Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до[PERSON] , в якому просить розірвати шлюб, укладений між сторонами. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 15 вересня 1994 року, неповнолітніх дітейне мають. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинені на початку 2015 року. Сім`я розпалась через постійні сварки, вони перестали розуміти один одного, внаслідок чого подальше спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити його інтересам. Миритися та жити з відповідачем не бажає, у зв`язку з чим просить суд шлюб розірвати. 23 вересня 2021 року судом постановлено ухвалу про прийняття позову до розгляду, відкриття провадження у справі та призначення справи до розгляду. У судове засідання позивач та його представник не з`явились. Позивач у позовній заяві зазначив, що просить розглянути справу без його участі. Представник позивача - адвокат Богуш В.Д. надіслав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та участі позивача. У судове засідання відповідач не з`явилась, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі. Також зазначила, що не заперечує проти розлучення, просить постановити рішення про розірвання шлюбу. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін на підставі доказів, які додані до справи. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] (громадянин Лівану) та [PERSON] (громадянка України) перебувають у шлюбі, який зареєстрований 15 вересня 1994 року Первомайським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Луганської області, актовий запис №241. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про міжнародне приватне право» право на шлюб визначається особистим законом кожної з осіб, які подали заяву про укладення шлюбу. У разі укладення шлюбу в Україні застосовуються вимоги Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 56 Закону України «Про міжнародне приватне право», форма та порядок укладення шлюбу в Україні між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства визначається правом України. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, зокрема, якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України. Шлюб між сторонами було укладено в Україні, тобто дія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України, тому враховуючи положення п. 7 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про міжнародне приватне право», справа підлягає судовому розгляду на території України. Статтею 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє в даний час щодо правових наслідків шлюбу. Згідно п. 1 ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначається правовий статус та закріплюються основні права, свободи та обов`язки іноземців. У ст. 18 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено права у шлюбних і сімейних відносинах», зазначено, що іноземці можуть укладати і розривати шлюби з громадянами України та іншими особами відповідно до законодавства України, та вказано, що іноземці мають рівні з громадянами України права і обов`язки у шлюбних і сімейних відносинах. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право», правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а при його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання (за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання в цій державі). При відсутності спільного місця проживання - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Таким чином, якщо подружжя є громадянами різних держав, і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу проводиться за законодавством України. Згідно рекомендації Пленуму Верховного Суду України, викладених у постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, Верховний Суд України зазначає, що в разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими статтею 110 Цивільного процесуального кодексу України. На час розгляду даної справи судом - це норми ст.ст.27,28 ЦПК України в новій редакції 2017 року. Таким чином, розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем здійснюється за законодавством України. Відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Позивач посилається на те, що сім`я розпалась через постійні сварки, вони з відповідачем перестали розуміти один одного. Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Зазначене відповідачем не спростовано. За наявності вищезазначених обставин суд вважає, що збереження цього шлюбу буде суперечити інтересам позивача, тому надалі є недоцільним. Оскільки відповідач визнала позов до початку розгляду справи по суті, питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України та вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, тобто 454,00 грн. сплачених ним при поданні позову. Решта 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору у сумі 454,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved