Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про зменшення розміру аліментів. Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. 24.11.2000 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, від якого сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. З грудня 08.12.2005 року позивач та відповідач проживають окремо. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.09.2011 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина, [PERSON], у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), а також на лікування сина [PERSON] у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), починаючи з 07.06.2011 року. 27.09.2013 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] Від цього шлюбу сторони мають дитину - сина [PERSON], [INFO]. На цей час позивач працює фахівцем з безпеки кредитних операцій ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та має заробітну плату близька 2100 гривень, а тому розмір аліментів, який стягується з нього на користь [PERSON] ставить позивача та його родину у скрутне матеріальне становище. З огляду на вищевикладене, просить суд зменшити загальний розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO], на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.09.2011 року до 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) позивача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення сином [PERSON] повноліття. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав з підстав, викладених у ньому, наполягав на його задоволенні, додатково суду пояснивши, що на цей час він працює спеціалістом по безпеці кредитних операцій, у зв'язку з народженням другої дитини у нього погіршився матеріальний стан, тому він не може сплачувати аліменти у тому розмірі, в якому сплачував раніше. Одночасно з цим, позивач зазначив, що друга дитина проблем зі здоров'ям та хронічних захворювань не має. Про незадовільний стан здоров'я першого сина - [PERSON] знає, однак не спілкується з останнім з лютого 2014 року. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечувала у повному обсязі, зазначивши, що на цей час [PERSON] проживає з нею та знаходиться на її утриманні, має вроджений порок серця, у зв'язку з чим потребує постійного та дорого лікування, перебуває на обліку у кардіолога в дитячій міській поліклініці № 1 та постійно знаходиться на підтримуючій терапії. Окрім аліментів жодної допомоги батько не надає, цього літа не надав дозвіл на вивіз дитини у Крим для того, щоб дитина могла оздоровитися, хоча останній, згідно рекомендацій лікарів, потребує цього. Також пояснила, що працює викладачем у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ, що за межами м. Запоріжжя, у зв'язку з чим змушена щоденно о 4-й ранку виїжджати до м. Дніпропетровськ на роботу, у зв'язку з чим приблизно 90 гривень на день витрачає на дорогу. З огляду на вищевикладене, просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 24.11.2000 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження, серія [NUMBER], виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Комунарської райадміністрації Запорізької міської ради 24.11.2000 року. Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, серія [NUMBER], виданим Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції 28.01.2009 року. 08.12.2005 року шлюб між сторонами розрізано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, серія [NUMBER], виданим Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 626. [PERSON] проживає разом з матір'ю [PERSON] та знаходиться на її утриманні, цей факт визнаний сторонами, а тому, в силу ст. 61 ЦПК України, доказуванню не підлягає. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.09.2011 року стягнуто з [PERSON], [INFO], на користь [PERSON], [INFO], на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], щомісячно аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.06.2011 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з [PERSON], [INFO], на користь [PERSON], [INFO], на лікування [PERSON], [INFO], щомісячно у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), починаючи з 07.06.2011 року. Відповідно до довідки про доходи позивача, [PERSON] працює на посаді спеціаліста по безпеці в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та йому у період з листопада 2013 року по квітень 2014 року була нарахована заробітна плата в розмірі 14748 гривень 54 копійки, тобто щомісячна заробітна плата, приблизно, становить 2400 гривень. Згідно даних Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції у цьому відділі на виконанні перебувають виконавчі листи № 2-3111/2011 від 14.10.2011 року стосовно [PERSON] Загальна заборгованість по вказаним виконавчим документам станом на 01.08.2014 року становить 30328 гривень 56 копійок. Відповідно до довідки про доходи [PERSON] працює викладачем у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ, їй у період з квітня 2014 року по вересень 2014 року була нарахована заробітна плата в розмірі 22677 гривень 01 копійок., а виплачено 19020 гривень 10 копійок. Відповідно до свідоцтва про народження, серія [NUMBER], виданого Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції від 10.12.2013 року, [PERSON] та [PERSON] мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. На підставі ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В статті 51 Конституції України закріплений обов'язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 1 статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Під зміною матеріального положення сторін розуміється як покращення, так і погіршення майнового положення платника або одержувача аліментів, під зміною сімейного стану розуміється з'явлення у сім'ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов'язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні, відносно платника аліментів враховується також зміна складу осіб, які зобов'язані за законом надавати утримування, погіршення або поліпшення стану здоров'я платника або одержувача аліментів враховується судом як підстав для зміни розміру аліментів. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року, відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Відповідно до ч. 4 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі в разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати в разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. Судом встановлено, що після ухвалення рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.09.2011 року, сімейний стан позивача [PERSON] змінився. Останній вдруге одружився і у нього появилися дитина - син [PERSON], [INFO]. Таким чином, на його утриманні на цей час знаходиться малолітня дитина та дружина. Однак доказів на підтвердження того, що матеріальний стан відповідача змінився - погіршився, у зв'язку з чим останній не може сплачувати аліменти у тому розмірі, який встановлений рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.09.2011 року, суду не надано. Позивачем також суду не було надано будь-яких доказів погіршення стану здоров'я тощо, які б відбулись після ухвалення судом рішення у 2011 році. Платник аліментів має задовільний стан здоров'я, своє матеріальне становище характеризує як задовільне, однак має заборгованість по аліментам в розмірі 30328 гривень 56 копійок. Щодо матеріального становища відповідача, суд також враховує те, що остання практично повністю утримує дитину, яка має проблемі зі здоров'ям, працює за межами міста Запоріжжя, що потребує додаткових значних матеріальних витрат на щоденний проїзд. Крім того, сторонами в судовому засіданні не оспорювався той факт, що з 2011 року стан здоров'я [PERSON], [INFO], не покращився. З огляду на вищенаведене, суд вважає, що застосування ст. 192 СК України не суперечить нормам сімейного права та не порушує права сторін, оскільки розмір аліментів може бути згодом збільшено або зменшено на вимогу платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. Враховуючи те, що після винесення рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.09.2011 року змінився сімейний стан позивача, пов'язаний з необхідністю виконання обов'язку чоловіка та батька утримання другої родини, суд приходить до висновку, що мають місце обставини, які дозволяють зменшити розмір стягуваних з позивача аліментів на утримання сина - [PERSON], [INFO], до 1/6 частини заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму доходів для дитини відповідного віку. Однак, враховуючи той факт, що стан здоров'я [PERSON], [INFO], не покращився, останній практично перебуває лише на утриманні матері, враховуючи розмір заборгованість позивача по сплаті аліментів, а також вартість ліків, суд дійшов висновку, про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Outcome: partial