Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу по розписці. Позовні вимоги мотивує тим, що 26.01.2018 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, за яким він передав відповідачу 2000 доларів США, під 5 % місячних за користування даною позикою. Даний факт підтверджується розпискою складеною відповідачем [PERSON] власноручно. Згідно даної розписки відповідач зобов'язався повернути йому борг до 26.07.2018 року. Однак, в зазначений в розписці термін кошти відповідачем не повернуті, на його неодноразові усні звернення повернути борг відповідач не реагував. Вимогою про повернення боргу направленою 07.09.2018 року відповідача було повідомлено про існування боргу та необхідність погашення його та суми відсотків у загальному - 2600 доларів США. На час звернення до суду, кошти у вказаному розмірі відповідачем не повернуті, а тому просить стягнути з відповідача надані у борг кошти у розмірі 2600 доларів США, що еквівалентно 73242 грн. Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 30.10.2018 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. На підставі ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь - якої зі сторін про інше. В період розгляду спрощеного позовного провадження по даній справі заяв, клопотань та заперечень у порядку ст. 182 ЦПК України сторонами подано до суду не було. Крім того відзиву на позовну заяву відповідачем до суду подано не було. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як передбачено ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних правовідносин є, зокрема, правочини. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Судом встановлено, що 26.01.2018 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, оформлений у письмовій формі шляхом надання розписки, в якій вказано, що [PERSON] надав в борг відповідачу [PERSON] 2000 доларів США під 5 % місячних. Із змісту розписки вбачається, що [PERSON] зобов'язується у строк до 26.07.2018 року повернути борг [PERSON] в сумі 2000 доларів США та відповідну суму відсотків /а.с.3/. У судовому засіданні також встановлено, що вимогою про повернення боргу направленою 07.09.2018 року відповідача [PERSON] було повідомлено про існування боргу та необхідність погашення його у загальній сумі - 2600 доларів США (борг - 2000 доларів США та відсотки у сумі 600 доларів США) /а.с.4/. Згідно ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Судом встановлено, що оригінал розписки знаходиться у позивача. Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що між позивачем та відповідачем склалися зобов'язання із договорів позики, відповідач свої зобов'язання за ними не виконав. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Оскільки в обумовлений строк відповідач суми позики добровільно не повернув, вимоги позивача про стягнення з останнього суми боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України, до основних засад судочинства віднесено змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. На час розгляду справи достовірність вказаної вище розписки та договору позики не спростована відповідачем. Відповідачем у спростування наданих позивачем доказів про укладання договору позики, суми боргу, строків повернення суми боргу, жодного доказу суду не надано. Частинами першою, третьою ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Аналізуючи наведене суд встановив, що право позивача є порушеним та підлягає захисту в судовому порядку. Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України гривня. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Позивач просив суд стягнути з відповідача 2600 доларів США, що еквівалентно 73242 гривень боргу. Судове рішення не може змінювати грошовий еквівалент зобов'язання, вираженого сторонами договору в іноземній валюті, а отже сума, що підлягає стягненню за виконавчим листом, обчислюється в іноземній валюті, яка конвертується в національну валюту на день здійснення платежу. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована сума боргу саме в іноземній валюті, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні, вказаний на момент ухвалення судового рішення. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ на момент ухвалення судового рішення не вважається належним (повним) його виконанням. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити повністю. Крім того, з відповідача на користь позивача згідно вимог ч. 1 ст.141 ЦПК України, слід стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у виді судового збору в розмірі 732 грн. 42 коп. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved