Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до Приазовського районного суду Запорізької області з позовною заявою до [PERSON]С, в якій просить: визнати недійсний державний акт серії ЗП № 00015014 на право приватної власності на земельну ділянку, виданий на імя [PERSON] на території Гірсівської сільської ради Приазовського району, площею 6,9 га для ведення фермерського господарства на підставі рішення Приазовської районної ради народних депутатів від 28.03.1996 року № 164, зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 8 від 11.04.1996 року та скасувати його державну реєстрацію; на його користь витребувати з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку на території Гірсівської сільської ради Приазовського району, площею 6,9 га для ведення фермерського господарства. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він отримав в постійне користування земельну ділянку розташовану на території колгоспу «Іскра» (який існував на той період часу та знаходився на території Гірсівської сільської ради) Приазовського району для організації та ведення фермерського господарства, площею 6,9 га на підставі рішення Приазовської районної ради народних депутатів Приазовського району Запорізької області від 23.09.1993 року № 223. Про що було видано відповідний Державний акт серії ЗП № 15-500829. Проте в теперішній час він позбавлений можливості користуватися та володіти належною йому земельною ділянкою, оскільки [PERSON], який володіє землями фермерського господарства, що межують з його земельною ділянкою, неправомірно приєднав її до своїх земель, оформив право власності без його згоди, без технічної, правової документації, та отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЗП № 00015014 розташованої на території Гірсівської сільської ради Приазовського району, площею 6,9 га для ведення фермерського господарства на підставі рішення Приазовської районної ради народних депутатів від 28.03.1996 року № 164, зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 8 від 11.04.1996 року. У 2013 році за його скаргою Державною інспекцією сільського господарства в Запорізькій області була проведена перевірка дотримання норм земельного законодавства під час передачі у приватну власність його земельної ділянки. Листом від 08.04.2013 року було повідомлено, що аналіз документів свідчить про порушення вимог земельного законодавства при вилученні у нього земельної ділянки та передачі її у власність [PERSON]. Таким чином, просить визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, виданий на імя [PERSON], та витребувати у [PERSON] спірну ділянку з незаконного володіння. В судове засідання позивач та його представник не зявилися, проте в матеріалах справи мається заява про розгляд справи у їх відсутність та що підтримують заявлені вимоги /а.с. 47/. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, в матеріалах справи наявна нотаріально засвідчена заява /а.с. 48/ про розгляд справи у його відсутність та що проти позову не заперечує, просить його задовольнити. Представник третьої особи - Приазовської районної державної адміністрації в судове засідання не зявився, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності /а.с. 59/. Представник третьої особи - Гірсівської сільської ради Приазовського району в судове засідання не зявився, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності /а.с. 49/. У звязку з неявкою сторін, відповідно до вимог ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оглянувши технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку зареєстровану на [PERSON], суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи на підставі заяви [PERSON] рішенням засідання правління колгоспу «Іскра» Приазовського району від 06 жовтня 1993 року /а.с. 45/ [PERSON] позивачу по справі було виділено земельну ділянку на території Гірсівської сільської ради для ведення фермерського господарства, площею 6,9 га, та межі якої були встановлені в натурі, що підтверджується копією акту про встановлення меж ділянки в натурі від 29.11.1993 року /а.с. 44/. На підставі вказаних документів [PERSON] 14 червня 1994 року Приазовською районною Радою народних депутатів було видано Державний акт на право постійного користування землею, площею 6,9 га, розташованої на території колгоспу «Іскра» Гірсівської сільської ради Приазовського району для організації і ведення фермерського господарства та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 242, про що свідчить копія державного акту /а.с. 9/. В матеріалах справи знаходяться копія державного акту на право приватної власності на землю серія ЗП № 00015014, виданий 11 квітня 1996 року [PERSON] на підставі рішення Приазовської районної ради народних депутатів № 164 від 28.03.1996 року, що йому передана у приватну власність земельна ділянка площею 6,9 га на території Гірсівської сільської ради для ведення фермерського господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 8. (а.с. 10). Згідно відповіді Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області від 08.04.2013 року на заяву [PERSON] щодо дотримання вимог законодавства при видачі державного акту на право приватної власності на землю серія ЗП № 00015014, яка розташована на території Гірсівської сільської ради для ведення фермерського господарства, Державна інспекція сільського господарства Запорізької області повідомляє що за результатами перевірки встановлено, що 14 червня 1994 року [PERSON] набув право постійного користування на земельну ділянку, площею 6,9 га на території Гірсівської сільської ради Приазовського району Запорізької області для ведення фермерського господарства. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчувалося Державним актом на право постійного користування землею ЗП № 500829. 28 березня 1996 року Приазовською районною державною адміністрацією Запорізької області прийняте розпорядження № 164, яким земельна ділянка, площею 6,9 га на території Гірсівської сільської ради Приазовського району Запорізької області для ведення фермерського господарства, вилучена з користування громадянина [PERSON] та передана фермерському господарству [PERSON]. В ході перевірки була отримана відповідь на запит від Приазовської РДА про те, що розпорядження голови не збереглися. Аналіз документів свідчить про порушення вимог земельного законодавства при вилученні земельної ділянки з користування у [PERSON] та передачі її у власність [PERSON], оскільки відсутнє підтвердження відмови [PERSON] від права постійного користування земельною ділянкою, яка є єдиною підставою для вилучення земельної ділянки з користування громадянина та прийняття іншого розпорядження. Крім того, припинення права користування земельними ділянками визначено як виключну компетенцію місцевих рад, а не місцевих державних адміністрацій. Виходячи з наведеного, земельна ділянка була вилучена з постійного користування [PERSON] без правових підстав та органом, який не мав на таке вилучення жодного права. Тому, рекомендовано звернутися до суду з позовом про захист порушеного права. (а.с. 14). Крім того, згідно відповіді з відділу Держгеокадастру у Приазовському районі Запорізької області /а.с. 41/ технічна документація на земельну ділянку, зареєстровану за [PERSON] у відділі не зберігається. Згідно ст. 43 Земельного кодексу України, в редакції, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, права власників земельних ділянок і землекористувачів охороняються законом. Припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою чи її частиною може мати місце лише у випадках, передбачених статтями 27 і 28 цього Кодексу. Втручання в діяльність власників земельних ділянок і землекористувачів, пов'язану з використанням землі, з боку державних, господарських та інших органів і організацій забороняється, за винятком випадків порушення власниками землі та землекористувачами земельного законодавства. Права власників земельних ділянок і землекористувачів можуть бути обмежені лише у випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.. 9 Земельного кодексу України в редакції, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить: 1) передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст.. 19 , ст. 27 Земельного кодексу України в редакції, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, як припинення права користування земельними ділянками так і передача земельних ділянок у постійне користування належить Раді народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (частина перша статті 23 ЗК України в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин). Указаним положенням визначено правові підстави набуття громадянами права власності та права користування земельними ділянками. Такими підставами є рішення сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами,\~\~\~\~що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Крім того, видача державного акта на право власності на земельну ділянку без визначеної законом (ст. 19 ЗК України, в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) підстави є неправомірною, а державний акт, виданий з порушеннями вимог зазначеної статті, - недійсним. За висновками Верховного Суду України, що викладені у постановах № 6-319цс15 від 01 липня 2015 року, № 6-46цс14 від 04 червня 2014 року, № 6-103цс12 від 26 вересня 2012 року, державні акти на право власності на земельні ділянки на час виникнення спірних відносин визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Відповідно до ст.. 46 ЗК України, вилучення (викуп) для державних або громадських потреб земельних ділянок у громадян може провадитися після виділення за їх бажанням Радою народних депутатів рівноцінної земельної ділянки, будівництва на новому місці підприємствами, установами і організаціями, для яких відводиться земельна ділянка, жилих, виробничих та інших будівель замість тих, що вилучаються, і відшкодування в повному обсязі інших збитків згідно з розділом IV цього Кодексу. Згідно вимог ст.. 31 ЗК України, вилучення (викуп) земельних ділянок з метою передачі їх у власність або надання у користування громадянам, підприємствам, установам і організаціям провадиться за згодою власників землі і землекористувачів на підставі рішення Верховної Ради України, місцевих Рад народних депутатів. Таким чином, оскільки позивач заяви про добровільну відмову від права користування спірної земельної ділянкою не надавав, що є єдиною підставою для вилучення земельної ділянки з постійного користування, та всупереч нормам Земельного Кодексу України було прийнято розпорядження № 164 Приазовською РДА про припинення користування земельною ділянкою та прийняте Приазовською РДА рішення про передачу спірної земельної ділянки [PERSON] та видачі державного акту, суд вважає необхідним визнати недійсним державний акт серії ЗП № 00015014 на право приватної власності на земельну ділянку площею 6,9 га на території Гірсівської сільської ради для ведення фермерського господарства, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 8 від 11.04.1996 року, виданий на імя [PERSON]. Оскільки, зазначений державний акт визнаний недійсним, то відсутні правові підстави збереження цього майна за відповідачем, а тому до спірних правовідносин, необхідно застосувати положення ст. 1212 ЦК України, згідно якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно; особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Така позиція була висловлена у Постанові ВС України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс 15. Таким чином, з урахуванням наведеного, суд вважає необхідним витребувати з незаконного володіння [PERSON] спірну земельну ділянку на користь [PERSON], оскільки вказана земельна ділянка надана останньому у постійне користування про що свідчить Державний акт на право постійного користування землею, та який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 242. Вирішуючи питання стосовно позовних вимог щодо скасування державної реєстрації Державного акту серії ЗП № 00015014 на право приватної власності на земельну ділянку, виданого на імя [PERSON], суд враховує те, що, згідно із ст.. 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим законом визнаються державою. Відповідно до ст.. 22 ЗК України в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Згідно ст.. 23 цього ж ЗК України, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Тобто, на час виникнення спірних правовідносин, був відсутній механізм державної реєстрації державних актів, а тому на даний час відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог стосовно скасування державної реєстрації спірного Державного акту серії ЗП № 00015014.

Outcome: partial