Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовує тим, що він спільно проживав з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання у них народився син [PERSON], [INFO]. У свідоцтві про народження сина відповідач по справі вказана як мати. Позивач зазначає, що їхній син в даний час проживає разом з ним та знаходиться на його утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає та з 2007 року взагалі не приймає участі у його вихованні. Вона не цікавиться життям сина, не відвідувала дитячий садок, а в даний час не відвідує школу, не відвідує батьківські збори, не провідує дитину вдома. Таким чином, відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків відносно сина [PERSON]. За вказаних обставин позивач просить суд позбавити відповідача [PERSON], [INFO], батьківських прав відносно свого сина [PERSON], [INFO]. В підготовче судове засідання учасники судового провадження не з'явились. Представник позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] попередньо подала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі та без участі позивача, в поданій заяві зазначила, що позовну заяву підтримує та просить її задовольнити. Відповідач [PERSON] також подала суду письмову заяву, посвідчену секретарем Іванівської сільської ради Вінницького району Вінницької області Мусійчук О.В. з відтиском гербової печатки Іванівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, відповідно до якої, зазначила, що не заперечує проти задоволення позову та позбавлення її батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO], судовий розгляд просить проводити без її участі. Представник третьої особи - начальник Служби у справах дітей Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області Берегуляк А.Л. направила на електронну адресу суду письмове клопотання про розгляд справи без участі їхнього представника, в даній заяві зазначила, що заявлений позивачем позов підтримує. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Частиною 3 статті 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Стаття 165 СК України визначає, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Частинами 2, 3 статті 10 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Судом встановлено, що сторони по справі позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про його народження серії [NUMBER] від 11.11.2005 року (а.с. 7). Малолітній син сторін по справі [PERSON], [INFO], проживає разом з батьком [PERSON], 1979 року народження, за адресою: [ADDRESS], що підтверджується ксерокопією довідки № 3405, виданої Гніванським КП «Гніваньводопостач» від 27.06.2017 року (а.с. 8). Відповідно до ксерокопії довідки № 120, виданої Гніванським дошкільним навчальним закладом № 5 від 26.06.2017 року, [PERSON], [INFO], з 07.09.2009 року по 31.05.2011 року відвідував Гніванський дошкільний навчальний заклад № 5. Протягом усього часу перебування дитини в ДНЗ опікувався ним тільки батько. Мати [PERSON] жодного разу не відвідувала ДНЗ, не приймала участі у навчально-виховних заходах, батьківських зборах, взагалі не приймала ніякої участі у вихованні дитини (а.с. 9). Згідно ксерокопії довідки № 163, виданої Навчально-виховним комплексом «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-гімназія № 2» м. Гнівань, Тиврівського району Вінницької області від 27.06.2017 року, [PERSON], [INFO], навчається у 7-Б класі НВК з 01.09.2011 року, згідно наказу № 385 від 31.08.2011 року. Дитина проживає разом з батьком, який займається його вихованням. За період навчання у НВК мати дитини [PERSON] жодного разу не відвідувала школу, не цікавилася навчальними досягненнями сина, не спілкувалася з класним керівником, вчителями-предметниками, не відвідувала батьківські збори та виховні заходи (а.с. 10). Відповідно до ксерокопії довідки-характеристики № 356 від 19.07.2017 року, виданої Іванівською сільською радою Вінницького району Вінницької області на гр. [PERSON], яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS], гр. [PERSON] є матір'ю чотирьох дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. На даний час гр. [PERSON] проживає за межами ради разом із малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON], які до початку літніх канікул знаходились на навчанні та вихованні в Липнянській школі-інтернат Ківерцівського району Волинської області. Старший син [PERSON] проживає разом з бабусею [PERSON], 1962 року народження, від якої іноді надходять усні скарги щодо неналежного піклування її донькою [PERSON] при вихованні її онука [PERSON] Відносно виховання [PERSON], 2005 року народження, гр. [PERSON] не має жодного відношення, починаючи з 2006 року. За певних життєвих обставин [PERSON] знаходиться на вихованні свого батька [PERSON], 1979 року народження. У вихованні сина йому допомагають батьки [PERSON] та [PERSON] Зі слів [PERSON], на даний час вона працевлаштована, діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом з нею на квартирі в с. Якушинці, Вінницького району. Щодо старшого сина [PERSON], то вона стверджує, що час від часу надсилає йому кошти для проживання і постійно в телефонному режимі підтримує спілкування з ним. Відносно сина [PERSON], то вона не заперечує, щоб її позбавили батьківських прав офіційно, оскільки ніякої участі у його вихованні вона не приймає та впевнена, що батько [PERSON] надасть дитині усе необхідне для його розвитку та виховання (а.с. 39). Відповідно до ксерокопії довідки № 26/08 від 07.07.2017 року, виданої ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону», [PERSON] працює на вказаному підприємстві підсобним робітником з 14.03.2016 року (а.с. 40). З ксерокопії свідоцтва про право власності на житло, виданого 26.12.2000 року Виконкомом Гніванської міської Ради народних депутатів Тиврівського району Вінницької області, [PERSON] спільно з [PERSON] та [PERSON] належить квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с. 41). Згідно ч.ч. 5, 6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, Органом опіки та піклування Тиврівської районної державної адміністрації надано висновок № 01/01-21/1996 від 19.09.2017 року про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її сина [PERSON], [INFO]. Згідно даного висновку, громадянка [PERSON], як матір, не виконує своїх обов'язків по вихованню та утриманню дитини, свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками, не забезпечує свого малолітнього сина належним доглядом та не проявляє до нього щонайменшої материнської турботи (а.с. 62-63). Суд не бере до уваги, як докази у справі, письмові пояснення гр. [PERSON] та [PERSON], які долучені до позовної заяви, оскільки ці пояснення не завірені відповідним чином. Відповідно до ст.121 СК України права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 150 СК України закріплюється обов'язок батьків виховувати свою дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття освіти, готувати до самостійного життя та поважати її. Згідно ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно статті 12 цього Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно статті 51 Конституції України, статті 5 Сімейного кодексу України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Крім того, в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що ухилення від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Тому зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов'язків. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Ухилення від виконання юридичного обов'язку - виконання батьківських обов'язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Викладені обставини та підтверджуючі їх докази свідчать про те, що відповідач [PERSON] неналежним чином виконує свої батьківські обов'язки відносно малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], передбачені ст.ст.150-155, 180 СК України, а саме: його матеріально не утримує, не цікавиться навчально-виховним процесом, розвитком та станом здоров'я, переклавши виконання обов'язків обох батьків на батька дитини [PERSON].Крім того, перешкод у спілкуванні з дитиною відповідачу ніхто не чинив і не чинить, але мати свідомо не відвідує дитину та не цікавиться її життям. Аналізуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] тривалий час не виконує своїх обов'язків по вихованню й утриманню свого малолітнього сина [PERSON], [INFO], свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками, що відповідно до ст.164 СК України дає суду законні підстави для задоволення позову про позбавлення її батьківських прав відносно нього. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий стороною на підтвердження своїх вимог (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. При цьому, суд не порушив принципу процесуальної рівності сторін, оскільки повідомляв відповідача про судовий розгляд справи належним чином, пропонував подати заперечення, проте, відповідач вказаною пропозицію суду не скористалася, заперечень щодо позову та доказів на їх підтвердження не надала. Таким чином, позов підлягає задоволенню. При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004. Також, у зв'язку з відсутністю клопотання позивача про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд вважає необхідним залишити їх за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: approved