Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сокирянського районного суду Чернівецької області з вказаним вище позовом до ПАТ «[PERSON] Аваль» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину. Посилався на те, що 29.09.2008 року між ним та ВАТ «[PERSON] Аваль», правонаступником якого є ПАТ «[PERSON] Аваль», було укладено кредитний договір №014/0019/82/47432 про отримання споживчого кредиту в сумі 15000 доларів США строком до 29.09.2014 року зі сплатою 15,5% річних. Вважає, що вказаний кредитний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки укладений з порушенням норм ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». При цьому зазначав, що перед укладенням договору відповідач не провів з ним відповідної переддоговірної роботи та не надав йому, як споживачу банківських послуг, інформації про сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, інформації про вартість всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача. Крім цього, вказував на те, що кредитним договором встановлено сплату комісії на користь відповідача в розмірі 300 доларів США, що суперечить п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постанови НБУ від 10.05.2007 року №168. Також, вказаним кредитним договором, в порушення вимог ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», встановлено розмір пені, який значно перевищує граничний розмір пені, передбачений даною нормою Закону. Вважає, що вказані вище дії відповідача містять в собі ознаки нечесної підприємницької практики, які виявилися у введені позивача в оману щодо умов договору, що є порушенням ст.ст.11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». З наведених вище підстав, а також з підстав, передбачених ст.230 ЦК України, просив визнати недійсним кредитний договір №014/0019/82/47432 від 29.09.2008 року та застосувати наслідки недійсності правочину. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обємі та з наведених у ньому підстав просив його задовольнити. Крім зазначених у позові обставин, позивач [PERSON] суду пояснив, що з умовами кредитного договору в день його уклалення він частково ознайомився, однак підписав договір добровільно. Після підписання кредитного договору, він отримав в касі банку кредитні кошти, однак не в доларах США, як це передбачалося умовами договору, а в гривнях, які в цей же день в касі банку обміняв на іноземну валюту, отримавши фактично менше 14000 доларів США. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та з підстав, зазначених ним у письмових запереченнях, просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Вважає, що укладений із позивачем кредитний договір повністю відповідає вимогам законодавства, його підписано добровільно обома сторонами, які досягли згоди щодо істотних умов договору. Перед укладанням договору позивачу була надана в повному обємі необхідна інформація про умови кредитування, в тому числі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та інші його фінансові зобовязання за договором. Також зазначав, що в діях відповідача відсутні будь-які ознаки застосування відносно позивача нечесної підприємницької практики чи обману, у звязку з чим вважає, що відсутні підстави для визнання недійсним кредитного договору. Крім цього, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню і з тих підстав, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом. Заслухавши доводи учасників процесу та дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є необгрунтованими і задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав. Так, 29.09.2008 року між ВАТ «[PERSON] Аваль», правонаступником якого є ПАТ «[PERSON] Аваль», та [PERSON] укладено кредитний договір №014/0019/82/47432 зі змінами та доповненнями внесеними в кредитний договір додатковою угодою №014/0019/82/47432-10д від 11.03.2009 року, відповідно до умов якого, позивач отримав кредит в розмірі 15000 доларів США, з яких 14700 доларів США на споживчі цілі та 300 доларів США на оплату комісії за надання кредиту, строком до 29.09.2018 року, зі сплатою 15,5% річних за користування кредитом (а.с.10-19, 71-72). Судом встановлено, що позичальника як до укладення кредитного договору, так і додаткової угоди до нього, було повідомлено про сукупну вартість кредиту та всю необхідну інформацію про умови отримання та обслуговування кредиту (а.с.73, 76-78). Інформація по кредитному договору в повному об'ємі викладена в тексті кредитного договору, з чим позивач в повній мірі погодився, особисто підписавши кожну сторінку кредитного договору. Також, позивач був ознайомлений із щомісячними платежами, які повинні сплачуватись після отримання кредиту, власноручно підписавши «Графік погашення кредиту та відсотків», в якому зазначено сукупну вартість належного до повернення кредиту разом з відсотками за його користування (а.с.74-75 ). Регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень Цивільного кодексу України. Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у п.3 ст.3 ЦК України. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності. Згідно із частинами 1 та 3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Пунктом 23 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. За ч.1 ст.11 вказаного Закону між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною 1 ст.11 вказаного Закону та абз.16 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги» врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту. Згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. При цьому, статтями 15 та 23 вказаного Закону встановлена відповідальність у разі ненадання зазначеної інформації. Разом з тим, недотримання вказаних вимог не тягне за собою недійсність укладеного правочину, в тому числі договору споживчого кредиту. Дослідивши вищевказаний кредитний договір, додаткову угоду та додатки до них, судом перевірено виконання вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та встановлено, що кредитором в повному обсязі виконані вимоги закону, що передують укладанню договору споживчого кредиту. Частина 4 ст.11 вказаного Закону передбачає, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. Преревіривши кредитний договір, додаткову угоду та додатки до них, судом порушень щодо істотних умов договору не встановлено. У договорі вказано дата видачі кредиту, його сума, відсоткова ставка, встановлено порядок погашення заборгованості, а також інші умови. Встановлено також і те, що укладання додаткової угоди про внесення змін в первинний кредитний договір було здійснено зі згоди та за підписом боржника, а тому кредитором в односторонньому порядку умови договору не змінювалися. З огляду на викладені обставини, в діях відповідача не встановлено також і порушень, передбачених ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», яка регулює питання визнання недійсними правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької практики. Згідно п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року №5, при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України)); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як вбачається зі змісту частин 1-5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (п.7 ППВСУ від 06.11.2009 року №9) Згідно п.20 вказаної Постанови Пленуму правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Таким чином, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких позивача введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з підписанням кредитного договору сторонами було досягнуто згоди по всім істотним умовам, встановленим діючим законодавством України для цього виду правочину: сума кредиту, відсоткова ставка, термін надання та повернення кредитних коштів, графік платежів, права та обов'язки сторін та інші умови, а також відповідачем були надані, а позивачем отримані кредитні кошти. При цьому, суд не вбачає підстав для ствердження про невідповідність кредитного договору та додаткової угоди до нього вимогам чинного законодавства. Крім цього, позивачем не надано суду належних та допустимих в розумінні ст.ст.58-60 ЦПК України доказів на підтвердження того, що кредитний договір та додаткова угода до нього суперечать нормам цивільного законодавства України та іншим актам цивільного законодавства. Також, позивач не довів, що оспорюваний ним правочин містить умови, які є несправедливими та такими, що містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін і не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а також не надав доказів, що оспорюваний правочин не відповідає вимогам ст.203 ЦК України і підлягає визнанню недійсним на підставі ст.215 ЦК України, оскільки умови договору на момент його укладення були погоджені сторонами. З огляду на викладені вище обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання кредитного договору недійсним, а тому вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Доводи позивача з приводу встановленого з порушенням вимог закону у договорі розміру пені суд вважає необгрунтованими, оскільки встановлений кредитним договором розмір пені не суперечить положенням ст.ст.549-551 ЦК України щодо виникнення права на неустойку (пеню) та щодо встановлення її розміру, зокрема, ч.2 ст.551 ЦК України регламентує, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі»; у даному конкретному випадку не можуть застосовуватися положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» від 22.11.1996 року №543/96-ВР, в якому йде мова про обмеження розміру пені, що підлягає стягненню, подвійною обліковою ставкою НБУ, так як цей закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів і суб'єктами цих правовідносин виступають підприємства, установи, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, в той час як позивач вступав у кредитні правовідносини з відповідачем як фізична особа, а не як суб'єкт підприємницької діяльності. Крім цього, суд вважає необгрунтованими доводи позивача щодо встановленої кредитним договором сплати комісії на користь відповідача в розмірі 300 доларів США, що на його думку, є порушенням п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Так, пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року, передбачено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Пунктом 1.3 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язується сплатити кредитору комісію за надання кредиту в розмірі 300 доларів США. Зі змісту вказаного пункту договору вбачається, що він прямо не суперечить зазначеним положенням законодавства, а при укладенні договору сторонами дотримувались положення ст.ст.626, 627 ЦК України щодо права сторін та врегулювання своїх відносин на власний розсуд. Положення ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів, за якими до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки, - у даному випадку застосовані бути не можуть, а доводи позивача у цій частині є безпідставними, оскільки п.1.3 кредитного договору не передбачає змін у витратах щодо плати за обслуговування кредиту, а визначена вказаним пунктом комісія не є щомісячною платою за обслуговування кредиту, а була сплачена позичальником одноразово при отриманні кредиту. Також, суд вважає необгрунтованими доводи позивача щодо неотримання ним, визначених договором, валюти та розміру кредитних коштів. При цьому, суд виходить з наступних підстав. Згідно ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року №996-ХІV, який діяв станом на час укладення правочину, первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Згідно заяви про видачу готівки від 29.09.2008 року (а.с.101) та меморіальних ордерів від 29.09.2008 року (а.с.103-104, 106) позивачу [PERSON] були надані грошові кошти в сумі 15000 доларів США на виконання банком умов кредитного договору від 29.09.2008 року. Таким чином, вказані заява про видачу готівки та меморіальні ордери містять всі ознаки первинних документів, які містять відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, а тому є належними доказами у справі. Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Згідно з ч.ч.3, 4, 5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. У відповідності до вимог п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення в цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскільки судом встановлено безпідставність позовних вимог, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову саме за безпідставністю. Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Згідно ч.4 ст.88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed