Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який уточнив під час розгляду справи та остаточно просив: визнати незаконним наказ по ВАТ «Запоріжжяобленерго» №3735-к від 10.11.2016 року в частині формулювання підстави його звільнення та змінити формулювання підстави звільнення, зазначивши «звільнений за власним бажанням, ч. 3 ст. 38 КЗпП України, через не виконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору»: стягнути з Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» на його користь вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 22812 грн., заборгованість з заробітної плати в сумі 629,40 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 32589 грн., у відшкодування моральної шкоди 10000 грн. та судові витрати в сумі 1102,40 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 21.08.2009 року він був прийнятий на роботу до ВАТ «Запоріжжяобленерго» на посаду електромонтера з експлуатації розподільчих мереж 2 групи кваліфікації Бердянського міського району електричних мереж, де працював на різних посадах. 01.07.2014 року у звязку зі змінами в організаційній структурі управління продовжував працювати електромонтером з експлуатації розподільчих мереж 4 групи кваліфікації Бердянського міського району електричних мереж. З цієї посади, 10.11.2016 року був звільнений відповідно до наказу №3735-к від 10.11.2016 року на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням Але таке формулювання про звільнення не відповідає дійсності та є незаконним з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 24 Закону України «Про оплату праці», ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним трудовим договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Натомість, у порушення вищевказаних вимог законодавства, підприємство заборгувало йому заробітну плату за вересень та жовтень 2016 року. При цьому, 04.10.2016 року йому виплатили близько 10-15% від належної йому заробітної плати, тобто 851 грн. А сама заробітна плата за вересень 12016 року була йому виплачена 10.11.2016 року під час його звільнення. Тому, у звязку з тим, що працедавцем були порушені строки виплати заробітної плати, тобто у звязку з невиконанням відповідачем законодавства про працю, 10.11.2016 року він подав заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України. Реєструвати його заяву адміністрація підприємства відмовилася, тому цінним листом, з описом вкладення та з повідомленням про вручення у той же день він направив заяву відповідачу. Але, всупереч його заяві, 10.11.2016 року його було звільнено не на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП, а на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України. Отже формулювання причин звільнення не відповідають дійсним обставинам справи та повинні бути змінені. Також, відповідачем має бути виплачена йому вихідна допомога згідно до ст. 44 КЗпП України у розмірі тримісячного середнього заробітки. Окрім того, підприємство не здійснило з ним повний розрахунок при звільненні, і за його розрахунками заборгованість з заробітної плати складає 629,40 грн., середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати складає 32589 грн. Також діями відповідача йому була спричинена й моральна шкода, оскільки через незаконні дії відповідача щодо порушення законодавства про працю, затримку у виплаті заробітної плати, умисного звільнення його за іншим формулюванням, з метою уникнути виплати вихідної допомоги, він зазнав значних моральних страждань, порушився звичайний уклад його життя, він був позбавлений засобів до існування, був змушений займати гроші у сторонніх осіб. Моральну шкоду він оцінює у 10000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, просили позов задовольнити. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] просив в задоволенні позову відмовити. Зазначив, що 08.11.2016 року до адміністрації Товариства звернувся начальник Бердянського міського району електричних мереж [PERSON] із службовою запискою №7474 щодо виплати заробітної плати [PERSON], в звязку із важким фінансовим становищем останнього. 10.11.2016 року в порядку реагування на службову записку начальника Бердянського МРЕМ позивачу була проведена виплата заборгованості з заробітної плати. На момент проведення сплати заборгованості, у Товариства були відсутні відомості (заяви, листи, тощо), які б свідчили про намір позивача звільнитись з ПАТ «Запоріжжяобленерго». В подальшому, 0 13-40 год. 10.11.2016 року на електрону адресу Товариства надійшла в сканованому вигляді заява [PERSON] про звільнення за власним бажанням, згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України. За результатами розгляду вказаної заяви, [PERSON] було повідомлено про те, що підстави для звільнення за власним бажанням, згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України відсутні, крім цього заявнику було запропоновано звільнитись за власним бажанням, згідно ч.1 ст. 38 КЗпП України, та підписати наказ про звільнення. Вважає, що звільнення позивача було проведено відповідно до приписів чинного законодавства, а тому відсутні підстави для зміни формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги, заборгованості з заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Зазначає, що відсутні підстави для задоволення позову і в частині вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено факт порушення відповідачем законних прав працівника та не зазначено з яких міркування виходив позивач, визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 10000 грн. Свідок [PERSON] пояснив, що він працює начальником Бердянського міського району електричних мереж ПАТ «Запоріжжяобленерго». Внаслідок фінансових труднощів на підприємстві виникла заборгованість з заробітної плати. Лінійний персонал (електромонтери) почав звільнятися через невиплату заробітної плати. [PERSON] звертався до нього з питання виплати заборгованості з заробітної плати. В свою чергу, він з цього питання звертався до обласного керівництва. З кожним хто звільнявся проводилися індивідуальні бесіди, тому що вони були цінними спеціалістами. Після обіду 10.11.2016 року йому повідомили, що надійшла заява про звільнення [PERSON] Дана заява була переадресована на ПАТ «Запоріжжяобленерго», оскільки БМРЕМ не має відділу кадрів, а бухгалтерія знаходиться в м. Мелітополь. Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України, безпосередньо в районних, міських судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожний при вирішенні питання про його цивільні права і обов'язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями при звільненні з роботи з боку працедавців - власників та керівників господарських товариств, підприємств, установ, організацій. Стаття 233 КЗпП України, яка передбачає строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, містить зазначення про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк\~\~ з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.\~\~ З матеріалів справи вбачається, що з наказом про своє звільнення позивач ознайомився 10.11.2016 року, а отже до суду [PERSON] звернувся у встановлений законодавством строк. Як встановлено судом, позивач з 21.082009 року працював електромонтером з експлуатації розподільчих мереж Бердянського міського району електричних мереж ВАТ «Запоріжжяобленерго» і був звільнений за власним бажанням за ч. 1 ст. 38 КЗпП України наказом №3735-к від 10.11.2016 року. Підставою звільнення зазначена заява працівника. З наданих до суду копій заяв [PERSON] від 10.11.2016 року вбачається, що він просив звільнити його за власним бажанням з 10.11.2016 року згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України (порушення роботодавцем умов колективного та трудового договору, а саме затримка та невиплата заробітної плати). У відповідності до ч.1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним трудовим договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Наявність заборгованості з заробітної плати перед [PERSON] підтверджується відомістю відповідача про сплату заробітної плати №401 від 03.03.2017 року. Так, заробітна плата за вересень 2016 року в розмірі 5691,44 грн. та за жовтень 2016 року в розмірі 5700,04 грн. виплачена позивачу в день звільнення - 10.11.2016 року. За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем законодавства про працю (ч. 3 ст. 38 зазначеного Кодексу) - не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 р. у справі № 6-120цс12, від 20 лютого 2013 р. у справі № 6-157цс12). Твердження представника відповідача щодо відсутності заборгованості з заробітної плати перед позивачем на час його звільнення не спростовують висновки суду про наявність порушень вимог трудового законодавства щодо строків виплати заробітної плати та є виконанням відповідачем вимог ст. 116 КЗпП України, відповідно до яких при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. З огляду на викладене та встановлені обставини, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині позовних вимог про визнання незаконним наказу по ВАТ «Запоріжжяобленерго» №3735-к від 10.11.2016 року в частині формулювання підстави звільнення позивача та змінити формулювання підстави звільнення. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Положення, передбачене ст. 44 КЗпП України може бути застосовано лише у разі встановлення судом, що підставою для звільнення позивача є порушення відповідачем законодавства про працю (п. 3 ст. 38 КЗпП України). Наявність порушень відповідачем законодавства про працю щодо строків виплати заробітної плати знайшло своє підтвердження в судовому засіданні, а отже позовні вимоги в частині стягнення вихідної допомоги в розмірі 22812 грн. підлягають задоволенню. Посилання позивача щодо наявності заборгованості з заробітної плати в розмірі 629,40 грн. належними та допустимими доказами не підтверджені і спростовуються відомістю про сплату заробітної плати №401 від 03.03.2017 року, а тому позов в частині позовних вимог про стягнення заборгованості з заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати задоволенню не підялгає. Вирішуючи позов в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд звертає увагу на наступне. Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Стаття 237-1 КЗпП України містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом зазначеного положення Закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Враховуючи, що судом встановлено факт спричинення позивачу моральної шкоди в результаті його незаконного звільнення, невиплати вихідної допомоги, а також виходячи з вимог розумності та справедливості, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 2000 грн. моральної шкоди відповідно до вимог ст. 237- КЗпП України та ст. 23 ЦК України. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: partial