Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до ТОВ «Енера Вінниця» про стягнення коштів. Позов мотивовано тим, що 20 травня 2021 року між [PERSON] та відповідачем ТОВ «ЕНЕРА ВІННИЦЯ» укладено договір № ЧР-717000 про постачання електричної енергії споживачу. На виконання умов договору відповідачем виставлялися позивачеві рахунки за спожиту електричну енергію, а саме від 31.05.2021 № ЧР-717000/165685/1/2 на суму 16 082,88грн., а також рахунок від 18.06.2021 № ЧР-717000/0001/2 як плановий платіж за активну електричну енергію № 1 на суму 11 694,32 грн. та рахунок від 18.06.2021 № ЧР-717000/0002/2 на суму 11 694,32 грн. Позивачем в свою чергу здійснювалася оплата вартості послуг та передплата відповідно до наданих рахунків, свідченням чого слугують квитанції від 25.06.2021 № 35 на суму 16 082,90 грн., № 36 на суму 11 694,40 грн. та № 37 на суму 11 694,40 грн. 23.06.2021 позивачем було направлено запит на адресу АТ «Вінницяобленерго» щодо зміни постачальника електричної енергії по точкам комерційного обліку з EIC-кодами 62Z4525733811842; 62Z4638553156604; 62Z7647536922753; 62Z6203154983289; 62Z1601495161807; 62Z1499434532902; 62Z4151551824208; 62Z2889356981193; 62Z1124209788366; 62Z4737463454213. На вказаний запит було отримано погодження від 30.06.2021 № 06.35-97772 та в подальшому укладено договір про постачання електричної енергії з іншим постачальником, який почав діяти з 01.07.2021. 30.06.2021 між позивачем та ТОВ «ЕНЕРА ВІННИЦЯ» було проведено взаємні розрахунки, за результатами яких складено акт звірки № 14826, відповідно до якого сторони своїми підписами під даним актом підтвердили, що ТОВ «ЕНЕРА ВІНИЦЯ» станом на 09.07.2021 має заборгованість на користь ФО [PERSON] , що становить 4 411,22 грн. 06.08.2021 позивачем було скеровано на ім`я директора ТОВ «ЕНЕРА ВІННИЦЯ» Близнюка О.І. листа щодо повернення надлишково сплачених коштів у розмірі 4 411,22 грн. Натомість позивачем було отримано лист від 03.09.2021 № 1.13-15304, відповідно до якого відповідач посилається на те, що вказані кошти в його розуміння є моїм доходом, а тому відповідач має сплатити 18% ПДФО та 1,5% військового збору. На вказаний лист було скеровано відповідь від 15.09.2021, у якій роз`яснено відповідачеві, що в розумінні Податкового Кодексу України, суми коштів, що повертаються покупцю внаслідок повернення товару, розірвання договору або за листом (заявою) про повернення коштів не включаються до складу доходу. А тому, надлишково сплачені кошти повинні бути поверненні позивачеві в повному обсязі. Як слідує з роздруківки за картковим рахунком позивача у Приватбанк, відповідачем повернено позивачеві надлишково перераховані кошти в сумі 3 551,03 грн. з відрахуванням 18% ПДФО та 1,5% військового збору. Вважає такі дії відповідача протиправними та порушене право позивача на повернення коштів підлягає судовому захисту. Просить стягнути з ТОВ «Енера Вінниця» на користь [PERSON] заборгованість в розмірі 860 (вісімсот шістдесят) гривень 19 копійок, інфляційні втрати, що станом на 02.11.2021 становлять 60,34 грн. та 3% річних від простроченої суми, що станом на 02.11.2021 становлять 17,68 грн. та судові витрати: 908грн. судового збору та 12 000,00грн. витрати на правову допомогу. Ухвалою суду від 09.11.2021року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження. 08.12.2021р. позивач надав суду електронну заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість в розмірі 860 (вісімсот шістдесят) гривень 19 копійок, інфляційні втрати в розмірі 40,56грн. та 3% річних від простроченої суми в розмірі 20,30 грн. та судові витрати: 908грн. судового збору та 12 000,00грн. витрати на правову допомогу. 09.12.2021р. на електронну адресу суду надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог в частині витрат на правову допомогу просив зменшити на 4200,00грн. В судове засіданні позивач не з`явився надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, заперечувала щодо його задоволення. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 20 травня 2021 року між [PERSON] та відповідачем ТОВ «ЕНЕРА ВІННИЦЯ» укладено договір № ЧР-717000 про постачання електричної енергії споживачу. На виконання умов договору відповідачем виставлялися позивачеві рахунки за спожиту електричну енергію, а саме від 31.05.2021 № ЧР-717000/165685/1/2 на суму 16 082,88грн., а також рахунок від 18.06.2021 № ЧР-717000/0001/2 як плановий платіж за активну електричну енергію № 1 на суму 11 694,32 грн. та рахунок від 18.06.2021 № ЧР-717000/0002/2 на суму 11 694,32 грн. Позивачем в свою чергу здійснювалася оплата вартості послуг та передплата відповідно до наданих рахунків, свідченням чого слугують квитанції від 25.06.2021 № 35 на суму 16 082,90 грн., № 36 на суму 11 694,40 грн. та № 37 на суму 11 694,40 грн. 23.06.2021 позивачем було направлено запит на адресу АТ «Вінницяобленерго» щодо зміни постачальника електричної енергії по точкам комерційного обліку з EIC-кодами 62Z4525733811842; 62Z4638553156604; 62Z7647536922753; 62Z6203154983289; 62Z1601495161807; 62Z1499434532902; 62Z4151551824208; 62Z2889356981193; 62Z1124209788366; 62Z4737463454213. На вказаний запит було отримано погодження від 30.06.2021 № 06.35-97772 та в подальшому укладено договір про постачання електричної енергії з іншим постачальником, який почав діяти з 01.07.2021. 30.06.2021 між позивачем та ТОВ «ЕНЕРА ВІННИЦЯ» було проведено взаємні розрахунки, за результатами яких складено акт звірки № 14826, відповідно до якого сторони своїми підписами під даним актом підтвердили, що ТОВ «ЕНЕРА ВІНИЦЯ» станом на 09.07.2021 має заборгованість на користь [PERSON] , що становить 4 411,22 грн. 06.08.2021 позивачем було скеровано на ім`я директора ТОВ «ЕНЕРА ВІННИЦЯ» Близнюка О.І. листа щодо повернення надлишково сплачених коштів у розмірі 4 411,22 грн. Натомість позивачем було отримано лист від 03.09.2021 № 1.13-15304, відповідно до якого відповідач посилається на те, що вказані кошти в його розуміння є доходом позивача, а тому відповідач має сплатити 18% ПДФО та 1,5% військового збору. Як вбачається із роздруківки за картковим рахунком позивача у Приватбанк, відповідачем повернуто позивачеві надлишково перераховані кошти в сумі 3 551,03 грн. з відрахуванням 18% ПДФО та 1,5% військового збору. Відповідно до ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Відповідно до ч. 3 ст. 714 ЦК України законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання постачання енергетичними та іншими ресурсами. Відповідно до висновків ВС, викладених у постанові від 13.11.2019 у справі № 751/3545/17 договір постачання енергетичних ресурсів в розумінні ст. 714 ЦК України є видом договору купівлі-продажу. Відповідно до ч. 1 ст. 670 ЦК України встановлено, якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми. Таким чином, обов`язок з повернення грошової суми, сплаченої за кількість товару, який не був поставлений покупцеві, врегульований нормами глави 54 ЦК України. З викладеного вбачається, що отримана відповідачем оплата за товар, який ним не був поставлений підлягає стягненню з відповідача на підставі ч. 1 ст. 670 ЦК України, що відповідає позиції ВС, викладеній у постанові від 14.09.2021 № 927/440/20. З огляду на те, що договірні відносини між сторонами припинилися, а постачання електричної енергії, оплаченої позивачем на суму 4 411,22 грн. не відбулося, у відповідача виник обов`язок з повернення вказаних коштів позивачеві. Натомість відповідачем було проведено часткове повернення коштів в сумі 3551,03 грн., з відрахуванням 18% ПДФО та 1,5% військового збору в загальному розмірі 20% Визначальною ознакою доходу платника податків є фактичне отримання такого доходу в грошовій, матеріальній чи нематеріальній формі та приріст показників фінансового та/або майнового стану платника податків, до даного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24.09.2021 у справі № 813/4092/17 (адміністративне провадження № К/9901/46897/18). З викладеного вбачається, що відповідач зобов`язаний повернути позивачеві кошти, які не реалізовані відповідачем шляхом надання послуг з енергопостачання в терміни, визначені ЦКУ (сім днів від дня пред`явлення вимоги) без відповідних відрахувань ПДФО та військового збору. Обов`язок сплати ПДФО та військового збору відповідно до ПКУ виникає у кредитора у разі порушення строків повернення коштів. Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. В той же час, порушення відповідачем строків виконання боргового зобов`язання, що могло призвести до виникнення у відповідача обов`язку сплатити відповідні податки, не може бути підставою для перекладення такого обов`язку на позивача у справі. Представник відповідача в судовому засіданні та у відзиві посилався на те, що позивачу повернуті кошти з відрахуванням ПДФО та військового збору, оскільки товариство зобов`язано утримувати податок на доходи фізичних осіб та військовий збір із суми доходу, однак з даним твердженням суд не погоджується, оскільки відповідачем не надано доказів того, зо позивач отримував дохід, а дані кошти є коштами, які сплатив позивач як плановий платіж за активну електричну енергію, постачання якої не відбулося. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач безпідставно відрахував ПДФО та військового збору з коштів, які мав повернути позивачеві, а тому кошти в розмірі 860,19 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. А тому враховуючи викладене, суд приймає до уваги та погоджується з розрахунком інфляційних втрат та 3%, наданих позивачем, та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні втрати в розмірі 40,56грн. та 3% річних від простроченої суми в розмірі 20,30грн. Згідно ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 908,00грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору. Що вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 7800,00грн, суд вважає за необхідне зменшити їх розмір, оскільки заявлений їх розмір є завишеним, та з урахуванням складності справи та рекомендованих ставок адвокатського гонорару, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 1000,00грн. у відшкодування витрат на правову допомогу. На підставі викладеного, згідно ст. ст. 530, 610, 625, 670, 714 ЦК України,

Outcome: approved