Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування позову вказує, що він працював в Публічному акціонерному товаристві «Азот» та був звільнений з роботи на підставі наказу № 355-ВК від 14.04.2017 року. Однак в день звільнення розрахунок з ним проведений не був. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.10.2017 року у справі № 711/6750/17 задоволено його позовні вимоги, стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Азот» на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 21397 грн. 74 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення в сумі 38451 грн. 60 коп., а всього 59849 грн. 34 коп. Також вказує, що заборгованість по заробітній платі відповідач виплатив йому лише 18.01.2018 року, а тому він відповідно до ст. 117 КЗпП України має сплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку, а саме за період з 05.10.2017 року по 18.01.2018 року в сумі 27188 грн. А тому, просить стягнути з ПАТ «Азот» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 05.10.2017 року по 18.01.2018 року в сумі 27188 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. В судове засідання представник відповідача ПАТ «Азот» не зявився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку. 14.03.2018 року представник ПАТ «Азот» [PERSON] направила на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову [PERSON], з підстав, викладених у відзиві. Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи, в тому числі відзив на позовну заяву, приходить до висновку про задоволення позову, виходячи із наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Відповідно до положень ст.ст. 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] працював в ПАТ «Азот» на різних посадах, а в останній час на посаді провідного інженера-програміста бюро АСУ ТП відділу головного метролога. Наказом ПАТ «Азот» № 355-ВК від 14.04.2017 року [PERSON] був звільнений з роботи з 20.04.2017 року на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України (за скороченням штату працівників). В день звільнення розрахунок з позивачем проведений не був, а саме не було виплачено заробітну плату в сумі 21397 грн. 74 коп. Вказані обставини встановлені рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.10.2017 року у справі № 711/6750/17, а тому в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Даним рішенням задоволено позовні вимоги [PERSON], стягнуто з ПАТ «Азот» на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 21397 грн. 74 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення в сумі 38451 грн. 60 коп., а всього 59849 грн. 34 коп. Також в судовому засіданні встановлено, що повний розрахунок з позивачем [PERSON] був проведений лише 18.01.2018 року, що не заперечується і відповідачем в наданому суду відзиві на позов. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України відповідач повинен був у день звільнення [PERSON] виплатити всі належні йому суми, а в разі спору про розмір цих сум виплатити не оспорювану ним суму, однак цього не зробив. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України «Про оплату праці». Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та інш. нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст. 115 ч.1 КЗпП України). Як передбачено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП). Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Всупереч вимогам ст. 81 ЦПК відповідачем не надано суду ніяких доказів того, що у порушенні прав позивача на своєчасне отримання заробітної плати відсутня вина відповідача. До того ж, під час розгляду справи не встановлено вини позивача [PERSON], як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки розрахунку по заробітній платі. При цьому суд вважає, що сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві, як підстава для звільнення від відповідальності за порушення строків розрахунку по заробітній платі, є необґрунтованими. В цьому контексті суд звертає увагу, що у своїй практиці Верховний Суд України неодноразово зазначав, що аналіз змісту ст.ст. 116, 117 КЗпП дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України (постанова №6-2163цс16 від 31.05.2017 року, №6-259цс17 від 13.03.2017 року). Аналогічні розяснення викладені і в п. 20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Наявність арешту на рахунках відповідача, що накладений постановами державного виконавця від 29.05.2017 року, 31.08.2017 року, 22.11.2017 року не виправдовує затримку розрахунку при звільненні, оскільки такі арешти були накладені вже після того як мав відбутись розрахунок з позивачем. До того ж відповідачем не надано доказів відсутності у відповідача коштів, що перевищують обсяг фінансового ресурсу, який був арештований. Враховуючи, що відповідачем ПАТ «Азот» повний розрахунок з позивачем [PERSON] проведений лише 18.01.2018 року, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку є законними та підлягають до задоволення. При цьому суд звертає увагу, що за змістом ч. 2 ст. 117 КЗпП підставою для зменшення судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені є виключно наявність таких умов: 1) наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; 2) виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; 3) прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу. Оскільки жодної з зазначених обставин в даному випадку судом не встановлено то правові підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідача з позивачем відсутні. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові ВСУ від 13.03.2017 року у справі №6-259цс17. За таких обставин до стягнення з відповідача ПАТ «Азот» на користь позивача [PERSON] підлягає середній заробіток за весь час затримки розрахунку, оскільки між сторонами відсутній спір про розмір належних до виплати позивачу сум після його звільнення. Розмір заборгованості в загальній сумі 21397 грн. 74 коп., встановлений рішенням суду і не заперечувався відповідачем. Період затримки складає 70 днів (враховуючи пятиденний робочий тиждень), з 06.10.2017 року по 17.01.2018 року включно. Середня заробітна плата позивача [PERSON] за останні два місяці які перебували звільненню складає 388 грн. 40 коп., що стверджується довідкою ПАТ «Азот» від 09.08.20-17 року № 425 (а.с. 3) та встановлено рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.10.2017 року (а.с. 5-7). Таким чином до стягнення з відповідача ПАТ «Азот» на користь позивача [PERSON] підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 27188 грн. коп., виходячи із наступного розрахунку: 388 грн. 40 коп. /середній заробіток/ х 70 днів /період затримки розрахунку/ = 27188 грн. Оскільки розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] в сумі 388 грн. 40 коп. визначено із нарахованої заробітної плати до утримання податків та обовязкових платежів, то середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.10.2017 року по 17.01.2018 року включно в сумі 27188 грн. на користь [PERSON] необхідно стягнути із відрахуванням (утриманням) при виплаті податків та обовязкових платежів передбачених законодавством України. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ПАТ «Азот» на користь держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved