Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] , третя особа - відділ реєстрації проживання особи управління державної реєстрації Тернопільської міської ради, просить вселити позивача у належну йому на праві спільної часткової власності квартиру [ADDRESS] . Позов мотивовано тим, що відповідачка по справі чинить йому перешкоди у здійсненні права користування приміщенням шляхом приховуванням від нього документів про право власності, що унеможливлює його реєстрацію у вказаній квартирі. Від відповідача надійшов відзив на позов, в якому представник просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Покликається на те, що позивач у справі є чоловіком її доньки [PERSON] . Вони проживають разом з нею та мають спільну дитину, [PERSON] , [INFO] . Їх сім`я для проживання займає дві кімнати, у користуванні яких вона не перешкоджає, так як такий порядок встановився протягом спільного проживання. Позивачка займає лише одну кімнату (найменшу), та жодного відношення до їхніх сімейних стосунків не має, та не втручається у їхнє життя. Стверджує, що документи про право власності на квартиру в неї відсутні, а тому твердження позивача що вона відмовляється їх надати не відповідають дійсності. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04.09.2020 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із занесенням до протоколу судового засідання від 21.12.2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, пояснили, що [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] , де проживає з дружиною та дочкою, однак, зареєстрований в іншому житлі. Стверджують, що відповідачка має документи на право власності на квартиру, однак, не надає їх позивачу, через що він не може зареєструвати своє місце проживання у спірній квартирі. В судовому засіданні представник відповідача заперечила проти позовних вимог, пояснила, що жодних перешкод в користування житлом її довірителька не чинить, позивач тривалий час проживає з її дочкою та внучкою в квартирі, вона в їх справи не втручається, документи на право власності на житло в неї відсутні. Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини. Як видно з копії свідоцтва про право власності на житло від 01.11.2006 року видане міським бюро технічної інвентаризації, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.01.2007 року №13179117, [PERSON] (позивач), [PERSON] (відповідач) а також [PERSON] та [PERSON] є власниками по ј частці трьох кімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 92,6 кв.м. Допитана в судовому засіданні [PERSON] показала, що вона разом із чоловіком [PERSON] , дочкою, та матір`ю [PERSON] проживає в квартирі [ADDRESS] . Чоловік був зареєстрований по [ADDRESS] в гуртожитку, зараз виникла необхідність в його реєстрації у спірній квартирі, однак, через відсутність документів на право власності він не може цього зробити. На її думку, документи знаходяться в її матері, однак, вона їх не бачила. Розглянувши справу, суд доходить таких висновків. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Однією з особливостей цього позову є відсутність спорів з приводу належності майна на праві власності чи іншому титулі. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди, чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Відповідно до роз`яснень, які викладені в пункті 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ» від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Таким чином, при розгляді даної справи підлягає доказуванню та обставина, що саме діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується право власності чи законного володіння позивача. Із змісту статті 12, 13 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Із змісту статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Звернувшись із позовом позивач покликається на те, що позивачка чинить йому перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] . Оцінивши докази в їх сукупності, суд доходить переконання, що надані позивачем доводи та докази не є достатніми для висновку, що протиправними діями [PERSON] порушуються його права. Так, як вбачається із пояснень сторін та показів свідка, позивач фактично проживає в спірній квартирі. Суду не надано доказів, що відповідачка має документи на право власності. У випадку відсутності документів, які посвідчують право власності на квартиру, позивач, як співвласник квартири, не позбавлений можливості отримати їх дублікати, а у разі неможливості отримати дублікат, захистити своє право в порядку, передбаченому статтею 392 Цивільного кодексу України. Тому, в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст.ст. 16, 22, 23, 1166, 1167 ЦК України, ЗУ «Про кооперацію»

Outcome: dismissed