Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи, в якому із урахуванням уточнених позовних вимог просив про наступне: - визнати протиправними та скасувати пункт 1 наказу начальника Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи № 31-ос від 14.03.2017 року та наказ (розпорядження) № 31-ос; - поновити [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], на роботі на посаді лікаря судово-медичних експертиз відділу комісійних судово-медичних експертиз Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи; - стягнути з Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи на користь [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06 березня 2017 року по 16 серпня 2017 року в сумі 41998 грн. 00 коп. В обґрунтування позову позивач вказав, що згідно наказу № 118 від 01.08.1983 року він був прийнятий до бюро судово-медичної експертизи Ворошиловградського облздраввідділу. Згідно наказу № 97 від 01.08.1984 року призначено на посаду завідувача Первомайським міським відділенням Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи. Наказом № 44 л/с від 01.12.2014 року позивач був переведений у відділ комісійних судово-медичних експертиз на посаду лікаря судово-медичного експерта. Наказом № 31-ос від 14.03.2017 року позивач був звільнений за прогули без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України з 06.03.2017 року. Вказаний наказ вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав. У звязку з проведенням на території Луганської області АТО з липня 2014 року відділ комісійних експертиз Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи перемістився з м. Луганська на контрольовану Україною територію Луганської області в смт. Білокуракіне, з 03.09.2014 року відділ комісійних експертиз розташовується у патологоанатомічному відділенні Білокуракінської ЦРЛ. Під час прийняття позивача на роботу у відділ комісійних експертиз начальником бюро [PERSON] було зазначено місце знаходження відділу комісійних експертиз на період АТО в смт. Білокуракіне. З 15.02.2017 року позивач виконував обовязки завідувача відділом комісійних експертиз на період хвороби завідувача відділом [PERSON] У лютому 2017 року позивачу стало відомо про наказ № 4 від 03.01.2017 року начальника Луганського обласного бюро судово-медичних експертиз [PERSON] «Про організацію роботи відділу комісійних СМЕ», яким було зобовязано завідувача відділу [PERSON] організувати роботу відділу в приміщенні Луганського обласного бюро за адресою: м. Сєвєродонецьк, вулиця Донецька, будинок 37. Однак, ані завідувач відділу [PERSON], ані позивач, ані працівники відділу із вказаним наказом ознайомлені не були. Окрім того, позивач вказує, що питання щодо організації роботи відділу не входить в службові обовязки завідувача відділом. 10.03.2017 року позивач приїхав до м. Сєвєродонецька на річні збори, де відбулись вибори профспілкового комітету, ініційовані начальником бюро [PERSON], де нічого не було сказано про звільнення позивача. Начальник бюро [PERSON] прийняв до розгляду закінчену комісійну судово-медичну експертизу, табеля й графіки роботи відділу комісійних експертиз, надані позивачем. В організації є діючий офіційно зареєстрований профкомітет у складі: [PERSON] (голова), [PERSON], [PERSON] 13.03.2017 року позивач прибув на роботу, де й відпрацював повний робочий день. 14.03.2017 року наприкінці робочого дня позивачу зателефонувала секретар начальника бюро [PERSON] та повідомила про звільнення, запитавши на яку адресу надіслати накази про звільнення. Позивач вказує, що наказ № 31-ос від 14.03.2017 року про його звільнення є незаконним, виданим з грубим порушенням чинного законодавства: звільнено його з 06.03.2017 року, а наказ про звільнення був виданий 14.03.2017 року. З оригіналом наказу про звільнення позивача ніхто не ознайомив. Позивач є членом профспілки ЛОБСМЕ та його звільнення повинно було бути погоджено з профспілковим комітетом організації. В листі № 103 від 14.03.2017 року за підписом [PERSON] зазначено, що 14.03.2017 року позивач був відсутнім на засіданні профспілкового комітету та нараді стосовно порушення ним трудової дисципліни, однак, офіційно позивача ніхто на нараду 14.03.2017 року не запрошував. 14.03.2017 року офіційно обраним профспілковим комітетом засідань не проводилось. Позивач вважає, що його було звільнено безпідставно та з грубим порушенням норм КЗпП України, адже в наказі є посилання на акти про відсутність на роботі: № 1 від 06.03.2017 року, № 5 від 07.03.2017 року, № 9 від 09.03.2017 року, № 12 від 10.03.2017 року, № 15 від 13.03.2017 року та на протокол засідання профспілкового комітету № 1 від 14.03.2017 року, на підставі яких прийняте рішення про звільнення позивача, а звільнено його з 06.03.2017 року, тобто документи, на підставі яких його звільнено складені вже після його звільнення. Члени профспілки, які підписали протокол є неправомочними. Окрім того, позивач зазначає, що 10.03.2017 року він був на роботі, зустрічався з начальником бюро та надав йому закінчену експертизу, в той час як того ж дня 10.03.2017 року складено акт № 12 про відсутність позивача на роботі. У звязку з викладеним, позивач був змушений звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, з підстав викладених в уточненому позові. Позивач додатково пояснив, що він не був належним чином ознайомлений із змістом наказу від 03.01.2017 року щодо переведення працівників відділу на роботу в м. Сєвєродонецьк, копія наказу йому не вручалася. Про наказ він чув в січні 2017 року, сам наказ він побачив лише 26 лютого 2017 року і спочатку він не погодився працювати в м. Сєвєродонецьку. Пізніше він змінив сою думку та був готовий працювати в м. Сєвєродонецьку, проте на той час він був вже звільнений. Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав, які викладені в письмових запереченнях проти позову. Зокрема вказували, що жодних документів, які підтверджують розташування відділу комісійних експертиз в смт. Білокуракине Луганської області немає, а тому в спірних правовідносинах не відбулося переведення позивача на роботу в іншу місцевість або зміни істотних умов праці. Засідання профспілки 14.03.2017 року, під час якого була надана згода на звільнення позивача, було правомочним. Наказ щодо роботи відділу комісійних експертиз в м. Сєвєродонецьку був викликаний нагальною необхідністю оптимізації роботи Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи. Разом з тим начальник Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи [PERSON] в судовому засіданні визнав, що до 05.03.2017 року фактичним місцем роботи відділу комісійних експертиз було смт. Білокуракине. Допитаний в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснив, що з 2007 року він займає посаду завідувача відділу комісійних судово-медичних експертиз Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи. В липні 2016 року він та інші співробітники бюро виявили факт невірного нарахування їм заробітної плати, після чого у них виник конфлікт з начальником Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи. 03.01.2017 року на його особисту електронну пошту надійшла копія наказу № 4 начальника Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи щодо переміщення роботи відділу комісійних судово-медичних експертиз до міста Сєвєродонецька. З середини лютого 2017 року він перебував на лікарняному, а виконуючим обовязки завідувача відділу комісійних судово-медичних експертиз став позивач [PERSON] З наказом від 03.01.2017 року щодо переміщення роботи відділу комісійних судово-медичних експертиз до міста Сєвєродонецька він не міг нікого належним чином ознайомити, адже він бачив лише скановану копію наказу на своїй електронній пошті. Цю скановану копію наказу він показував 04.01.2017 року працівникам відділу. Дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 01.12.2014 року [PERSON] був переведений на посаду лікаря судово-медичного експерта відділу комісійних судово-медичних експертиз Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи. Відповідно до наказу начальника Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи від 05.01.2017 року № 4 було наказано завідувачу відділу комісійних судово-медичних експертиз [PERSON] організувати роботу відділу в приміщенні Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи за адресою: м. Сєвєродонецьк, вул. Донецька, 37. Також було наказано з наказом ознайомити працівників відділу під підпис, працівникам відділу визначитися щодо роботи на території м. Сєвєродонецька, стати до роботи за вищевказаною адресою до 05 березня 2017 року. Згідно із доповідним листом від 04.01.2017 року № 1 завідувача відділом комісійних судово-медичних експертиз Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи [PERSON], наказ начальника Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи № 4 від 03.01.2017 року «Про організацію роботи відділу комісійних СМЕ» отримано та доведено до співробітників відділу. 10.03.2017 року [PERSON] склав на імя начальника Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи пояснювальну записку, в якій повідомив про те, що 06.03.2017 року він не вийшов на роботу в м. Сєвєродонецьку, адже не знайшов житла в м. Сєвєродонецьку, яке зміг би оплатити. 06, 07 та 09 березня 2017 року продовжив роботу в смт. Білокуракине. Також, 10.03.2017 року співробітники відділу комісійних судово-медичних експертиз Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи, серед яких був і [PERSON], склали та підписали доповідну записку на імя начальника вказаного бюро, в якій вони вказують, що не мають можливості на теперішній час виконати наказ начальника бюро № 4 від 03.01.2017 року «Про організацію роботи відділу комісійних СМЕ» та висловлюють свої заперечення проти цього наказу. Відповідно до актів про відсутність на роботі від 06.03.2017 № 1, 07.03.2017 № 5, 09.03.2017 № 9, 10.03.2017 № 12, 13.03.2017 № 15, які були підписані начальником Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи [PERSON] та іншими співробітниками вказаної установи, [PERSON] був відсутній на роботі без поважних причин 06.03.2017, 07.03.2017, 09.03.2017, 10.03.2017, 13.03.2017. Згідно із пунктом 1 наказу начальника Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи № 31-ос від 14.03.2017 року та наказу (розпорядження) № 31-ос без дати начальника Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи [PERSON] був звільнений з посади лікаря судово-медичного експерта відділу комісійних судово-медичних експертиз Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи за прогули без поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП України). Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно із п. 24 постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 1992 року № 9 із змінами та доповненнями, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Невихід працівника на роботу в зв'язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом без поважних причин. Згідно із ч. 1, 3 ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Отже, переведення на роботу в іншу місцевість в тому ж підприємстві, установі, організації, є зміною істотних умов праці, про які працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. На думку суду, в спірних правовідносинах відбулася саме така зміна істотних умов праці позивача, адже відділ комісійних судово-медичних експертиз Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи, який до цього здійснював свою фактичну діяльність в смт. Білокуракине Луганської області, згідно із наказом начальника Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи від 05.01.2017 року № 4 було переміщено до м. Сєвєродонецька Луганської області. При цьому той факт, що Луганське обласне бюро судово-медичної експертизи здійснює свою діяльність на території всієї Луганської області, не має правового значення у спірних правовідносинах, адже переведенням в іншу місцевість є будь-яке доручення іншої роботи поза межами населеного пункту, в якому працівник здійснював роботу до переведення, хоча і б на тому ж підприємстві або в тій же установі. Суд вважає необґрунтованими посилання представника відповідача на те, що місце роботи відділу комісійних судово-медичних експертиз ніколи офіційно не визначалося в смт. Білокуракине Луганської області, адже по-перше начальник Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи [PERSON] в судовому засіданні визнав, що до 05.03.2017 року фактичним місцем роботи відділу комісійних експертиз було смт. Білокуракине, по-друге згідно із титульними аркушами висновків експертів за березень, грудень 2015 року, червень, грудень 2016 року, січень, лютий 2017 року (том 1, а.с. 57-62), супровідними записками до державної статистичної звітності відділу комісійних судово-медичних експертиз за 2014-2016 роки (том 1, а.с. 88-90) приміщення вказаного відділу знаходилося в патологоанатомічному відділенні Білокуракинської ЦРЛ, по-третє жодних належних доказів визначення позивачу при прийнятті на посаду робочого місця в м. Сєвєродонецьку в порядку п. 3 ч. 1 ст. 29 КЗпП України до суду не надано, і нарешті по-четверте сам факт видання начальником бюро наказу від 05.01.2017 року № 4 свідчить про розташування відділу комісійних судово-медичних експертиз до 05 березня 2017 року поза межами м. Сєвєродонецька. Враховуючи викладене, суд звертає увагу на те, що Луганське обласне бюро судово-медичної експертизи не надало належних доказів повідомлення позивача про зміну істотних умов праці (переведення на роботу в іншу місцевість) за два місяці до такої зміни. На думку суду, єдиним належним доказом виконання власником або уповноваженим ним органом свого обовязку, передбаченого ч. 3 ст. 32 КЗпП України, є розписка працівника про ознайомлення із змістом відповідного наказу про зміну істотних умов праці, або розписка працівника про отримання копії відповідного наказу, або акт, підписаний декількома працівниками відповідної установи, про відмову працівника від ознайомлення із наказом. Вказана позиція суду обґрунтовується тим, що тільки особисте ознайомлення працівника із текстом відповідного наказу дозволяє працівнику усвідомити дійсний зміст наказу та прийняти протягом двох місяців рішення щодо продовження праці у змінених істотних умовах. Також, тільки вищенаведені способи ознайомлення працівника із текстом відповідного наказу дозволяють обєктивно зафіксувати точну дату ознайомлення працівника із наступною зміною істотних умов праці та в подальшому належним чином відрахувати два місяці з цієї дати і визначити ту дату, в яку у працівника виникне обовязок приступити до роботи у змінених істотних умовах праці або відмовитися від роботи у змінених істотних умовах праці. Стосовно показань свідка [PERSON] про те, що скановану копію наказу щодо переміщення роботи відділу комісійних судово-медичних експертиз до міста Сєвєродонецька він показував 04.01.2017 року працівникам відділу, то суд зазначає, що по-перше демонстрація сканованої копії певного наказу без відібрання розписок від працівників про дату ознайомлення з наказом не може вважатися належним ознайомленням працівників із зміною істотних умов праці, а по-друге вказаний свідок крім цього пояснив, з наказом від 03.01.2017 року він не міг нікого належним чином ознайомити, адже він бачив лише скановану копію наказу на своїй електронній пошті. Оцінюючи доповідний лист від 04.01.2017 року № 1 завідувача відділом комісійних судово-медичних експертиз Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи [PERSON] про те, що наказ начальника Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи № 4 від 03.01.2017 року «Про організацію роботи відділу комісійних СМЕ» отримано та доведено до співробітників відділу, суд зазначає, що такий доповідний лист сам по собі не є належним доказом виконання власником або уповноваженим ним органом свого обовязку, передбаченого ч. 3 ст. 32 КЗпП України, адже у вказаному листі відсутні підписи працівників відділу про дату ознайомлення із певним наказом. Суд повторює, що належним доказом виконання власником або уповноваженим ним органом свого обовязку, передбаченого ч. 3 ст. 32 КЗпП України, є письмові докази індивідуального ознайомлення працівника із змістом відповідного наказу про зміну істотних умов праці. Також, достовірність змісту вищевказаного доповідного листа спростовується показаннями свідка [PERSON], від імені якого складений та підписаний цей лист. Питання про добросовісність виконання [PERSON] покладеного на нього обовязку щодо належного ознайомлення працівників відділу із змістом наказу про зміну істотних умов праці, а також питання щодо повідомлення ним недостовірної інформації в доповідному листі від 04.01.2017 року № 1 не є предметом цього судового розгляду. Виходячи із вищевказаного, суд приходить до висновку про те, що невихід працівника за новим місцем роботи в іншій місцевості, після переведення на роботу в іншу місцевість разом з установою, при відсутності у власника належних відомостей про дату ознайомлення працівника із зміною істотних умов праці, не можна вважати прогулом без поважних причин. За таких обставин власник не може визначити дату спливу двомісячного строку, передбаченого ч. 3 ст. 32 КЗпП України, внаслідок чого неможливо визначити чи виявив працівник бажання протягом вказаного двомісячного строку приступити до роботи у змінених істотних умовах праці. Суд також звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 43 КзпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Згідно із протоколом засідання профспілкового комітету Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи від 14.03.2017 року, вказаний комітет у складі чотирьох осіб ([PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]С.) вирішив вважати невиходи на роботу працівників комісійного відділу ЛОБ СМЕ, зокрема [PERSON], прогулами без поважної причини. Суд звертає увагу на те, що по-перше вищевказаний протокол не містить згоди профспілкового комітету Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи на звільнення [PERSON], а лише констатує, що профспілковий комітет вирішив вважати невиходи на роботу працівників комісійного відділу ЛОБ СМЕ, зокрема [PERSON], прогулами без поважної причини. По-друге, згідно із витягом з протоколу засідання профспілкового комітету Сєвєродонецької міської профспілкової організації Профспілки працівників охорони здоровя України від 12.04.2017 року № 4 постановлено скасувати рішення зборів первинної профспілкової організації Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи, оформлене протоколом від 10.03.2017 року № 1 щодо визначення кількісного складу та виборів голови профспілкового комітету. Згідно із листами профспілкового комітету Сєвєродонецької міської профспілкової організації Профспілки працівників охорони здоровя України від 03.08.2017 року та від 31.07.2017 року станом на березень 2017 року та станом на теперішній час головою первинної профспілкової організації Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи є [PERSON]. Отже, звільнення позивача відбулося без згоди повноважного виборного органу первинної профспілкової організації. Разом з тим, згідно із протоколом № 4 первинної профспілкової організації Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи від 07.08.2017 року, наданим на виконання ухвали суду, вказана первинна профспілкова організація у складі чотирьох осіб ([PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]К.) ухвалила відмовити в наданні згоди на розірвання трудового договору з [PERSON] Відмова, серед іншого, мотивована тим, що роботодавець перед звільненням вказаної особи не звертався до первинної профспілкової організації з приводу надання згоди на звільнення, відмова працівника від роботи зі зміненими істотними умовами праці не може вважатися порушенням трудової дисципліни. Таким чином суд приходить до висновку про те, що звільнення позивача за прогул відбулося із суттєвими порушеннями норм Закону, а тому розпорядчі акти, які були прийняті у звязку із таким звільненням, підлягають визнанню протиправними та скасуванню. Суд додатково звертає увагу, що із змісту пояснень представників відповідача було встановлено, що наказ начальника Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи № 31-ос від 14.03.2017 року, пункт 1 якого стосується позивача, та наказ (розпорядження) № 31-ос, який повністю стосується лише позивача, є двома окремими розпорядчими документами. Отже, з метою повного захисту прав позивача, слід визнати протиправними та скасувати пункт 1 наказу начальника Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи № 31-ос від 14.03.2017 року та наказ (розпорядження) № 31-ос начальника Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи. При цьому позивача слід поновити на посаді, з якої його було звільнено. При цьому суд не вбачає підстав для зміни формулювання причини звільнення позивача на п. 6 ч. 1 ст. 36 КзпП України з огляду на таке. Згідно із абзацом 4 п. 10 постанови Пленуму встановивши при розгляді справи про поновлення на роботі особи, звільненої за п. 3 чи п. 4 ст. 40 КЗпП, що підставою розірвання трудового договору стала відмова працівника від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці, викликаною змінами в організації виробництва і праці, і працівник не згоден працювати в нових умовах, суд вправі зі своєї ініціативи змінити формулювання причин звільнення на п. 6 ст. 36 КЗпП. Отже, зміна формулювання причин звільнення на п. 6 ст. 36 КЗпП є правом суду, яке може реалізуватися судом із урахуванням конкретних обставин кожної справи, зокрема із урахуванням наявності або відсутності згоди працівника на продовження роботи у змінених істотних умовах праці. В судовому засіданні позивач пояснив, що він не був належним чином ознайомлений із змістом наказу від 03.01.2017 року щодо переведення працівників відділу на роботу в м. Сєвєродонецьк, копія наказу йому не вручалася. Про наказ він чув в січні 2017 року, сам наказ він побачив лише 26 лютого 2017 року і спочатку він не погодився працювати в м. Сєвєродонецьку. Пізніше він змінив сою думку та був готовий працювати в м. Сєвєродонецьку, проте на той час він був вже звільнений. Із цим позовом про поновлення на роботі позивач звернувся до суду 30 березня 2017 року. Тобто, із урахуванням відсутності відомостей про належне ознайомлення позивача із наказом про зміну істотних умов праці та із урахуванням визнання самим позивачем факту свого ознайомлення із наказом лише в лютому 2017 року, суд робить висновок про те, що позивач протягом двох місяців, передбачених ч. 3 ст. 32 КЗпП України, прийняв рішення про згоду на продовження роботи у змінених істотних умовах праці. Згідно із ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до абзацу 3 п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348). Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у звязку із незаконним переведенням позивача на іншу посаду по день винесення рішення суду, суд враховує, що позивач був незаконно звільнений з 06 березня 2017 року, тобто його вимушений прогул розпочався 07 березня 2017 року. Отже, розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу позивача має обчислюватися з 07 березня 2017 року по 16 серпня 2017 року (день проголошення цього рішення суду). Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134. Середньоденна заробітна плата позивача складає 381 грн. 80 коп. (заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом двох місяців, що передують події незаконного звільненняя, робочі дні в загальному розмірі 15272,13 грн. (за січень та лютий 2017 року) ділиться на число відпрацьованих робочих днів за два вищевказаних місяці в загальній кількості 40 днів). Середньомісячне число робочих днів позивача складає 20 робочих днів (сумарне число робочих днів за останні два календарні місяці перед місяцем звільнення згідно з графіком роботи установи, тобто за січень та лютий 2017 року в загальній кількості 40 днів (20 робочих днів у січні 2017 року + 20 робочих днів у лютому 2017 року) ділиться на 2). Час вимушеного прогулу позивача за період з 07 березня 2017 року по 16 серпня 2017 року складає 4 повних місяці (квітень липень 2017 року), тобто 80 середньомісячних робочих днів, а також 18 робочих днів у березні 2017 року (з 07 по 31 березня) та 12 робочих днів у серпні 2017 року (з 01 по 16 серпня). В кінцевому підсумку, час вимушеного прогулу позивача складає 110 робочих днів, які обраховані із урахуванням постанови Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134. Отже, 110 робочих днів затримки слід помножити на 381 грн. 80 коп. середньоденної заробітної плати позивача, що складе 41998 грн. 00 коп. середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно із поясненнями позивача з часу його звільнення він ніде не працював, допомогу у звязку із тимчасовим безробіттям не отримував. За таких обставин немає підстав для відрахування із вищевказаної суми середнього заробітку будь-яких інших сум. При цьому суд враховує, що відповідно до положень ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Частиною 1 ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. З розрахункового листа за березень 2017 року вбачається, що при звільненні позивача, відповідачем було здійснено виплату компенсації за невикористану відпустку, а отже після поновлення у трудових правовідносинах за рішенням суду позивач не позбавлений права ставити перед роботодавцем питання щодо можливості використання ним невикористаної відпустки, проте роботодавець в такому випадку має право порушити питання щодо повернення виданих при звільненні позивача грошових коштів у якості компенсації за невикористану відпустку. Відповідно до підпункту 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Приймаючи до уваги вимоги ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України та положення Закону України «Про судовий збір», враховуючи розмір задоволених позовних вимог майнового характеру та звільнення позивача від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути з Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи в дохід держави суму судового збору в розмірі 419 грн. 98 коп., тобто в розмірі 1% від 41998 грн. 00 коп. На підставі ст. 367 ЦПК України, ч. 7 ст. 235 КЗпП України, суд також вважає за необхідне допустити негайне виконання цього рішення в частині поновлення позивача на роботі, а також в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в межах одного місяця. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved