Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до Казанківського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що він є власником житлового будинку з 1999 року за адресою: Миколаївська область, Казанківський район, с. Михайлівка, вул.Шевченко, буд. 18, що підтверджується договором купівлі-продажу жилого будинку за реєстровим номером 511 від 21.05.1999 року. Право власності зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 16.09.2009 року за реєстровим номером 28291742. 21.05.2014 року у вказаному будинку був зареєстрований чоловік доньки позивача [PERSON], 04.06.2013 року був зареєстрований [PERSON], який є товаришем [PERSON] Позивач зазначає, що його зять [PERSON] та його товариш [PERSON] з моменту реєстрації в будинку не проживали жодного дня. Підтвердженням тривалої відсутності відповідачів за місцем реєстрації є Акти підтвердження на предмет фактичного проживання, які складенні 26.11.2018 року депутатом Казанківської селищної ради [PERSON] Оскільки за вищевказаною адресою відповідачі не проживають тривалий час, жодним чином не беруть участі в утриманні будинку позивача, добровільно не бажають зніматися з реєстрації, позивач був змушений звернутися за захистом своїх прав до суду. На підставі наведеного позивач просить суд визнати [PERSON], [INFO] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: Миколаївська область, Казанківський район, с. Михайлівка, вул. Шевченко, 18. Ухвалою суду від 04.02.2019 року провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. У відведений в ухвалі час, від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та доведених обставин, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON], [INFO], є власником житлового будинку № 18 по вул. Шевченко (Радянській) в с. Михайлівка, Казанківського району, Миколаївської області, що підтверджується Договором купівлі-продажу жилого будинку від 21.05.1999 року. Право власності зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 16.09.2009 року за реєстровим номером 28291742. З актів підтвердження на предмет проживання від 26.11.2018 року, вбачається, що [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], за адресою: Миколаївська область, Казанківський район, с. Михайлівка, вул. Шевченко, 18, фактично не проживають з моменту реєстрації, яка відбулася 21.05.2014 року та 04.06.2013 року. Відповідно до листа Казанківського РС УДМС України в Миколаївській області від 23.01.2019 року № 140, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстровані за адресою: [INFO]. Відповідно до довідок виконавчого комітету Казанківської селищної ради від 30.01.2019 року №№ 13/03-15, 13/03-15, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], дійсно зареєстровані за адресою: [INFO], але за місцем реєстрації фактично не проживають. Статтею 47 Конституції України проголошено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобовязує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Частиною першою ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст.71 ЖК УРСР), членів сімї власника жилого приміщення протягом року (ст.405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст.72 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України). Згідно з положеннями ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Враховуючи, що реєстрація місця проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] у належному позивачу житловому будинку перешкоджає реалізації останньому права розпорядження власним майном, наявні підстави для задоволення позовної заяви. Відповідно до положень\~ст.141 ЦПК України\~з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 384 грн. 20 коп. з кожного.

Outcome: approved