Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-28 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) відповідно до якого, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути на свою користь суму боргу за договором позики в розмірі 6736,00 дол. США - основного боргу; 3,0 % річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 353,78 дол. США, відшкодувати моральну шкоду у розмірі 50000 грн. та судові витрати у розмірі 2018,09 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 29 грудня 2015 р. між сторонами було укладено договір позики, у вигляді боргової розписки, за яким позивачем було надано відповідачу позику у розмірі 6736,00 дол. США, яку відповідач зобов`язувався повернути до 01 травня 2016р., проте у встановлений строк відповідач суму позики не повернув. 05 травня 2016 року позивачем на адресу відповідача була направлена притензія щодо погашення суми основного боргу за розпискою від 29 грудня 2015 року у ромірі 6736,00 доларів США, яка була отримана відповідачем 6 травня 2016 року, проте залишена поза увагою. Оскільки в позасудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх порушених прав. 01 липня 2016 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Малинникова О.Ф. по справі відрито провадження. 22 серпня 2016 року від відповідача надійшли письмові пояснення. 01 грудня 2016 року від позивача надійшли додаткові пояснення до позовної заяви. 01 грудня 2016 року від позивача надійшло клопотання про збільшення позовних вимог. 01 грудня 2016 року від позивача надійшло клопотання про призначення експертизи. 01 грудня 2016 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Малинникова О.Ф. задоволено клопотання про призначення експертизи. 02 грудня 2016 року від позивача надійшла заява про забезпечення позову. 17 березня 2017 року від директора ТОВ «НІСЕ» надійшов лист з матеріалами цивільної справи №761/18502/16-ц, про неможливість проведення судової технічної експертизи. 29 вересня 2017 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Малинникова О.Ф. відновлено провадження у справі. 22 лютого 2017 року від відповідача надійшли письмові пояснення. 29 січня 2018 року від представника позивача надійшло клопотання про збільшення позовних вимог. 29 січня 2018 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення до позовної заяви. 29 січня 2019 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Малинникова О.Ф., у зв`язку з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України та інших законодавчих актів», призначено розгляд справи у спрощеному позовному провадженні. 30 листопада 2018 року на підставі Розпорядження керівника апарату №01-08-1451 справу передано до провадження судді Мальцева Д.О. 03 грудня 2018 року ухвалою судді Шевченківського районного суду Мальцева Д.О. цивільну справу прийнято до свого провадження. Призначено розгляд справи проводити за правилами позовного провадження в спрощеному порядку з повідомленням (викликом) сторін 29 серпня 2019 року від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі та відсутність заперечень щодо розгляду справи в заочному порядку. Позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Разом з тим, в матеріалах справи міститься заява позивача, згідно якої він просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а справу розглядати у його відсутність. Крім того, у вказаній заяві позивача зазначив, що не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, судом вживались заходи щодо належного повідомлення останнього про дату, час та місце проведення судового засідання. Разом з тим, відповідно до положень ч.1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Положеннями ч. 1 ст. 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 29 грудня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, у вигляді боргової розписки наступного змісту: « Расписка. Я, [PERSON] , паспорт [NUMBER] видан 11.07.2007 года Посольством России в Украине. Продиваю в [ADDRESS], взял деньги в суме 6736 долларов США у [PERSON] . Обязуюсь вернуть [PERSON] 01 мая 2016 года», тобто відповідачем було отримано від позивача в борг суму коштів у розмірі 6736,00 дол. США. В судовому засіданні стороною позивача було надано суду для огляду оригінал цієї розписки. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Даних, які б свідчили про повернення відповідачем всієї суми заборгованості позивачці судом не встановлено. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ст. 1048 ЦК України). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно положень ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Положеннями ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, сума позики залишається неповернутою. З огляду на вище викладене з відповідача підлягає стягненню сума боргу за розпискою від 29 грудня 2015 року у розмірі 6736,00 доларів США та 3% річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 353,78 доларів США. Щодо вимоги в частинні стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 50000 грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне. П. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено відшкодування моральної (немайнової) шкоди як спосіб захисту цивільних прав та інтересів. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно п. 5 зазначеної Постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної Постанови). Обґрунтовуючи необхідність стягнення з відповідача моральної шкоди позивач вказував, що прострочення зобов`язань відповідача щодо повернення боргу завдало йому значних моральних страждань, що позначилися на здоров`ї позивача та проявилися у безсонні, погіршенні апетиту, розладів у роботі та сімейному житті. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року) Суд, вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, враховує, що саме з вини відповідача позивачеві були спричинені моральні страждання, які змінили його нормальний життєвий ритм, необхідність звернення до суду. Однак, враховуючи усі встановлені судом обставини по справі у взаємозв`язку з наданими до матеріалів справи доказами, суд знаходить суму моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн. занадто завищеною, та такою, що не відповідає ступеню перенесених страждань, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 500,00 грн. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2018,09 грн. Виходячи з наведеного та

Outcome: partial