Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сарненського районного суду Рівненської області з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати право власності за набувальною давністю. В обґрунтування своїх позовних вимог вказує, що [INFO] помер його дід [PERSON] , [INFO] , який постійно проживав за адресою: [ADDRESS] . За свого життя дід, [PERSON] був співвласником 51/100 частини житлового будинку [ADDRESS] , яка була йому виділена рішенням в порядку поділу згідно рішення Народного суду Сарненського району Рівненської області від 23.03.1984 року майна подружжя між ним та дружиною [PERSON] , якій належить 49/100 частин зазначеного будинку. [PERSON] проживала у цьому будинку до 1990 року разом із [PERSON] , [INFO] , а в подальшому, який являється батьком позивача. Одружившись повторно - виїхала проживати за нинішнім місцем проживання, а [PERSON] проживав у будинку разом із [PERSON] . Після смерті діда [INFO] у вказаному будинку проживав лише батько позивача [PERSON] разом із його матір`ю [PERSON] . Позивачу не відомо, чи був він зареєстрований у вказаному будинку станом на день смерті діда [PERSON] . В цьому будинку народилися позивач та його сестра - [PERSON] і ми всі проживали в цьому будинку всі разом приблизно до осені 2002 року. [INFO] [PERSON] , загинув. Після смерті діда [PERSON] та після смерті батька [PERSON] спадщину не оформлювали. Позивач вважає, що єдиним власником 49/100 частин житлового будинку - є моя баба [PERSON] , а інші 51/100 частин - не мають власника. Після смерті батька, через матеріальні труднощі [PERSON] разом з дітьми проживала по [ADDRESS] . З 2002 року в будинку по [ADDRESS] ніхто не проживав до літа 2008 року. З червня 2008 року позивач фактично проживає у житловому будинку по [ADDRESS] , проводить в ньому ремонт приміщень та відкрито володіє ним. В серпні 2008 року Позивач познайомився із [PERSON] , [INFO] та почали зустрічатися, а 22.07.2011 року зареєстрували шлюб, після чого почали проживати у вказаному будинку по [ADDRESS] разом понад 10 років, а саме 11 років і 1 місяць позивач безперервно та відкрито володіє житловим будинком по [ADDRESS] , з огляду на що вважає, що має підстави для звернення до суду із цим позовом про визнання права власності за набульною давністю. Від відповідача [PERSON] та третіх осіб: [PERSON] , [PERSON] відзиву із запереченнями проти задоволення позовних вимог до суду не надходило. Суд, дослідивши матеріали справи приходить до наступного. Відповідно до вимог ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третястатті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина другастатті 344 ЦК). Таким чином, виходячи із змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є таке: майно може бути об`єктом набувальної давності; законність володіння, добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність строк володіння нерухомим майном 10 років; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Позов про визнання права власності задавністю володіння не може заявляти особа, яка знає власника цього майна. Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення судового рішення (така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №924/925/17 та від 22.05.2018. Судом встановлено, що позивач був вселений у вказаний будинок, знаючи його власника [PERSON] , так як являється його онуком, в якому також проживав його батько [PERSON] разом з самим позивачем на законних підставах, тобто за волею власника, та через деякий час, в подальшому користувався житловим приміщенням. Однак, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Судом достовірно встановлено, що позивач знав про те, що у ньго відсутні правові підстави для набуття права власності, так як ні він ні його батько, а також відповідач та треті особи права власності на вказане майно права власності не оформляли. Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344 ЦК України. До цього висновку дійшов Верховний Суд України в Постанові від 27.09.2018 р., по справі № 571/1099/16-ц. Отже, доводи, викладені в позовній заяві та надані в судовому засіданні позивачкою по справі про наявність підстав для задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю суперечать положенням ст. 344 ЦК України, оскільки позивачу було відомо про відсутність у нього підстав для набуття права власності на спірний житловий будинок. Від колишнього власника житла він отримав право на користування ним, проте колишній власник [PERSON] при житті не був позбавлена права відчужити на користь позивача зазначений об`єкт нерухомості іншим шляхом, зокрема складанням заповіту, договору утримання або договору дарування. Та обставина, що [PERSON] не заперечує проти прийняття спадщини після смерті [PERSON] та [PERSON] позивачем, не дає підстави для визнання за останнім права власності за набувальною давністю в порядку ст. 344 ЦК України, оскільки він не позбавлений можливості прийняти спадщину після смерті діда та оформити право власності на своє ім`я у відповідності до закону. Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про набуття права власності за набувальною давністю на вказаний житловий будинок на підставі ст. 344 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed