Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , де третя особа, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору приватний нотаріус Тячівського районного нотаріального округу Бондар Еріка Шандорівна про визнання договору дарування удаваним, визнання правочину договором купівлі-продажу, визнання осіб покупцями, визнання права власності на нерухоме майно. В позовній заяві зазначив, що з відповідачкою [PERSON] (дочкою відповідачки [PERSON] ) вони проживали разом як одна сім`я без реєстрації шлюбу з лютого 2001 року. Познайомились вони з відповідачкою [PERSON] наприкінці 2000 року в Португалії, де працювали на заробітках. Вони разом винаймали квартиру в Португалії та жили як звичайна сім`я. Вони разом харчувалися, гуляли, відпочивали і проживали. Дані обставини підтверджуються рішенням суду з питань сім`ї та прав неповнолітніх м. Гімарайнш, Португалія від 02.03.2018 року. Проживаючи разом з лютого 2001 року та плануючи подальше спільне життя, з метою набуття спільної власності, в 2002 році вони з відповідачкою [PERSON] вирішили придбати будинок в Україні. Будинок знаходився в [ADDRESS] . Так як він на той час знаходився з відповідачкою [PERSON] в Португалії на заробітках, вони вирішили, що питанням купівлі будинку буде займатися мати відповідачки [PERSON] , яка на той час проживала в с. Новобарово, Тячівського району, Закарпатської області, працювала вчителем в школі і їй зручніше було збирати необхідні документи для купівлі будинку та виконувати всі інші формальності, пов`язані з купівлею будинку. Будинок [ADDRESS] належав на праві власності [PERSON] , який жив в Німеччині. Питаннями відчуження будинку від його імені за довіреністю займалася його сестра [PERSON] , що проживала в [ADDRESS] . Вона шукала покупця на будинок [ADDRESS] . 2 вересня 2002 року він зі свого рахунку в банку Португалії (Кайша Жерал де [PERSON] ) перерахував кошти в рахунок купівлі будинку [ADDRESS] на рахунок [PERSON] в сумі 6272,19 Євро, що підтверджується описом руху коштів на рахунку. 12 вересня 2002 року, тобто всього через декілька днів після перерахування ним коштів за будинок [PERSON] , було укладено договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , між [PERSON] (що діяла від його імені) та відповідачкою [PERSON] . Про те, що купівля-продаж даного будинку було оформлено саме як дарування він не знав і дізнався про це лише 23.04.2015 року. З відповідачкою [PERSON] вони уклали офіційний шлюб 20.10.2006 року, який розірвано рішенням Тячівського районного суду від 03.09.2012 року. 3 листопада 2014 року відповідачка [PERSON] звернулася з позовом до Тячівського районного суду про поділ спільного майна (справа №307/4052/14-ц). В цьому позові (після неодноразових уточнень позовних вимог) вона просила визнати спільною власністю житловий будинок [ADDRESS] та провести поділ будинку. Він у свою чергу звернувся до [PERSON] із зустрічним позовом, в якому, зокрема, просив визнати спільною сумісною власністю житловий будинок [ADDRESS] . В ході розгляду цієї справи, а саме, в судовому засіданні 23 квітня 2015 року адвокат [PERSON] Олегаш В. подав до суду в якості доказу копію договору дарування житлового будинку [ADDRESS] від 12.09.2002 року і надав її йому та його представнику. З тексту даного договору дарування він дізнався, що відчуження житлового будинку [ADDRESS] , було оформлене як дарування, а не як купівля-продаж і що набувачем будинку є не його цивільна дружина на той час [PERSON] , а її мати відповідачка [PERSON] . Допитана в судовому засіданні як свідок у справі №307/4052/14-ц відповідачка [PERSON] повідомила суд, що за будинок по [ADDRESS] вона заплатила 10000 доларів США, що підтверджує, що було здійснено купівлю даного будинку, а не дарування. [PERSON] не мав наміру дарувати будинок чужій людині відповідачці [PERSON] . Він не є її родичем або товаришем і є сторонньою для неї особою. [PERSON] мав намір продати будинок і саме він заплатив йому кошти в сумі 6272,19 Євро за будинок. В будинку [ADDRESS] , вони з відповідачкою [PERSON] деякий час проживали, 10.08.2004 року в цьому будинку було зареєстроване його місце проживання. Враховуючи вищенаведене, вважає, що укладення договору дарування між [PERSON] та [PERSON] порушено його право власності на цей будинок, так як він на законних підставах має право власності на будинок [ADDRESS] , так як сам сплатив [PERSON] кошти за будинок. Просить суд визнати договір дарування від 12.09.2002 року, посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Бондар Е.Ш., укладений між [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] , та [PERSON] щодо дарування будинку [ADDRESS] , удаваним та визнати даний правочин договором купівлі-продажу; визнати його та [PERSON] покупцями будинку [ADDRESS] , визнати за ним право на Ѕ частку у праві власності на будинок [ADDRESS] . Представник позивача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні просить в задоволенні позову відмовити, у зв`язку з тим, що позов безпідставний та одночасно просить застосувати строк позовної давності, так як окрім очевидної безпідставності заявлених позовних вимог [PERSON] пропустив строк позовної давності. Зазначив, що позов [PERSON] датований 16.04.2018 року, при цьому житловий будинок [ADDRESS] було набуто [PERSON] за договором дарування 12.09.2002 року, після чого вказаний будинок жодним чином не відчужувався та до цього часу перебуває у власності [PERSON] . Більше того, позивач зареєстрований у вказаному будинку з 10.08.2004 року, що підтверджує про його обізнаність у існуванні оскаржуваного договору дарування та законного власника будинку в особі [PERSON] . При цьому жодних претензій чи вимог до [PERSON] не було заявлено. Крім того, вимога про визнання права власності на будинок [ADDRESS] вже заявлялася [PERSON] та була предметом іншого судового розгляду по справі №307/4052/14-ц, у якій 26.01.2015 року [PERSON] було подано зустрічний позов. Таким чином, визнання договору дарування на вказаний житловий будинок удаваним правочином і намагання позивача визнати право часткової власності на вказаний будинок у 2018 році, заявлені з пропуском строку позовної давності, а тому у їх задоволенні в будь-якому випадку слід відмовити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні просить в задоволенні позову відмовити, оскільки позивачем не надано доказів, що ним надавалися кошти для купівлі будинку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, матеріли судового доручення в даній цивільній справі йому були вручені через компетентний органу міста Гінген-ан-дер-Бренц Федеративної республіки Німеччина, відповідно до умов Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15 листопада 1965 року, а тому суд, також за згодою учасників справи, розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів. Приватний нотаріус Тячівського районного нотаріального округу Боднар Е.Ш. в судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, просить в задоволенні позову відмовити, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право приватної власності на нерухоме майно від 12 вересня 2002 року за №1539 відповідачу [PERSON] належав житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] , загальною площею 128,1 квадратних метра, зареєстрований Тячівським державним підприємством технічної інвентаризації в реєстровій книзі №10 під реєстровим №1638 (Т.1 а.с.149). Згідно довіреності на управління майном від 18 вересня 2000 року, посвідченого та зареєстрованого приватним державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Дуйчак Т.А. в реєстрі за №3-2551, [PERSON] уповноважив [PERSON] розпоряджатися всім його майном, зі строком дії довіреності до 18.08.2003 року (Т.1 а.с.148). Згідно договору дарування житлового будинку від 12 вересня 2002 року, посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Бондар Е.Ш. в реєстрі за №6005, [PERSON] , що діяла від імені [PERSON] , подарувала [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] , загальною площею 128,1 квадратних метра (Т.1 а.с.36). Згідно реєстраційного посвідчення Тячівського районного підприємства технічної інвентаризації від 12 вересня 2020 року за №10 [PERSON] в цілій частині належить житловий будинок [ADDRESS] на підставі договору дарування, посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Бондар Е.Ш. в реєстрі за №6005 (Т.1 а.с.37). В рішенні Суду з питань сім`ї та прав неповнолітніх м. Гімарайнш Державного суду округу Брага в справі №793/17.6T8GMR зазначено, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] проживали у фактичному шлюбному союзі між собою у період з 01.08.2004 року по 20.10.2006 року (Т.1 а.с.7-30). Згідно довідки [PERSON] де [PERSON] , реєстр пасивів, MGH870-опис руху коштів на рахунку основна інформація РТ-Португалія, 0035- Кайша Жерал де Депосітуш, СА, 0651 відділення порту, вчинених за період з 01.01.2002 та 31.12.2002 року, з рахунку № [NUMBER] здійснювалися перекази (Т.1 а.с.31-35). В засвідченні Парафії Ферментоеш ( [PERSON] ) від 15.01.2016 року, зазначено, що відповідно до документів архіву канцелярії [PERSON] , [INFO] спільно з [PERSON] з 25 березня 2005 року по 1 березня 2008 року, мешкали по [ADDRESS] (Т.1 а.с.58-61). В заяві [PERSON] , АТ від 25.01.2016 року зазначено, що [PERSON] , власник картки іноземця № [NUMBER] , працював на підприємстві як підсобний робітник з 18.03.2008 року по 31.10.2008 року (Т.1 а.с.67). В довідці з місця роботи компанії «Касайш» від 25.01.2016 року зазначено, що [PERSON] працював на підприємстві, він був прийнятий 15.12.2000 року, а його трудовий контракт закінчився 31.01.2006 року, працював каменярем 1-ї категорії (Т.1 а.с.72). Згідно довідки служби у справах іноземців і кордонів Міністерства внутрішніх справ від 20.10.2006 року [PERSON] , [INFO] , заявив, що бере на себе відповідальність за громадянку [PERSON] , [INFO] , дотримується умов перебування на території країни, гарантує оплату витрат на її виселення в разі необхідності та дотримання чинного законодавства Португалії (Т.1 а.с.80). В заяві Марії ду Карму да [PERSON] від 27.01.2016 року зазначено, що [PERSON] , [INFO] , проживала в громадянському шлюбі з [PERSON] , [INFO] , протягом травня 2005 року по серпень 2005 року, також з ними проживали доньки [PERSON] : [PERSON] та [PERSON] (Т.1 а.с.85). В заяві [PERSON] від 15.01.2016 року зазначено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , проживали з 2001 року по 2005 рік по [ADDRESS] (Т.1 а.с.91). Згідно рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 3 вересня 2012 року розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований 20 жовтня 2006 року у відділі реєстрації цивільного стану в м.Гімарайш, Португалія за актовим записом № 2062/2006 (Т.1 а.с.96). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може також бути визнання правочину недійсним. Відповідно до ч.1 ст.628\~ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 717 ЦК України\~встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. В свою чергу, позивач, оспорюючи дійсну мету укладення спірного договору шляхом дарування житлового будинку, зокрема приховування іншого правочину купівлі-продажу цього майна, вказує на його удаваність. Згідно з ч.1\~ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. При цьому, Пленум Верховного Суду України у своїй\~постанові №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зокрема у п.25, роз`яснив, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Тобто, воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до ч. 1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України, головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме. Згідно до позовних вимог, позивач вважає, що договір дарування від 12 вересня 2002 року є удаваним, а [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] , та [PERSON] уклали саме договір купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] . Згідно зі\~ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Отже, на відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування є безоплатним, а тому однією із найголовніших істотних умов договору купівлі-продажу є ціна предмету договору. Згідно\~ст. 691 ЦК України\~покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно достатті 632цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Суд вважає, що позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину спірного договору дарування від 12 вересня 2002 року удаваним, мав довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. За таких обставин, для визнання договору удаваним позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення особистої користі, і їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників договору. Згідно до ст.60 цього Кодексу кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. А згідно до ст. ст. 58, 59 цього Кодексу докази повинні бути належними і допустимими. Як вбачається зі змісту договору дарування житлового будинку від 12 вересня 2002 року, посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Бондар Е.Ш. в реєстрі за №6005, укладеного між [PERSON] , що діяла від імені [PERSON] , та [PERSON] житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] , договір відповідає дійсним намірам сторін, вони ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності угод, а також перебуваючи при здоровому розумі, та діючи добровільно, уклали цей договір дарування. Будь-яких доказів щодо заявлених вимог про визнання правочину\~ спірного договору дарування недійсним з підстав його удаваності для приховання іншого правочину, а саме договору купівлі продажу між [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] , та [PERSON] , сторона позивача суду не надала. Крім того, позивачем та його представником в судовому засіданні не надано належних і допустимих доказів, що позивач [PERSON] приймав будь-яку участь в укладанні 12 вересня 2002 року спірного договору дарування житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] , та [PERSON] , а також здійснював оплату коштів за придбаний [PERSON] вказаний житловий будинок. Суд не\~бере до\~уваги доводи\~представника позивача\~з посиланням\~як на\~доказ паспорт\~громадянина України\~щодо реєстрації позивача [PERSON] в житловому будинку [ADDRESS] та перерахування ним\~грошових коштів зі свого рахунку відповідачу [PERSON] , оскільки ці докази не підтверджують факт, що між [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] , та [PERSON] , не було укладено спірний договір дарування нерухомого майна, та що кошти позивачем були перераховані [PERSON] саме за придбаний спірний житловий будинок. Таким чином, позивачем та його представником в судовому засіданні не доведено що 22 вересня 2002 року між [PERSON] ,\~яка діяла\~від імені\~ [PERSON] ,\~та [PERSON] ,було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а тому позовні вимоги [PERSON] щодо визнання договору дарування від 12.09.2002 року, посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Бондар Е.Ш., укладеного між [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] , та [PERSON] щодо дарування житлового будинку [ADDRESS] , удаваним та визнання даного правочину договором купівлі-продажу до задоволення не підлягають. Враховуючи наведені обставини, не підлягають до задоволення і решта вимог позивача, які є похідними від вирішення питання про удаваність договору дарування від 12 вересня 2002 року, а саме щодо визнання [PERSON] та [PERSON] покупцями будинку [ADDRESS] , визнання за [PERSON] права на Ѕ частку у праві власності на будинок [ADDRESS] . Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності до вимог позивачів суд зазначає наступне. Відповідно до ст.\~256\~ЦК України позовна давність\~це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц). У даному випадку суд погоджується з твердженням відповідачів та їх представників про недоведеність позовних вимог, а тому правові підстави для застосування строків позовної давності до заявлених вимог відсутні.

Outcome: dismissed