Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 28 жовтня 2013 року [PERSON] позичив [PERSON] суму в розмірі 3839,00 грн., яку остання зобовязалася повернути 09 листопада 2013 року. Договір був укладений в письмовій формі шляхом складення боржником розписки. Відповідач суму позики позивачу не повернув. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, які викладені у позовній заяві. В судовому засіданні відповідач заперечувала проти задоволення позову. Зокрема відповідач визнала, що вона складала спірну розписку, проте вказала, що вона складала її під тиском. Складення цієї розписки було обумовлено тим, що вона працювала «в ларьку» і власником було виявлено недостачу цінностей на суму, яка вказана у розписці. В правоохоронні органи вона не зверталася. Дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В судовому засіданні встановлено, що згідно із розпискою від 28.10.2013 року [PERSON] взяла у борг від [PERSON] суму в розмірі 3839,00 грн. та зобовязалася повернути вказану суму до 09.11.2013 року. Відповідач визнала факт складання нею цієї розписки. Згідно із копією претензії від 16 грудня 2013 року, позивач просив відповідача негайно повернути грошові кошти в розмірі 3839,00 грн. в рахунок погашення боргу у звязку із закінченням терміну їх повернення. Відповідач свої зобовязання за договором позики перед позивачем не виконала і суму боргу у повному обсязі в розмірі 3839,00 грн. до 09 листопада 2013 року не повернула. Вказаний висновок суду підтверджується копією розписки від 28.10.2013 року, на якій відсутні відмітки про виконання свого обовязку відповідачем, а також відсутністю будь-яких доказів щодо повернення грошей відповідачем. Твердження відповідача про те, що вона складала розписку під тиском та про те, що вона реально не отримувала жодних грошей не підтверджуються жодними доказами. У звязку із викладеним суд вважає, що відповідач неналежним чином виконує взяті на себе перед позивачем зобовязання. Також, на думку суду, підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача встановленого індексу інфляції за весь час прострочення договору в розмірі 3013,62 грн., а наданий позивачем розрахунок суд вважає виконаним відповідно до діючого законодавства, що разом з сумою боргу становить 6852,62 грн. За таких обставин суд вважає, що факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, є достовірними та обґрунтованими, підтверджені письмовими доказами, сумніву у суду не викликають, у звязку із чим позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією від 29.08.2016 року про сплату судового збору в сумі 551 грн. 20 коп., у звязку із чим суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача суму судових витрат в розмірі 551 грн. 20 коп. по сплаті судового збору.

Outcome: approved