Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаною заявою, яку після усунення недоліків уточнив (а.с.32). Заяву обґрунтовує тим, що він народився [INFO] року в м. Оренбург (до 1957 року - м. Чкалов) Російської Федерації. Його батько [PERSON] був уродженим німцем, проживав на території Росії та України, дотримуючись традицій цієї національності. Заявник також виховувався відповідно до німецьких родинних традицій, підтримує стосунки зі своїми родичами по батьківській лінії - німцями, які проживають на території Німеччини, вважає себе німцем. У зв'язку з тим, що його батько [PERSON], [INFO], уродженець м. Гельбрут (з 1948 року - с. Гоголівка, з 1962 року приєднано до с. Привітне), Кримской АРСР, мав німецьку національність, він сам та його родина постійно протягом життя піддавалась гонінням та репресіям. Так, в листопаді 1945 року [PERSON] разом з дружиною [PERSON], [INFO], примусово відправлені на спецпоселення в м. Оренбург (на той час Чкалов), при цьому позбавлені всього свого майна. Разом з ними на спецпоселенні проживали діти: син - [PERSON], [INFO], дочка - [PERSON], [INFO], син - [PERSON], [INFO]. Під час народження дітей матір, побоюючись за долю своїх дітей, в тому числі і його, в їх свідоцтві про народження в графі батько ставила прочерк. Так, 03.03.1950 року Чкаловським міським РАЦС було видане свідоцтво про народження [PERSON] серії [NUMBER], в якому не було зазначено ні його національності, ні прізвища, ім'я та по-батькові національності батька заявника, лише [PERSON], за національністю українка, була зазначена як мати. [INFO] року його батько [PERSON] помер у віці 77 років в м. Бар, Вінницької області. Єдиним документом, який підтверджує народження заявника в сім'ї німця та українки є довідка № 10615 від 10.10.2007 року, отримана заявником в СГІРФО Барського РВ УМВС України у Вінницькій області, відповідно до якої в 1980 році в [ADDRESS] проживав та був зареєстрований гр. [PERSON], [INFO]. Встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: що померлий [PERSON], [INFO], є його батьком [PERSON], [INFO], уродженця м. Оренбург (Чкалов), Російської Федерації, є необхідним для його звернення до органу державної реєстрації актів цивільного стану з метою внесення змін до відповідного актового запису про народження [PERSON] Внесення змін до актового запису про народження заявника надасть йому більше можливостей для безперешкодного оформлення документів для виїзду до Федеративної Республіки Німеччини на постійне місце проживання, впливає на відносини з громадянами даної держави. В судовому засіданні заявник та його представники заявлені вимоги підтримали в повному обсязі. Представники заявника суду пояснили, що [PERSON] народився [INFO] року. Його мати, побоюючись за долю своїх дітей, в тому числі й заявника, в свідоцтві про народження дітей в графі батько ставила прочерк. Батьком заявника був [PERSON], [INFO], уродженець м. Гельбрут (з 1948 року - с. Гоголівка, з 1962 року приєднано до с. Привітне), Кримской АРСР, мав німецьку національність. Він сам та його родина постійно протягом життя піддавалась гонінням та репресіям. В 1945 року [PERSON] разом з дружиною [PERSON], [INFO], примусово відправлені на спецпоселення в м. Оренбург (на той час Чкалов). Разом з ними на спецпоселенні проживали діти: син - [PERSON], [INFO], дочка - [PERSON], [INFO], син - [PERSON], [INFO]. Просять встановити факт батьківства, а саме: що [PERSON], [INFO], який помер в м. Бар, Вінницької області [INFO] року, був батьком [PERSON], [INFO], уродженця м. Оренбург (бувша назва м. Чкалов), Російської Федерації. Встановлення такого факту для заявника має важливе значення, оскільки надасть йому можливість оформити документи та виїхати в Німеччину. Заявник, будучи допитаний в якості свідка за клопотанням своїх представників, суду показав, що він народився [INFO] року в м. Оренбург (раніше - м. Чкалов), Російської Федерації, оскільки його батьки були репресовані з м. Бар в м. Чкалов, так як його батьком був німець - [PERSON]. Його матір'ю була [PERSON]. З 1937 року його батьки проживали разом в незареєстрованому шлюбі, шлюб вони зареєстрували лише в квітні 1950 року. Його батько до 1955 року не мав права покидати м. Оренбург. Приблизно в 1956-1957 роках вони переїхали в м. Бар, де потім постійно проживали. Він був улюбленим сином батька, він дуже схожий на нього. Його батько народився в м. Гельбрун, Крим, де проживали особи німецької національності. Йому необхідно встановити факт батьківства, він хоче відновити свою національність, оскільки являється німцем. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився, хоч в установленому порядку повідомлявся про час та місце судового розгляду. Попередньо через канцелярію суду надійшла заява від в.о. начальника Вінницького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, в якій просять судовий розгляд проводити у відсутність їхнього представника, у вирішенні справи покладаються на розсуд суду. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Свідок [PERSON] суду показав, що являється рідним братом заявника [PERSON] Їхніми батьками були [PERSON] та [PERSON]. Всі вони (він, його брат та сестра) народилися в м. Оренбург (раніше - м. Чкалов). Батьки зареєстрували шлюб лише в 1950 році. Потім вони переїхали в м. Бар, де батько і помер. При СРСР з боку влади вони зазнавали утисків, оскільки їхній батько був німцем, хоч і в свідоцтвах про їх народження він батьком не записаний. Батько завжди вважав [PERSON] своїм сином. Свідок [PERSON] суду показав, що він народився в м. Бар в 1946 році, де і проживав до 1963 року. Знає [PERSON]. Знає, що його батьком був [PERSON], всі його називали «німцем». Сім'я [PERSON] разом проживала в одному будинку. З братом [PERSON] - [PERSON] познайомилися лише в 90-х роках. Свідок [PERSON] суду показала, що являється сестрою заявника. Вона народилася в [INFO] в м. Оренбург, де також народилися її брати [PERSON] та [PERSON] Їхніми батьками були [PERSON] та [PERSON]. Їхні батьки познайомилися в Криму, потім поїхали в м. Бар, де проживали родичі матері. Батьків репресували в м. Оренбург, де вона та її брати народилися. В Оренбурзі вони проживали десь до 1956 року, а потім переїхали в м. Бар. Батьки зареєстрували шлюб лише в 1950 році. В м. Бар батьки разом побудували будинок. Батько завжди вважав їх своїми дітьми, [PERSON] був його улюбленцем. Свідок [PERSON] суду показала, що являється дружиною заявника, вони лише в 2007 році зареєстрували шлюб, але з 1991 року разом проживають. Вона знає сім'ю свого чоловіка, його батьків, оскільки проживала з ними по сусідству в м. Бар. Знає, що його батьком був [PERSON]. Заслухавши думки учасників судового розгляду, врахувавши відсутність заперечень проти заявлених вимог у заінтересованої особи відповідно до поданої до суду письмової заяви, заслухавши покази свідків, дослідивши письмові докази і надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Це означає, що суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації, або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 235 ЦПК України визначено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. В судовому засіданні встановлено, що заявнику [PERSON], [INFO], належить свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане 03.03.1950 року Чкаловським міським РАЦС, в якому в графі «прізвище, ім'я, по батькові та національність батька» міститься прочерк, лише зазначено прізвище, ім'я, по батькові та національність матері - [PERSON], українка (мова оригіналу - російська), що підтверджується ксерокопією зазначеного свідоцтва (а.с.10). Згідно пояснень заявника та його представників, батьком заявника був [PERSON], [INFO], уродженець м. Гельбрут (з 1948 року - с. Гоголівка, з 1962 року приєднано до с. Привітне), Кримской АРСР, мав німецьку національність, він сам та його родина постійно протягом життя піддавалась гонінням та репресіям. Так, в 1945 року [PERSON] разом з дружиною [PERSON], [INFO], примусово відправлені на спецпоселення в м. Оренбург (на той час Чкалов). Разом з ними на спецпоселенні проживали діти: син - [PERSON], [INFO], дочка - [PERSON], [INFO], син - [PERSON], [INFO], що також підтверджується ксерокопією архівної довідки Інформаційного центру Управління внутрішніх справ по Оренбургській області МВС Росії за № 7/3-ч-19 від 02.07.2007 року (мова оригіналу - російська)(а.с.20). Під час народження дітей матір, побоюючись за долю своїх дітей, в тому числі й заявника, в їх свідоцтві про народження в графі батько ставила прочерк, що також підтверджується ксерокопіями свідоцтв про їх народження (а.с.10, 11-12). [PERSON] помер в м. Бар, Вінницької області [INFO] року, у віці 77 років, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 29.10.1985 року (а.с.18). Згідно ксерокопії довідки СГІРФО Барського РВ УМВС України у Вінницькій області № 10615 від 10.10.2007 року, гр. [PERSON], [INFO] року народження, народився в с. Гельбрут, Совєтський район, р. Крим, німець, в 1980 році проживав та був зареєстрований в [ADDRESS], документувався Барським РВ УМВС України паспортом [NUMBER], 18.01.1980 року (а.с.19). На підтвердження факту, що батьком заявника [PERSON] був [PERSON], [INFO] року народження, який помер в м. Бар, Вінницької області [INFO] року, заявником надано ксерокопію паспорта його матері серії [NUMBER], виданого Вінницьким РВ УМВС України у Вінницькій області 13.01.2006 року, в якому вона записана як «[PERSON]» (а.с.13); ксерокопію трудової книжки, виданої на ім'я [PERSON], в якій в графі прізвище «[PERSON]» виправлено на «[PERSON]» (а.с.14-17); ксерокопію довідки Відділу записів актів цивільного стану м. Оренбург № 626-к від 05.10.2007 року, відповідно до якої, мовою оригіналу: «при проверке актовой записи о заключении брака № 806 от 14.04.1950 года на [PERSON] и [PERSON] обнаружены ошибки в написании фамилии [PERSON]-Керберер, имени [PERSON] (а.с.21). З аналізу ксерокопії довідки Відділу записів актів цивільного стану м. Оренбург № 626-к від 05.10.2007 року вбачається, що фактично реєстрація шлюбу матері заявника [PERSON] з [PERSON] відбулась 14.04.1950 року (а.с.21), а згідно ксерокопії свідоцтва про народження заявника [PERSON]серії [NUMBER], виданого 03.03.1950 року Чкаловським міським РАЦС (а.с.10), останній народився [INFO] року, тобто після реєстрації шлюбу [PERSON] з [PERSON]. Згідно ч.2 ст.125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 3) за рішенням суду. Частиною 1 статті 130 СК України визначено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір'ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.128 СК України позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі, передбаченим у ч.1 ст.58 Конституції України, правовідносини регулюються нормами права, які діяли на час їх виникнення. З 1 січня 2004 року набрав чинності Сімейний кодекс України. Оскільки він не має зворотної сили до правовідносин, що виникли, судом застосовуються положення діючого на той час законодавства. Згідно з положенням п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст.128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст.53 КпШС України, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Правовідносини щодо шлюбу і сім'ї регулюються нормамикодексу, чинного на момент їх виникнення. Станом на 1950 рік порядок реєстрації народження регулювався Кодексом законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР від 31 травня 1926 року, в редакції Указу Президії ВР УРСР від 15 вересня 1945 року. Відповідно до ст.3 Основ законодавства СРСР і союзних республік про шлюб та сім'ю, у тому разі коли дитина народилась до 1 жовтня 1968 року, її ймовірний батько помер і батьківство не було оформлене у добровільному порядку, факт визнання батьківства може бути встановлений у судовому порядку. Виходячи з роз'яснень, що містяться у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», заяви про встановлення батьківства можуть бути прийняті до судового розгляду, якщо в органах РАГС проведено реєстрацію народження дитини. Питання про походження дитини від осіб, які не перебувають між собою в шлюбі й не подали в органи РАГС спільної заяви про їх реєстрацію як батьків, може вирішуватися судом за заявою про встановлення батьківства (факту батьківства, факту визнання батьківства), поданою одним із батьків або опікуном (піклувальником), іншою особою, на утриманні якої перебуває дитина, а також самою дитиною після досягнення повноліття. Згідно зі ст.53 КпШС підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір'ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. У необхідних випадках суд для з'ясування питань, пов'язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу. Відповідно до ст.7 Указу Президії Верховної Ради УРСР від 29 грудня 1969 року «Про порядок введення в дію Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР» судове встановлення батьківства могло мати місце лише відносно дітей, що народилися після 1 жовтня 1968 року. До цього часу, інститутом права взагалі не було передбачене судове встановлення батьківства. Так, у ст.32-1 Кодексу законів про сім'ю, опіку та актів цивільного стану Української РСР (у редакції Указу Президії Верховної Ради УРСР від 15 червня 1945 року) було визначено, що мати дитини, яка народилися від особи, з якою вона не перебувала у шлюбі, не має права звертатися до суду з позовом про встановлення батьківства та стягнення аліментів з вказаної особи на утримання дитини. Разом з тим не заборонялось добровільне встановлення батьківства, як відносно дітей народжених до 1 жовтня 1968 року, так і після. Названим Указом зворотна дія закону була передбачена лише в одному випадку, жінка мала право звернутись до суду із заявою про встановлення факту визнання батьківства, якщо це визнання мало місце саме до 1 жовтня 1968 року, а потім ймовірний батько помер, й не можливо іншим шляхом встановити батьківство. Відповідно до роз'яснень, які містяться у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, і вирішує їх з урахуванням обставин, передбачених ст.53 Кодексу про шлюб та сім'ю України. Заяви про встановлення факту визнання батьківства щодо дитини, народженої до 1 жовтня 1968 року, розглядаються судом у випадках, коли померла особа визнавала себе батьком дитини до цієї дати. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад, відповідно до ч.2 ст.55 Кодексу про шлюб та сім'ю запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній) і можуть бути подані матір'ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття. Згідно зі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При встановленні факту батьківства суд приймає до уваги такі обставини (умови): спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю заявника та [PERSON] до народження заявника та після його народження; спільне виховання і утримання ними заявника та інших їхніх дітей; докази, що підтверджують визнання [PERSON] батьківства щодо [PERSON], - покази свідків в судовому засіданні. При перевірці наданих заявником доказів судом встановлений факт визнання [PERSON], [INFO], при житті свого батьківства щодо [PERSON], [INFO], уродженця м. Оренбург (бувша назва м. Чкалов), Російської Федерації, адже він проживав разом з матір`ю заявника і до дня народження заявника, і після нього аж до дня своєї смерті, займався вихованням та утриманням заявника, вважав його своїм сином. На підтвердження обґрунтованості своєї заяви [PERSON] посилався на показання свідків. З цього приводу суд допитав свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які суду показали, що вони добре знають сім'ю заявника та їм достеменно відомо, що [PERSON] є сином [PERSON]; батьки заявника проживали в незареєстрованому шлюбі з 1937 року по 1950 рік, а в квітні 1950 року зареєстрували шлюб в законному порядку. [PERSON] з моменту народження проживав разом зі своїми батьками, які виростили та виховали його, забезпечували матеріально. Сім'я проживала спочатку в м. Оренбург (раніше - м. Чкалов), Російської Федерації, а потім переїхала в м. Бар Вінницької області. Аналогічні покази дав заявник [PERSON], який був допитаний в судовому засіданні в якості свідка. Суд визнає достовірність показів свідків з урахуванням того, що вони відповідають і не суперечать іншим, вказаним вище доказам, дослідженим і перевіреним судом. Наявність вказаних вище обставин дає право суду вважати, що [PERSON], [INFO], який помер в м. Бар, Вінницької області [INFO] року, був батьком [PERSON], [INFO], уродженця м. Оренбург (бувша назва м. Чкалов), Російської Федерації. Згідно ч.2 ст.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо Законом не передбачено іншого порядку їх встановлення. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту батьківства, оскільки заявником подано беззаперечні докази та заінтересована особа не заперечує проти них і встановлення такого факту має для заявника важливе значення. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), в п.45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (…). Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (…)». На підставі викладеного,

Outcome: approved