втрачена. Згідно свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. 17 січня 1995 року [PERSON], [PERSON] склали договір, згідно якого подарили [PERSON], а той в свою чергу прийняв в дар 2/5 частини квартири [ADDRESS]. Даний договір не був зареєстрований в Павлоградському бюро технічної інвентаризації. [INFO] помер [PERSON] так і не зареєструвавши договір. На даний час позивач має намір отримати спадщину за померлим, але у зв'язку з тим, що даний договір не був посвідченим в БТІ вимушений звернутись до суду. Зазначені обставини перешкоджають йому в оформлені спадщини в нотаріуса. Просить суд встановити факт, що заповіти від 18 листопада 2009 року, посвідчені державним нотаріусом Першотравенського міського нотаріального округу, складені спадкодавцями [PERSON], який помер [INFO] у віці 70 років в місті Першотравенську Дніпропетровської області, та [PERSON], яка померла [INFO] у віці 71 рік в місті Першотравенську Дніпропетровської області, належать спадкоємцю [PERSON], [INFO], уродженцю міста Першотравенська, Дніпропетровської області; встановити факт постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а саме що, на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], [INFO], що помер [INFO] у віці 70 років в місті Першотравенську Дніпропетровської області, громадянин [PERSON], [INFO], та померлий - постійно проживали разом за адресою: [ADDRESS]; визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за заповітом на спадкове майно, а саме на: 3/5 частки квартири [ADDRESS], яка належала померлому [PERSON], та на 1/5 частку квартири [ADDRESS], яка належала померлій [PERSON]. В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити, пояснив суду, що помилка мається в обох заповітах, які він знайшов після смерті бабусі, інших знайомих або родичів з прізвищем [PERSON] не існує. Нотаріус, який посвідчував заповіти помер, тому його допитати з цього приводу не можливо. З дідусем та бабусею проживав з 12 - 13 років, оскільки мати проживала з вітчимом, з яким у нього були натягнуті відносини, до 2012 року проживав на постійній основі, після того як працевлаштувався, проживав і з бабусею і з матір'ю, оскільки доводилось допомагати матері по роботі, бо вона розійшлась зі своїм чоловіком. Окрім нього ніхто з [PERSON] та [PERSON] не проживав, Відповідач [PERSON], ще за довго до смерті спадкодавців виїхав та мешкав, окремо останні років п'ять він разом з дружиною та дітьми за адресою: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав в повному обсязі, просить суд в його задоволенні відмовити, пояснив суду, що у зв'язку з тим, що нотаріус протягом довгого часу працював за фахом і помилитись в букві не могла, допитати нотаріуса не можливо бо він помер. Також йому здається підозрілим, чому бабуся позивача [PERSON] не показала дані заповіти внуку. Позивач мешкав з дідусем та бабусею періодично, на момент смерті вони жили самі. Він проживав на момент смерті батьків /спадкодавців/, разом з дружиною та дітьми за адресою: [ADDRESS], приблизно з 2011 року. Відповідач [PERSON] пояснила суду, що позовні вимоги позивача визнає в повному обсязі, позивач є внуком [PERSON] та [PERSON], підтверджує, що він проживав з ними з дитинства, та практично до самої смерті. Коли був ремонт в квартирі, то в цей час [PERSON] не проживав з дідусем та бабусею. На момент смерті [PERSON] проживав з дідусем та бабусею. При житті вони казали що їх квартира буде належати [PERSON]. На час смерті відповідач [PERSON] з батьками не проживав, він там виключно був прописаним. Приблизно з 1995-1996 року він не проживає за адресою: [ADDRESS] [PERSON] [PERSON], пояснила суду, що вона проживає 17 років за адресою: [ADDRESS] і стільки ж вона знає [PERSON] /позивача/, а [PERSON] /відповідача/ знає зі слів бабусі та дідуся позивача /спадкодавців/. [PERSON] часто ночував у бабусі, їх діти товаришували, оскільки прийшовся на один момент ремонт їхніх квартир, то вони ходили в гості один до одного та дивились як проходить ремонт, та бабуся завжди казала що це все залишиться [PERSON]. [PERSON] /відповідач/ інколи приїжджав до батьків на машині, та уїжджав, не проживав з ними, та на ніч не залишався. На момент смерті бабусі та дідуся [PERSON] проживав разом з ними. Свідок [PERSON], пояснив суду, що [PERSON] /позивач/ був товаришем його сина, проживав на постійній основі з дідусем та бабусею /спадкодавцями/, знає це, оскільки то їх син був у [PERSON] в гостях, то [PERSON] у них. [PERSON] / [PERSON]/ частенько допомагав свідку з ремонтом автомобіля. Пару разів були в гостях у [PERSON] та [PERSON]. Тьотя [PERSON] заїкалась стосовно того, що квартиру заповість [PERSON], там ремонт зробила. Свідок [PERSON] з [PERSON] товаришує давно, [PERSON] давно проживав разом з дідусем та бабусею, приблизно з 9-го класу по день їхньої смерті, за адресою [ADDRESS], пізніше інколи проживав з матір'ю, але вже після смерті дідуся. Свідок [PERSON] пояснила суду, що в дитинстві [PERSON] проживав з дідусем та бабусею, після смерті [PERSON], [PERSON] проживала сама. Приблизно 5 років померлі мешкали самі. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона з квартири [ADDRESS], та є сусідкою померлих /спадкодавців/, які останній час проживали самі, коли позивач був маленьким то проживав разом з ними, але як виріс, мати його забрала. На момент смерті ні [PERSON] /позивач/ ні [PERSON] /відповідач/ не проживали разом з [PERSON] та [PERSON], вони жили до дня смерті самі приблизно біля п'яти років. Свідок [PERSON] проживає по [ADDRESS] з 1996 року. Приблизно з моменту ремонту [PERSON] та [PERSON] проживали самі. В дитинстві [PERSON] проживав з дідусем та бабусею, до закінчення школи. Приблизно за рік до смерті [PERSON] він разом з дружиною [PERSON] проживали лише вдвох, але раніше позивач проживав разом з дідом та бабою. Все дитинство він проживав разом з дідом та бабою. А коли почав працювати, то вже рідше з'являвся. Приблизно років п'ять до смерті батьків відповідач [PERSON] з батьками не проживав, він разом з сім'єю мешкає за іншою адресою. Суд, вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. [INFO] у віці 70 років в місті Першотравенську Дніпропетровської області помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Першотравенського міського управління юстиції у Дніпропетровській області. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме на 3/5 частки квартири [ADDRESS], які належали йому на підставі свідоцтва [NUMBER] про право власності на житло від 18 січня 1994 року /а.с.№67/ та договору дарування від 17 січня 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Першотравенської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №270 /а.с.№69-71/. Договір дарування від 17 січня 1995 року за життя померлим [PERSON] не був зареєстрований в БТІ. Але суд приходить до висновку, що право власності на житлову квартиру набувається у порядку, який був чиним на час виникнення цих правовідносин, тобто на 17 січня 1995 року. Згідно зі ст. 244 ЦК УРСР, чинного на час укладення договору, договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу, якими передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Отже, ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житлову квартиру із проведенням його реєстрації. Аналогічний правовий висновок, зробив ВСУ України в справі № 6-137цс13 від 18 грудня 2013 року. А тому майно набуте померлим [PERSON] за договором дарування від 17 січня 1995 року входить до складу спадкового майна. [INFO] у віці 71 рік в місті Першотравенську Дніпропетровської області померла дружина [PERSON] - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Першотравенського міського управління юстиції у Дніпропетровській області. Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме на 1/5 частку квартири [ADDRESS], яка належала їй на підставі свідоцтва [NUMBER] про право власності на житло від 18 січня 1994 року /а.с.№67/. За своє життя [PERSON] та [PERSON] 18 листопада 2009 року у місті Першотравенську в приміщенні нотаріуса Першотравенського нотаріального округу на випадок їхньої смерті склали заповіти, згідно яких все його майно, що буде належати їм на день їхньої смерті, де б воно не знаходилось і з чого не складалось, в тому числі квартиру [ADDRESS] усі майнові права та обов'язки які належать їм на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов'язки, які належатимуть їм на день смерті вони заповідали - [PERSON], [INFO] /а.с.№58,80/. Суд вирішуючи позивні в частині встановлення факту належності цих заповітів позивачів виходить з наступного. Відповідно до ст.256 ЦПК України суд вправі встановити факт належності правовстановлюючого документа через помилку у написанні імені, по батькові або прізвища в одному із правовстановлюючих документів, якщо така помилка вже не може бути виправлена органом, який видав документ. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення факту належності правовстановлюючого документа особі, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину або інших спадкових прав. Суд може встановлювати також факти належності особі заповіту. Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 14 липня 1989 року підтверджується факт того, що батьками позивача [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON]. Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 21 квітня 1965 року підтверджується факт того, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO]. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 01 жовтня 1998 року встановлено, що [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], уклали шлюб. Судом з пояснень сторін та свідків встановлено, що за життя померлі спадкодавці мали бажання залишити спадщину, онуку [PERSON] [INFO]. Інших близьких осіб або родичів на ім'я [PERSON] [INFO], вони не мали, отже при складанні заповітів мала місце помилка в написані прізвища позивача. А тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині встановлення факту постійного проживання позивача на день смерті з спадкодавцем [PERSON], суд виходить з наступного. Допитані в судовому засіданні свідки надали суду, суперечливі покази, до яких суд відноситься критично. В той же час з матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до довідки №1238/262 від 01 жовтня 2015 року виданої Першотравенським міським сектором Державної міграційної служби України Головного управління в Дніпропетровській області встановлено, що [PERSON], [INFO], на момент смерті [INFO] [PERSON], [INFO], та на момент смерті [INFO] [PERSON], [INFO], проживав без реєстрації за адресою: [ADDRESS]. Актом №623 від 05 грудня 2016 року виданого ПП «Комунальщик - 1» встановлено, що [PERSON], [INFO], прописаний але не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2001 року і по теперешній час. Випискою з фінансово - облікового рахунку від 25 серпня 2015 року виданого ПП «Комунальщик - 3» підтвержується, що в квартирі [ADDRESS] були прописані [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Згідно акту №510 від 12 грудня 2016 року виданого ПП «Комунальщик - 3» встановлено, що в квартирі [ADDRESS] прописаний та не проживає [PERSON], [INFO], з 1998 року. У ст. 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Таким чином, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. За змістом п. 211 глави ІІІ розділу 22 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (діяла на момент відкриття спадщини), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно із роз'ясненнями, викладеними у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Враховуючи вище викладене суд приходить до висновку, що позивачем доведено, дослідженими документами, що на час смерті спадкодавця [PERSON] він постійно мешкав разом з ним. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання права власності на спадкове майно суд виходить з наступного. Згідно інформації Першої Павлоградської державної нотаріальної контори № 4206/01-16 від 30 вересня 2016 року /а.с. №83/ спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилися. Згідно матеріалів спадкової справи №86/2014 заведеної після смерті [PERSON], підтверджується, що 19 лютого 2014 року [PERSON] /донька спадкодавців/ звернулась до Першої Павлоградської Державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за померлою [PERSON]. 19 лютого 2014 року [PERSON] звернувся до Першої Павлоградської Державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за померлою [PERSON] за заповітом, посвідченого 18 листопада 2009 року приватним нотаріусом Першотравенського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мініною С.Я. за реєстровим №4090. 15 березня 2015 року [PERSON] /син спадкодавців/ звернувся до Першої Павлоградської Державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за померлими [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до постанови державного нотаріуса Першої Павлоградської державної нотаріальної контори від 21 жовтня 2015 року встановлено, що [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки прізвище заявника [PERSON], а в заповіті записано прізвище [PERSON]. Отже, судом встановлено, що відповідно до матеріалів спадкової справи в померлої [PERSON], мається спадкоємець за заповітом, який своєчасно -19 лютого 2014 звернувся з заявою про прийняття спадщини, та два спадкоємця за законом /відповідачі/, один з яких [PERSON] своєчасно - 19 лютого 2014 звернулася з заявою про прийняття спадщини та [PERSON], який несвоєчасно - 15 березня 2015 року звернувся з заявою про прийняття спадщини, оскільки як встановлено судом з досліджених матеріалів, показів свідків та пояснень сторін, в тому числі відповідача [PERSON] на час смерті спадкодавців він не зважаючи на реєстрацію разом з померлими, постійно мешкав разом з дружиною та дітьми за адресою: [ADDRESS], приблизно з 2011 року, а тому не може вважатися таким, що прийняв спадщину. Отже єдиними спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] є позивач та дружина померлого [PERSON], які постійно проживали з ним на час смерті. Але [PERSON] до спадкування за законом не закликається, враховуючі наявність заповіту померлого. Єдиним спадкоємцем за заповітом, який прийняв спадщину після смерті [PERSON] є позивач який своєчасно звернувся з заявою про прийняття спадщини після її смерті. За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно із частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, для прийняття якої встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 цього Кодексу). Частиною п'ятою статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким згідно із частиною другою статті 1220 цього Кодексу є день смерті особи. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України ), а лише обмежує його право на розпорядження спадщиною. Відповідно до пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом Міністерства юстиції від 3 березня 2004 року № 20/5 право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди може бути підтверджено, зокрема, свідоцтвом про право на спадщину. Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним її на праві власності майном. Враховуючи вище викладене позовні вимоги підлягають задоволенню. Судові витрати слід розподілити відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі викладеного,

Outcome: approved