Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

[PERSON] (далі-позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі-відповідач-1), [PERSON] (далі-відповідач-2), третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Габрієль Лідія Євгенівна про визнання довіреності недійсною. В обгрунтування позовних вимог позивач вказала, що 08.08.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.В. було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 64 Попередній договір, укладений між [PERSON] , від імені якої на підставі довіреності діяла [PERSON] , (сторона-1), та [PERSON] (сторона- 2). Відповідно до умов Попереднього договору Сторони дійшли згоди в термін до 08.10.2007 року укласти та нотаріально посвідчити Договір міни земельних ділянок. Згідно з п. 2.1 Попереднього договору Сторони домовились, що міна земельних ділянок буде вчинена з доплатою, сторона-2 зобов`язалась на момент укладення основного договору здійснити доплату в сумі еквівалентній 140 000 дол. США з оплатою цієї суми у гривнях за офіційним курсом НБУ в день укладення основного договору. Пунктом 3.1 Попереднього договору передбачено, що на підтвердження дійсних намірів про наступне укладання Основного договору, сторона-1 прийняла гроші в сумі 141400,00 грн., що на день укладення Попереднього договору є еквівалентом суми 28000 дол. США за офіційним курсом НБУ. Зазначена сума розцінюється Сторонами як забезпечувальний платіж в рахунок Основного договору. Позивачу про укладення Попереднього договору від 08.08.2007 року стало відомо лише 13.11.2019 р. після ознайомлення з матеріалами справи № 3780/10 за цивільним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми за попереднім договором, який припинений. Позивач вважає, що укладаючи Попередній договір від імені позивача [PERSON] діяла з перевищенням повноважень, оскільки довіреність на ім`я Відповідача-2 від імені [PERSON] була видана з іншою метою. Позивач не уповноважувала [PERSON] укладати від свого імені Попередній та/або Основний договір міни земельних ділянок, і тим більше отримувати будь-які грошові кошти на виконання умов такого договору. Грошові кошти в сумі 141400,00 грн, про які йдеться в п. 3.1 Попереднього договору, відповідач-2 позивачу не передавала, про підписання Попереднього договору позивача не інформувала. Так, позивач довіреністю від 20.07.2006 року, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарук О.В., реєстровий №5031, дійсно надавала повноваження [PERSON] , проте, зазначені у ній повноваження здебільшого зводились до оформлення за позивачем права власності на земельну ділянку. Адже, станом на дату видачі вказаної довіреності позивачем навіть не було отримано правоустановлюючих документів на земельну ділянку. В будь-якому разі на здійснення міни земельної ділянки та/або укладення попередніх договорів міни земельної ділянки позивач Відповідача-2 не уповноважувала. Вказано довіреність видана строком на три роки, протягом строку її дії відкликана позивачем не була та зберігала свою чинність до 20.07.2009 року. Разом з тим, як з`ясувалося, укладаючи від імені позивача Попередній договір Відповідач-2 діяла на підставі іншої довіреності. А саме довіреності від імені [PERSON] від 08.08.2007 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Габрієль Л.Є. від 08.08.2007 року, зареєстрованої в реєстрі за №12884. За вказаною довіреністю окрім [PERSON] надавались ще повноваження невідомій позивачу особі [PERSON] , та, окрім іншого передбачено право повірених здійснювати обмін належної позивачу земельної ділянки на умовах та за ціною на їх розсуд, укладати попередні договори, отримувати належні позивачу кошти від продажу ділянки або майно за договором міни. Станом на час складання оспорюваної довіреності позивач перебувала у похилому віці - 72 роки, мала поганий зір. В тексті оспорюваної довіреності відображено, що у зв`язку із поганим зором [PERSON] текст довіреності прочитано нотаріусом вголос. У зв`язку із зазначеним позивач помилилася щодо правової природи оспорюваної довіреності, обсягу прав, які надавалися повіреним за вказаною довіреністю, а тому позивач вважає, що оспорювана довіреність підлягає визнанню недійсною. Повне волевиявлення позивача на підписання довіреності на момент її видачі було відсутнє. Про порушення прав позивача оспорюваною довіреністю остання дізналася лише у березні 2020 року за наступних обставин. Так, 13 листопада 2019 року позивач дізналася про існування та зміст заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24.12.2020 року у справі №3780/10 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми за попереднім договором, який припинений. Вказаним рішенням суду стягнуто за попереднім договором від 08.08.2007 року з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] кошти в сумі 222 966,00 грн. за курсом НБУ на день стягнення, в т.ч. державне мито в сумі 1 700,00 грн., збору за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 120,00 грн. Дізнавшись про таке рішення, позивач невідкладно вдалась до його оскарження, а також до визнання Попереднього договору від 08.08.2007 року недійсним, адже вказаного договору вона не укладала, грошових коштів за ним не отримувала. На підставі заяви позивача ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27.01.2020 року у справі №755/19764/19 заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24.12.2010 року у справі №3780/10 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми за попереднім договором, який припинений, - скасовано, та призначено справу до розгляду. При розгляді справи №753/439/20 Дарницьким районним судом м. Києва за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко О.В., про визнання договору недійсним, судом було витребувано у нотаріуса матеріали нотаріального провадження по посвідченню оспорюваного договору, серед яких містилась копія довіреності від імені [PERSON] від 08.08.2007 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Габрієль Л.Є. від 08.08.2007 року, зареєстрованого в реєстрі за №12884, що оспорюється в межах даного позову. Із вказаною довіреністю позивач ознайомилась у березні 2020 року (18.03.2020 року), та відзначивши, що в ній містяться повноваження щодо обміну земельної ділянки, отримання майна за договором міни, підписання попередніх договорів, а також надано повноваження невідомій особі, на що позивач не мала волі, з урахуванням того, що у зв`язку із таким змістом довіреності для позивача виникли несприятливі наслідки у вигляді стягнення значної суми грошових коштів (про що позивач дізналася у грудні 2019 року), тому вважає, що початок перебігу строку позовної давності слід обраховувати саме з березня 2020 року. Враховуючи викладене, позивач просить суд: визнати довіреність від імені [PERSON] від 08.08.2007 року на користь [PERSON] , [PERSON] , посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Габрієль Л.Є. від 08.08.2007 року, зареєстрованої в реєстрі за №12884, - недійсною. Ухвалою суду від 01.10.2020 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Встановлено відповідачам 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву відповідно до ст. 178 ЦПК України, а третій особі - строк для подання письмових пояснень щодо позову або відзиву. Окрім того, вказаною ухвалою витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Габрієль Лідії Євгенівни ( [ADDRESS] ) належним чином засвідчену копію довіреності від імені [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) від 08.08.2007 року на користь [PERSON] , [PERSON] , посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Габрієль Л.Є. від 08.08.2007 року, зареєстрованої в реєстрі за № 12884. Витребувані докази надійшли до суду 03.11.2020 року та приєднані до матеріалів справи. Копія ухвали від 01.10.2020 року позивачу направлялася за адресою, що вказана нею у позовній заяві, а саме: [ADDRESS] , поштове відправлення № 0800105120849 повернулося до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», що у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України та з урахуванням вимог п. 99-1 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року № 270, вважається належним повідомленням особи про розгляд справи. Копію ухвали від 01.10.2020 року та копію позовної заяви з додатками відповідач-1 [PERSON] отримав 26.10.2020 року. Відповідно у встановлений судом строк, відповідач на адресу суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не надав. Копія ухвали від 01.10.2020 року та копія позовної заяви з додатками відповідачу-2 [PERSON] направлялися за адресою реєстрації: [ADDRESS] , поштове відправлення № 0800105120784 повернулося до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», що у відповідності до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України та з урахуванням вимог п. 99-1 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року № 270, вважається належним повідомленням особи про розгляд справи. Копію ухвали від 01.10.2020 року та копію позовної заяви з додатками третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Габрієль Лідія Євгенівна отримала 26.10.2020 р. та у встановлений судом строк подала пояснення щодо позову, разом з доказами надіслання цих пояснень та доданих до них доказів сторонам у справі. У своїх письмових поясненнях, вказала, що дійсно, 08.08.2007 нею було посвідчено довіреність, зареєстровану у реєстрі за реєстровим номером 12884, від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] та [PERSON] . Проект тексту вказаної довіреності було складено на основі наданої [PERSON] раніше виданої довіреності, посвідченої 20.07.2006 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарук О.В., зареєстрованої у реєстрі за реєстровим номером 5031. Раніше видана довіреність вже містила повноваження повіреного на відчуження земельної ділянки шляхом її продажу. На прохання [PERSON] , її текст було доповнено даними ще одного представника, [PERSON] , відомостями щодо земельної ділянки з правовстановлюючого документу та повноваженнями повірених здійснити обмін цієї земельної ділянки. Доводи позивача про те, що в силу похилого віку, поганого зору та відсутності спеціальних юридичних знань вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, вважає необгрунтованими. Вважає, що видаючи оспорювану довіреність [PERSON] не помилялася ні щодо природи цього правочину, ні щодо повноважень, які вона надала повіреним особам. Окрім того, під час вчинення нотаріальної дії нею встановлювалась особа та перевірялася дієздатність [PERSON] , їй роз`яснювалися її права та правові наслідки вчинюваних нею дій. У неї, як у нотаріуса, не виникло жодних сумнівів у тому, що [PERSON] , не дивлячись на свій похилий вік, абсолютно правильно сприймала значення поняття «обмін земельної ділянки» та інші положення довіреності. Тим більше, такі повноваження було внесено до тексту оспорюваної довіреності на прохання самої ж [PERSON] , оскільки вони були відсутні у довіреності, посвідченій 20.07.2006 р. Також на прохання [PERSON] , у зв`язку з поганим зором, текст оспорюваної довіреності був прочитаний їй нотаріусом вголос, що відповідає вимогам п. 16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004, в редакції від 29.03.2007 р. Окрім того, вказала, що свої позовні вимоги позивач обґрунтовує посиланням на похилий вік, поганий зір та відсутність спеціальних юридичних знань. Однак, самі по собі такі обставини не позбавляють людину дієздатності, можливості усвідомлювати та оцінювати свої дії. Водночас, позивач не надає суду жодних доказів на підтвердження того, що ці обставини якимось чином вплинули на її волевиявлення та правильність сприйняття оспорюваного правочину. У зв`язку з цим, вважає безпідставним посилання позивача на постанову Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 522/9562/16-ц, оскільки у цій справі було встановлено, що окрім похилого віку та вад зору, позивач мала хворобу й потребувала стороннього догляду, що у сукупності свідчило про помилку у сприйнятті договору дарування як договору довічного утримання. У постанові Верховного Суду України від 27.03.2016 у справі № 6-372цс16, вказується, що позивач, окрім того, що є людиною похилого віку, є інвалідом II групи, потребує стороннього догляду та після дарування квартири, яка була його єдиним житлом, відповідач продовжував в ній проживати та оплачувати комунальні послуги. Тобто, і в цій справі наявність помилки у сприйнятті договору дарування як договору довічного утримання також встановлювалася за сукупністю фактичних обставин, а не лише виходячи з похилого віку позивача. Натомість, вказала, що положення п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2019 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсними», де вказано, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Тому, вважає, що позивач належними та допустимим доказами свої вимоги не довела, а відтак, підстави для задоволення позову відсутні. Про викладені у позовній заяві обставини взаємовідносин [PERSON] , її представників та інших осіб після посвідчення оспорюваної довіреності їй нічого не відомо. На підтвердження своїх письмових пояснень подала засвідчену копію довіреності, посвідченої 08.08.2007 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Габрієль Л.Є., зареєстрованої у реєстрі за реєстровим номером 12884; засвідчена копію з копії довіреності, посвідченої 20.07.2006 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарук О.В., зареєстрованої у реєстрі за реєстровим номером 5031. У зв`язку з наведеним суд відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 08.08.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Габрієль Л.Є. посвідчено довіреність, яка зареєстрована в реєстрі за № 12884, наступного змісту: « [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Макарова, Київської обл., паспорт [NUMBER] , виданий Ленінградським РУГУ МВС України в м. Києві 23 березня 1999 року, ідентифікаційний № [NUMBER] , що мешкаю в [ADDRESS] , розуміючи значення своїх дій та правові наслідки цього документу, попередньо ознайомлена нотаріусом з загальними вимогами закону, додержання яких є необхідним для чинності правочину, за усною попередньо укладеною домовленістю, цією довіреністю уповноважую гр. [PERSON] , що мешкає в [ADDRESS] та/або гр. [PERSON] , що мешкає в [ADDRESS] , незалежно один від одного, бути моїми представниками в усіх підприємствах, установах та організаціях незалежно від форм власності, галузевої належності та підпорядкування, в тому числі в органах місцевого самоврядування, державних адміністраціях, нотаріальних конторах, бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, органах МВС, податкових адміністраціях та інспекціях, відділах земельних ресурсів, житлово- експлуатаційних організаціях, підприємствах газо- водо- тепло- енергопостачання, в усіх судових установах, інших підприємствах, установах та організаціях та перед фізичними особами, з усіх без винятку питань, що стосуються мене, як власника земельної ділянки на підставі державного акту серії ЯГ №318052, виданого 29 грудня 2006 року Макарівською районною державною адміністрацією Київської області, площею 3.120 гектарів, що знаходиться за адресою: Київська область Макарівський район, село Калинівка та з усіх питань, пов`язаних з експлуатацією, зміною цільового призначення, обміном та продажем на умовах та за ціною на їх розсуд зазначеної земельної ділянки. Для цього надаю право подавати від мого імені заяви, в тому числі заяву про те, що зазначена вище земельна ділянка належить мені на праві особистої приватної власності, подавати податкові декларації, подавати, замовляти та отримувати необхідні довідки та документи, в тому числі довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру або її дублікат, нормативно-грошову оцінку та/або експертно-грошову оцінку земельної ділянки, довідку про відсутність обмежень (обтяжень) щодо використання земельної ділянки, довідку про відсутність будівельних споруд на земельній ділянці, свідоцтва, акти про право власності на землю, дублікати, розписуватись за мене, підписувати договори міни або купівлі-продажу, попередні договори, отримувати належні мені гроші від продажу або майно за договором міни, розривати договори у разі невиконання сторонами умов, сплачувати податки та інші необхідні платежі, мати вільний доступ до земельної ділянки, вести від мого імені справи при виконанні наданих повноважень в усіх судових установах, з усіма правами, наданими законом позивачу, відповідачу, третій особі і потерпілому, у тому числі з правом пред`явлення позову та підпису позовних заяв, повної або часткової відмови від позовних вимог, визнання позову, зміни предмету позову, укладення мирової угоди, оскарження рішення суду, подачі виконавчого листа до стягнення, вести юридичне супроводження виконавчого провадження, без права одержання присудженого майна або грошей, а також виконувати всі інші дії, пов`язані з виконанням цієї довіреності. Довіреність видана строком на три роки і дійсна до восьмого серпня дві тисячі десятого року. У зв`язку з моїм поганим зором та за моїм проханням, текст цієї довіреності прочитано мені нотаріусом вголос.» Довіреність підписана [PERSON] в присутності нотаріуса, особу її встановлено, дієздатність перевірено. Також на обгрунтування своїх позовних вимог, позивачем подано попередній договір від 08.08.2007 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 64. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з наступного. Згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається уст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені. Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст. Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому вимогу щодо визнання недійсною Довіреності. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин щодо встановлення фактичної наявності підстав та умов для визнання оспорюваного за предметом позову правочину недійсним та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач просить визнати недійсною Довіреність з огляду на відсутність у неї наміру уповноважувати відповідачів на розпорядження земельною ділянкою (щодо її обміну). Суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. ст. 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. У силу частини першої статті 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Частиною третьою статті 238 Цивільного кодексу України передбачено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 1000 Цивільного кодексу України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Відповідно до положень статей 1003, 1004 та 1006 Цивільного кодексу України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. До обов`язків повіреного відноситься: повідомлення довірителю на його вимогу всіх відомостей про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобов`язаний негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Аналіз спірних правовідносин свідчить про те, що позивачем добровільно видано відповідачам нотаріально посвідчену довіреність, на підставі якої позивач, серед іншого, уповноважила останніх розпоряджатися спірною земельною ділянкою. Видаючи довіреність позивач повинна була усвідомлювати, що наділила відповідачів (1), (2) правом на вирішення усіх питань, пов`язаних з експлуатацією, зміною цільового призначення, обміном та продажем на умовах та за ціною на їх розсуд зазначеної земельної ділянкина умовах, визначених повіреним на власний розсуд. Приймаючи до уваги вищевказані законодавчі приписи, суд виходить з того, що відповідно до частин першої, шостої та сьомої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом. Відповідно до статей 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. При цьому, саме на позивача покладено обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу для задоволення позову. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Таким чином, позивачем належними та допустими доказами не доведено, а судом не встановлено підстав для визнання оспорюваної Довіреності недійсною. Твердження про відсутність у позивача волевиявлення на видачу саме такого різновиду довіреності є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи. У правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов`язків. Фактичний аналіз змісту оспорюваного за предметом позову правочину свідчить про те, що Довіреність особисто підписана позивачем, що свідчить про її обізнаність із її змістом. В письмових поясненнях приватного нотаріуса зазначено, що під час вчинення нотаріальної дії щодо посвідчення оспорюваної довіреності нею встановлювалась особа та перевірялася дієздатність [PERSON] , їй роз`яснювалися її права та правові наслідки вчинюваних нею дій. У неї, як у нотаріуса, не виникло жодних сумнівів у тому, що [PERSON] , не дивлячись на свій похилий вік, абсолютно правильно сприймала значення поняття «обмін земельної ділянки» та інші положення довіреності. Тим більше, такі повноваження було внесено до тексту оспорюваної довіреності на прохання самої ж [PERSON] , оскільки вони були відсутні у довіреності, посвідченій 20.07.2006 р. Також на прохання [PERSON] , у зв`язку з поганим зором, текст оспорюваної довіреності був прочитаний їй нотаріусом вголос, що відповідає вимогам п. 16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004, в редакції від 29.03.2007 р. Крім того, зі змісту Довіреності вбачається, що позивачу було роз`яснено зміст ст. 244, 245, 147-250 щодо поняття довіреності, її форми, строків, припинення представництва за довіреністю, скасування довіреності та відмови представника від вчинення дій, які були визначені довіреністю, про що було зазначено у самій довіреності. Щодо поданої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарук О.В., довіреності, посвідченої нею 20.07.2006 року як на підтвердження того, що [PERSON] у 2006 році уповноважувала [PERSON] , на вчинення дій пов`язаних з експлуатацією, зміною цільового призначення та продажем земельної ділянки площею 3, 186 га, суд до уваги не приймає, тому що вказаний доказ не відноситься до предмету доказування у даній справі. Враховуючи викладене, зважаючи на предмет і підстави заявленого позову, оцінюючи належність, допустимість та достовірність наданих позивачем доказів, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог про визнання довіреності недійсною, не знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору в сумі 840,80 гривень відшкодуванню позивачу у разі відмови у задоволенні позову не підлягають.

Outcome: dismissed