Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним вище позовом, у якому свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 04.02.2017 року він надав в борг [PERSON] грошові кошти в сумі 27000 грн, які він зобовязався повернути в строк до 04.02.2018 року, про що складено розписку. У встановлений розпискою строк відповідач грошові кошти не повернув. Просив суд стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 04.02.2017 року у розмірі 27000 грн. та понесені судові витрати. Ухвалою від 10.05.2018 року було відкрито спрощене позовне провадження. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотань про виклик сторін у судове засідання не надходило. За таких обставин, враховуючи згоду представника позивача на заочний розгляд справи, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів в порядку ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні ім. правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність грошові кошти, а позичальник\~ зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та порядку, що встановлені договором. Частиною другою\~ статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. У відповідності до частини першої та третьої ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передавання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківські рахунки. Так, із матеріалів справи вбачається, що відповідно до письмової розписки від 14.02.2017 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 27000 грн., які він зобовязався повернути в строк до 04.02.2018 року. Станом на 26.04.2018 року грошові кошти відповідачем не повернуто. Відповідно до частини першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінювалися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною( сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей ( Постанова Верховного суд України №6-50цс 16 від 24.02.2016 року). Відповідно до ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже, дослідивши боргову розписку про отримання в борг грошових коштів, яка видавалася відповідачу (боржнику) позивачу (позикодавцю), суд приходить до висновку, що між сторонами укладений письмовий договір позики, який в силу його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошових сум позичальнику, тому невиконання відповідачем грошових зобовязань у встановлені строки, свідчить про порушення ними права позивача, яке підлягає судовому захисту. З огляду на викладене вище з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню грошові кошти в розмірі 27000 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Зважаючи, що позивачем належним чином підтверджено лише сплату судового збору, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору в розмірі 704,80 грн. Вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому\~законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. (правова позиція Верховного Суду, викладена у справі № 826/1216/16). При подачі позовної заяви [PERSON] зазначав, що ним понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00грн, при цьому жодного документу на підтвердження не надав. За таких обставин, суд не находить підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на оплату послуг адвоката, оскільки стягненню підлягають понесені позивачем та документально підтвердженні судові витрати, а на підтвердження понесених витрат на оплату послуг адвоката позивач не надала належних доказів. На підставі викладеного, ст.ст. 1046 -1050 ЦК України,

Outcome: partial