Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Мар'їнського районного суду Донецької області з позовною заявою про встановлення факту проходження лікування та належності довідки з тимчасової непрацездатності і запису в амбулаторній карті. Позовні вимоги мотивовані тим, що заявник з 7 березня 2017 року по 21 березня 2017 року проходив лікування в ДоКТМО у м. Донецьку та отримав листок непрацездатності. Однак за місцем роботи заявника в 7 Державному пожежно-рятувальному загоні вказаний лист непрацездатності не було прийнято, оскільки медична установа, яка його виписала, яка ходиться на території, яка не контролюється українською владою. У зв'язку з необхідністю підтвердити своє перебування на лікарняному заявник звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. У судове заявник не з'явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. У судове засідання зацікавлена особи не з'явилась, подала до суду лист про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення заяви не заперечують. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, судом встановлено наступне. З 24.02.2017 року заявник знаходився на лікарняному з приводу BL верхньої долі правої легені в Дачненській амбулаторії Мар'їнського району Донецької області. 6 березням 2017 року лист непрацездатності було закрито. 07.03.2017 року заявник звернувся за медичною допомогою до ДоКТМО . Відповідно до виписки з медичної карти стаціонарного хворого торакального відділення № 2 історія хвороби № 4760, [PERSON], [INFO], проживаючий за адресою [ADDRESS], працюючий в Державному пожежно-рятувальному відділі, пожежник рятівник має діагноз - гнійна аерокиста верхньої долі правої легені з виходом в пневмофиброз. Виписано лікарняний лист № 2874 від 07.03.2017 року з 07.03.2017 року по 22.03.2017 року. До матеріалів справи заявником надано копію довідки про тимчасову непрацездатність № 2874, в якій вказано, що [PERSON] з 07.03.2017 року по 21.03.2017 року перебував на стаціонарі. Довідка видана Донецьким клінічним територіальним медичним об'єднанням. Заявник вказує, що лист непрацездатності, отриманий в ДоКТМО, до відділу кадрів за місцем роботи, але його не прийняли, вказали, що необхідно підтвердити факт проходження лікування, в іншому випадку цей час буде визнано прогулом. Відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII (з наступними змінами та доповненнями) будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/ або особами є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25.05.1998 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) своєю практикою, що склалась, також підтримав цей стандарт. Зокрема, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) ЄСПЛ приділив увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. Судом було констатовано, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Таким чином, суд дійшов висновку, про задоволення заяви та про встановлення факту, що має юридичне значення. На підставі викладеного,

Outcome: approved