Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-16 00:00:00

[PERSON], діючи на підставі довіреності від 01.02.2017 року та в інтересах [PERSON], звернуся в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] та просить визнати недійсним фіктивний договір купівлі-продажу транспортного засобу «Renault Kangoo», д.н.з. [NUMBER], кузов № [NUMBER], сірого кольору, укладений 13.01.2016 року № 7441/16/95 між [PERSON] та [PERSON], зареєстрованого сервісним центром МВС № 7441 13.01.2016 року та повернути вказаний автомобіль у спільну сумісну власність позивача з її колишнім чоловіком. З позовної заяви виходить, що рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 01.06.2016 року по справі № 732/378/16-ц було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON]. За час шлюбу подружжям було набуто транспортний засіб марки «Renault Kangoo», д.н.з. [NUMBER], кузов № [NUMBER], сірого кольору. Так, на сьогоднішній день позивач дізналась, що її чоловік 13.01.2016 року на підставі договору купівлі-продажу № 7441/16/95, посвідченого сервісним центром МВС № 7441, відчужив даний автомобіль на користь відповідача [PERSON], з якою на час відчуження автомобіля перебував у фактичних шлюбних відносинах. Позивач вважає, що відповідачі уклали між собою даний правочин лише з метою уникнення розподілу спільного майна, яке було набуте за час шлюбу між нею та її колишнім чоловіком. Доказом того, що відповідач [PERSON] після відчуження вказаного транспортного засобу фактично залишався його власником є замовлення наряд № 1157 від 27.04.2016 року, № 3493 від 28.11.2016 року та постанова у справі про адміністративне правопорушення від 19.04.2016 року, за якою колишній чоловік позивача був притягнутий до адміністративної відповідальності. Отже, як вбачається з вищевикладеного відповідачі уклали між собою фіктивний договір купівлі-продажу, який в силу чинного законодавства України є недійсним. Враховуючи вищевикладене, представник позивача [PERSON] робить висновок, що укладення договору, який за змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків є порушенням частини 1 та частини 5 статті 203 Цивільного кодексу України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України. При цьому представник позивача [PERSON] у позовній заяві зазначає, що позивач знайшла на веб сайті РСТ.ЮА вказаний автомобіль, який на момент подачі позовної заяви стоїть на продажу. Виставлений він на продаж від імені відповідача [PERSON], де вказані її номери телефонів. Посилаючись на положення ст.ст. 202-204, 215, 234 ЦК України, представник позивача [PERSON] просить задовольнити заявлені ним в інтересах позивача позовні вимоги. Ухвалою судді від 24 лютого 2017 року відкрито провадження у зазначеній справі. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] у повному обсязі підтримав заявлені ним в інтересах позивача позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Підтвердив обставини, викладені ним в позовній заяві в обґрунтування заявлених позовних вимог. Звернув увагу на той факт, що відповідач [PERSON] визнав факт користування ним автомобілем після укладення договору купівлі-продажу від 13.01.2016 року та підтвердив обставини, викладені в позовній заяві. Зазначає, що відповідачі діяли недобросовісно, оскільки фактично угода між ними щодо купівлі продажу автомобіля укладалась лише з метою уникнення розподілу цього автомобіля між подружжям. Оскаржуваний договір купівлі продажу є фіктивним, а тому він підлягає визнанню судом недійсним. Зауважує, що договір купівлі продажу транспортного засобу, укладений 13.01.2016 року між відповідачами, не був спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, оскільки [PERSON] після укладення договору продовжував користуватись автомобілем. Останній їздив на автомобілі та відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення, він здійснював технічний огляд та інші дії, які свідчать, що він не втратив право на користування цим майном. При цьому звертає увагу на те, що відповідач [PERSON] сам підтвердив, що після закінчення відносин між ним та [PERSON], остання шляхом силового примусу змусила його покинути автомобіль і забрала цей автомобіль собі. Натомість [PERSON] не звернувся до поліції з заявою щодо неправомірних дій [PERSON], оскільки на той момент автомобіль вже був переоформлений на неї і вона являлась його реальним власником. Вважає звернення позивача до суду з відповідним позовом єдиним способом захисту її порушених прав. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду справи останній був повідомлений належним чином, надав до суду письмову заяву від 15.06.2017 року з проханням провести розгляд справи без його участі, предявлений до нього позов він повністю визнає ( а.с. 92 ). Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не зявилась, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялась належним чином та останній направлялись рекомендованими листами судові повістки про виклик до суду за адресою її місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. За даними Городнянської міської ради Чернігівської області відповідач [PERSON] зареєстрована проживаючою [INFO]. Згідно відміток поштового відділення судові повістки про виклик до суду на 27.06.2017 року та на 16.08.2017 року повернуті без вручення відповідачу у звязку з закінченням терміну зберігання через відсутність останньої за вказаною адресою ( а.с. 99, 109 ). Згідно положень ч. 5 ст. 74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою їх місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Таким чином, виходячи з положень ч. 5 ст. 74 ЦПК України, відповідачу [PERSON] належним чином вручено судові виклики і вона вважається такою, що належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до положень ч. 2 ст. 224 ЦПК України у разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON], який представляє інтереси Регіонального сервісного центру МВС в Чернігівській області на підставі відповідної довіреності від 26.07.2017 року за вих. № 31/25/12-788, у судовому засіданні вказав, що при розгляді і прийнятті рішення у даній цивільній справі він покладається на розсуд суду і єдиною його вимогою являється те, щоб рішення суду було законне і обґрунтоване. Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] у судовому засіданні поклався на розсуд суду при прийнятті рішення у справі. Вказав, що на сайті оголошень він побачив обяву щодо продажу автомобіля «Renault Kangoo». Всі питання щодо продажу автомобіля [NUMBER], він обговорював саме з [PERSON]. Вони домовились за ціну та оформили договір купівлі-продажу даного транспортного засобу в сервісному центрі 7441 РСЦ МВС в Чернігівській області. [PERSON] він сплатив гроші, автомобіль було переоформлено на нього і на даний час саме він користується цим автомобілем. Про те, що з приводу даного автомобіля мається спір він не знав. Суд, зясувавши позицію сторін та третіх осіб по суті заявлених позовних вимог, заслухавши пояснення учасників судового засідання по суті спору, дослідивши в судовому засіданні усі наявні матеріали справи, встановивши наявність обставин, якими обґрунтовуються вимоги, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги представник позивача [PERSON] посилається на те, що відповідачі уклали між собою договір купівлі продажу транспортного засобу лише з метою уникнення розподілу спільного майна, яке було набуте за час шлюбу між [PERSON] та [PERSON]. Виходячи з положень ст. 234 ЦК України вказаний договір є фіктивним, оскільки не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. Укладення відповідного договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частини 1 та 5 статті 203 ЦК України і за правилами статті 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Отже, як на правову підставу задоволення заявлених позовних вимог представник позивача [PERSON] посилається на ст. 234 ЦК України та стверджуючи про фіктивність укладеного між відповідачами договору купівлі-продажу транспортного засобу від 13.01.2016 року просить суд визнати його недійсним та повернути вказаний автомобіль у спільну сумісну власність позивача та її колишнього чоловіка [PERSON]. З дослідженої в судовому засіданні довідки рахунку серії ААЕ № 369759 встановлено, що 27.10.2015 року [PERSON] було продано і видано легковий автомобіль марки «Renault Kangoo», кузов № [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію ( технічний паспорт ) № САО 429244 ( а..с. 9 ). Факт реєстрації 27.10.2015 року вищевказаного автомобіля за [PERSON] як за власником підтверджується відповідними даними Регіонального сервісного центру в Чернігівській області ( а.с. 64-65 ). 13 січня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 7441/16/95 за яким [PERSON] продав [PERSON] легковий автомобіль «Renault Kangoo», 2000 року випуску, сірого кольору, кузов № [NUMBER], р.н. [NUMBER], за ціною 125010 грн.. Договір був підписаний сторонами і відповідно до п. 4.2. являється укладеним з моменту його підписання сторонами. Відповідний договір був оформлений та підписаний сторонами в сервісному центрі МВС 7441, в присутності адміністратора цього сервісного центру ( а.с. 4 ). Факт перереєстрації 13.01.2016 року вищевказаного автомобіля на нового власника за договором купівлі-продажу, а саме за [PERSON], підтверджується відповідними даними Регіонального сервісного центру в Чернігівській області ( а.с. 64-65 ). Частина 1 ст. 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона ( продавець ) передає або зобовязується передати майно ( товар ) у власність другій стороні ( покупцеві ), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно ( товар ) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно частини 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частина 5 ст. 203 ЦК України передбачає, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 234 ЦК України передбачає, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснив, що для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, у фіктивних правочинах внутрішня волі сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно та ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо ж одна сторона діяла лише «про людське око», а інша намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є : введення в оману ( до або в момент укладення угоди ) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобовязань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Таким чином, дійсно факт укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частини першої та пятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, що передбачено статтею 204 ЦК України. Слід зазначити, що саме позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. В судовому засіданні встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано за рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 01.04.2016 року ( а.с. 5 ). Однак стороною позивача в судовому засіданні не доведено, що на момент укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу, а саме 13.01.2016 року, між [PERSON] та [PERSON], які на той час були подружжям, існував спір про поділ спільного майна подружжя. Стверджуючи про те, що відповідачі уклали між собою договір купівлі продажу автомобіля лише з метою уникнення розподілу спільного майна, яке було набуте за час шлюбу між [PERSON] та [PERSON], позивачем не доведено, що між нею та [PERSON] як до розірвання шлюбу, так і після його розірвання існував спір щодо розподілу спільного майна, який сторони намагались вирішити в позасудовому чи судовому порядку. Також є безпідставним твердження позивача про те, що після укладення 13.01.2016 року договору купівлі-продажу транспортного засобу [PERSON] фактично залишився його власником, оскільки саме 13.01.2016 року за цим договором купівлі-продажу відбулась перереєстрація автомобіля на [PERSON] як нового власника автомобіля. Посилання сторони позивача на притягнення [PERSON] 19.04.2016 року до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху під час керування спірним автомобілем, здійснення діагностики та ремонту спірного автомобіля в квітні та листопаді 2016 року ( а.с. 6-8 ) може свідчити лише про те, що [PERSON] міг продовжувати користуватись спірним автомобілем з дозволу власника, в той час як право власності на автомобіль перейшло до [PERSON]. Факт користування [PERSON] спірним автомобілем після укладення договору купівлі-продажу не суперечить положенням вказаного договору та не може бути доказом фіктивності правочину. Позивачем в судовому засіданні не доведено, що умисел відповідачів при укладенні даного правочину не був направлений на створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Навіть якщо припустити, що відповідач [PERSON] укладаючи вказаний правочин не мав наміру передавати право фактичного володіння, користування та розпорядження належним йому автомобілем [PERSON], то остання, виходячи з її послідуючих дій, намагалась досягти правового результату і це в свою чергу не дає суду правових підстав для висновків про фіктивність правочину та визнання його недійсним. Підтвердженням викладеного, являється той факт, що [PERSON] на виконання договору купівлі-продажу транспортного засобу від 13.01.2016 року отримала в своє фактичне володіння та користування легковий автомобіль «Renault Kangoo», 2000 року випуску, сірого кольору, кузов № [NUMBER], та в послідуючому як власник розпорядилась цим автомобілем, продавши його за договором купівлі-продажу транспортного засобу від 16.12.2016 року [PERSON] ( а.с. 111 ). Факт перереєстрації 16.12.2016 року вищевказаного автомобіля на нового власника за договором купівлі-продажу, а саме за [PERSON], підтверджується відповідними даними Регіонального сервісного центру в Чернігівській області ( а.с. 64-65 ). Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статті 15-16 ЦК України передбачають право особи на захист цивільних прав та інтересів та визначення саме особою способів захисту судом своїх прав та інтересів. Натомість суд здійснює розгляд справи в межах заявлених позовних вимог та позбавлений можливості вийти за межі заявлених позовних вимог, оскільки це являється порушенням принципу диспозитивності цивільного судочинства. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним відповідно до статті 234 ЦК України договору купівлі-продажу транспортного засобу «Renault Kangoo», д.н.з. [NUMBER], кузов № [NUMBER], сірого кольору, укладеного 13.01.2016 року між [PERSON] та [PERSON]. При цьому слід зазначити, що незважаючи на повне визнання [PERSON] заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність відмовити [PERSON]О в задоволенні заявлених представником в її інтересах позовних вимог, оскільки законні підстави для задоволення позову відсутні, та визнання відповідачем [PERSON] позову суперечить закону. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed