Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), третя особа - Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації (далі по тексту - третя особа 1), [PERSON] (далі по тексту - третя особа 2), відповідно до якого просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою [ADDRESS] та зобов`язати третю особу зняти з реєстраційного обліку за вказаною адресою відповідача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є співвласником квартири [ADDRESS] . Відповідач - [PERSON] є сином позивача, разом з тим після одруження у вказаній квартирі з 2003 року по теперішній час не проживає, комунальні послуги не оплачує, зв`язок сторони між собою не підтримують. При цьому, позивач не має можливості вільно здійснювати право власності на вказану квартиру. У зв`язку з вище викладеним, позивач звернулась до суду з вказаним позовом. Від відповідача відзив не надходив. Від третьої особи пояснення не надходили. 07.09.2018 ухвалою суду позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 30.10.2018 ухвалою суду відкрито провадження по справі за правилами позовного провадження в загальному порядку та призначено підготовче провадження, учасникам справи встановлено строки для подання заяв по суті справи. 17.01.2019 від представника третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. 28.02.2019 ухвалою суду закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду. 14.05.2019 від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. 14.05.2019 ухвалою суду залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] . Позивач в судове засідання не з`явився. Через канцелярію суду подав заяву, відповідно до якої справу просив слухати за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі. Судом вживалися заходи щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи належним чином, на адресу відповідача направлялась копія ухвали про відкриття провадження по справі та судові повістки. Третя особа 1 в судове засідання н з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином. Через канцелярію суду представником третьої особи подане клопотання, відповідно до якого представник просив справу розглядати за його відсутності. Третя особа 2 в судове засідання н з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином. Так, відповідно до ч. 4 ст. 222 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи (ч. 1 ст. 280 ЦПК України). З врахуванням тієї обставини, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, причини неявки суду невідомі, відзиву проти позовної заяви не надав, а також того, що Позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд постановив ухвалу про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних у справі даних та доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Позивачем в свою чергу не надано належних та допустимих доказів в підтвердження обставин, що могли б бути підставою для визнання недійсним кредитного договору. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 12.03.2004, виданого Авіаційним науково-технічним комплексом «Антонов», квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності відповідачу, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях. 18.04.2014 від імені [PERSON] на користь [PERSON] укладено Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Богдановою О.М. за реєстровим № 293. З 22.04.2014 1/3 частки квартири на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом належить на праві власності [PERSON] . Згідно Довідки, наданої Шевченківською РДА від 27.08.2018 за № 109.109/ОПП/М-3997, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] - з 24.08.1989 р., [PERSON] з 30.06.1994р. Відповідно до Акту від 15.08.2018, підписаного сусідами позивача - [PERSON] (квартира [ADDRESS]) та [PERSON] (квартира [ADDRESS]) в присутності майстра [PERSON] , відповідач [PERSON] , [INFO] не проживає в квартирі [ADDRESS] . Так, згідно із ч.1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч.1 ст. 383 ЦК України). Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч.2 ст. 405 ЦК України). Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. При цьому, ст. 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно зі ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою. При цьому, в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних у кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Відтак, в судовому засіданні встановлено, що відповідач на момент звернення до суду не є співвласником спірної квартири, не проживає в спірній квартирі понад рік, комунальні послуги не сплачує. При цьому, в судове засідання відповідач не з`явився, доказів протилежного суду не надав, відтак суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, суд не вбачає законних підстав для задоволення вимог позивача в частині покладення обов`язку на третю особу - Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації щодо зняття з реєстраційного обліку відповідача за адресою: м. Київ, вул. Невська, 7А, кв. 26 з огляду на наступне. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 16 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання особи, яке на день набрання чинності цим Законом підтверджувалося пропискою або було відповідно зареєстроване, вважається зареєстрованим. Згідно ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання, зареєструвати своє місце проживання. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Зазначене свідчить що питання зняття особи з реєстраційного обліку є похідним від вирішення питання про позбавлення права користування особи житловим приміщенням, а відтак в розумінні норм статті 3 ЦПК України зазначена позивачем вимога є передчасною. При цьому, наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для знаття з реєстраційного обліку відповідача в квартирі, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи те, що в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач в спірній квартирі не проживає понад рік без поважних причин, доказів протилежного суду не надано, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 704, 80 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial