Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський трубний завод» про захист прав, які виникли із трудових правовідносин. В обґрунтування позову зазначив, що працював у ПАТ «Дніпропетровьский трубний завод» на різних посадах в юридичному відділі, а саме: з 10.06.1996 юрисконсультом 1 категорії, з 11.07.1997 начальником бюро правового забезпечення діяльності підприємства, а згідно наказу № 4-л з 24.01.2000 до розірвання трудового договору 22.10.2014 займав посаду начальника юридичного відділу підприємства. 22.10.2014 подав заяву про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у звязку з порушенням трудового законодавства та умов колективного та трудових договорів. Відповідачем систематично порушувалися умови трудового законодавства та обовязки адміністрації, передбачені колективним договором, що порушувало права, передбачені чинним законодавством: -здійснювалися утримання грошових коштів за користування корпоративним мобільним звязком із заробітної плати в якості компенсації матеріальної шкоди без витребування письмових пояснень та видання відповідних наказів; -не виплачувалася заробітна плата в повному обсязі за час відпустки в попередні періоди; -не попереджався письмово за два тижні про дату початку чергової відпустки; -несвоєчасно виплачувалася заробітна плата за час відпустки; -не надано залишок днів оплачуваної відпустки перед звільненням; -письмово не погоджено з позивачем та профсоюзним органом строки переносу початку відпустки при порушенні раніше погодженого графіку відпусток; -ухилялися від компенсації вартості проїзду в міському транспорті при виконанні трудових обовязків в якості представника в судових та інших органах; -не здійснювалися доплати за виконання робіт тимчасово відсутнього працівника, зобовязували виконувати роботи, не повязані з посадовими обовязками; -не надавалися щорічно додаткових 2 дні оплачуваної відпустки, як інваліду 3 групи на протязі 2011, 2012, 2013 років; -не витримувалося належного температурного режиму в службовому приміщенні в опалювальний сезон. В останній робочий день, 22 жовтня 2014 року, відповідач не видав трудову книжку, розрахунок також не було проведено, письмового повідомлення про виплати грошових сум, які підлягають виплаті, не надав. 22.10.2014 року - це був останній день відпустки. На протязі тривалого часу перебував на території підприємства та чекав оформлення наказу та отримання трудової книжки. 25.10.2014 року повторно, письмово, звернувся до відповідача з заявою про проведення повного розрахунку, видачі трудової книжки та письмового розрахунку, але жодних дій вчинено не було. 27.10.2014 року та 03.11.2014 року відвідав керівництво кадрового підрозділу [PERSON] з тих же питань, але мені було запропоновано переписати заяву та зазначити інші підстави звільнення. 22 та 23 жовтня 2014 року телефонували різні представники підприємства та пропонували змінити підстави звільнення. Зазначає, що його вина в несвоєчасному отриманні трудової книжки на підприємстві відсутня, так як відповідач своєю бездіяльністю перешкоджав у цьому. Лише після неодноразових переговорів, відповідач направив поштою повідомлення від 03.11.2014 року з пропозицією прибути для отримання трудової книжки, розрахунку та письмового повідомлення про суму, які підлягає виплаті при звільненні. Повідомлення про необхідність отримання трудової книжки отримав 07 листопада 2014 року. 10 листопада 2014 року отримав трудову книжку та був ознайомлений з наказом № 89/ОПОП від 22.10.2014 про звільнення за ст. 38 КЗпП за власним бажанням та розпорядженням про розірванням трудового договору, а також було видане письмове повідомлення про нарахування до виплати грошових сум при звільненні. 29 листопада 2014 року [PERSON] письмово звернувся до відповідача з заявою про усунення недоліків у трудовій книжці, а саме: на сторінках 12 та 13 про розірвання трудового договору проведені з порушенням в п. 17 зазначено, що позивач звільнений за ст. 38 КЗпП, а вище проведені записи на полях, один запис виконано «Запись за номером 17 считать недействительной. Вед. Спец. [PERSON]» та перечеркнуто, а поряд знаходився інший запис «Запись сделана ошибочно, 22.10.2014 года [PERSON]». При отриманні трудової книжки звернув увагу представника відповідача на зазначені невідповідності, але виправлення та внесення необхідного запису зроблено так і не було. Відповідач визнав існування порушень на момент розірвання трудового договору та самостійно виконав вимоги ст. 44 КЗпП України та 30 жовтня 2014 року перерахував на банківську картку позивача суму вихідної допомоги в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, середній заробіток за час затримки розрахунку за 8 робочих днів в сумі 2\~409,52 грн. по 03 листопада 2014 року включно та виплатив 624,36 грн. компенсації за ненадані перед звільненням 3 дні відпустки, в наданні якої відповідачем було відмовлено. При цьому, при проведенні утримань, відповідач безпідставно здійснив утримання 10.32 грн. в рахунок погашення послуг мобільного звязку, нарахував до видачі 18\~080.52 грн., а фактично перерахував 30.10.2014 року на банківську карточку на 90.40 грн. менше - 17\~990.12 грн., про що свідчить виписка ПАТ КБ «Приватбанк» від 16.06.2016 року. Таким чином, відповідач не доплатив 100.62 грн. та виплатив заробітну плату при розрахунку не у повному обсязі. Також відповідач виплатив середній заробіток тільки за 8 днів затримки видачі трудової книжки, з 23.10.2014 року по 03.11.2014 року включно, у звязку з чим першим днем початку строку затримки виплати середнього заробітку є 04.11.2014 року та по 10.11.2014 року. При звільненні було компенсовано 3 дні відпустки за період вересень-жовтень 2014 року, а приймаючи до уваги той факт, що трудова книжка була видана лише 10.11.2014 року відповідач зобовязаний підтвердити наявність трудових правовідносин по 10.11.2014 року, видати новий наказ, який датований 10.11.2014 року-днем фактичної видачі трудової книжки, то у позивача на цю дату за період з 23.10.2014 року виникло право на додаткові 2 дні оплачуваної відпустки. Враховуючи середньоденну заробітну плату позивача у розмірі 301.19 грн., то за ці дні відповідач не виплатив при звільненні позивачу також 602.38 грн. компенсації за відпустку. Також позивач посилається на то, що відповідачем заподіяна моральна шкода, яка полягає в тому, що принижені його честь і гідність, як батька чотирьох дітей, сина і чоловіка, колишнього співробітника МВС та керівника юридичного відділу великого металургійного підприємства у звязку з тим, що випадок з ним показав неможливість належним чином самостійно захистити свої трудові права та поновити їх від протиправних посягань відповідача. Зазначає, що дуже важко переносить моральні страждання, виражені у душевних переживанням, соромі, приниженні людської гідності і професійності у звязку з чим переживає сильний стрес. З цієї ж причини не може реалізувати свій професійний потенціал у повній мірі, оскільки поліпшення стану здоровя за минулий період часу не відбулося, а лише погіршилося. Відбувається стрімке порушення професійних планів і перспектив. У звязку з зазначеним моральну шкоду, яка йому заподіяна оцінює у розмірі 128\~000 грн. На підставі викладеного просить зобовязати Публічне акціонерне товариство «Дніпропетровський трубний завод» видати новий наказ про зміну дати звільнення з 22 жовтня 2014 року на 10 листопада 2014 року за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням; визнати записи в трудовій книжці на сторінці № 12 «Запись за номером 17 считать недействительной. Вед. Спец. [PERSON]», на сторінці 13 «Запись сделана ошибочно. 22.10.2014 року [PERSON]» недійсними; зобовязати відповідача внести в трудову книжку позивача записи на сторінках 14 та 15 «Запись за номером 17 считать недействительной. Вед. Спец. [PERSON]», на сторінці 13 «Запись сделана ошибочно. 22.10.2014 г. Е.И. Афанасьева», запись за № 17, 22.10.2014, «Уволен по ст. 38 КзоТ Украины по собственному желанию, приказ № 89/ОПОП от 22.10.2014 г.» недійсними. 10.11.2014 звільнений по ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, наказ № … від 10.11.2014»; стягнути грошову суму в розмірі 100,62 грн. не виплаченої заробітної плати при проведенні повного розрахунку; стягнути з відповідача на користь позивача грошову суму в розмірі 602,38 грн. компенсації за два дні відпустки з 23.10.2014 по 10.11.2014; стягнути з відповідача на користь позивача грошову суму в розмірі 1\~505,95 грн. середнього заробітку за 5 робочих днів вимушеного прогулу 04, 05, 06, 07 та 10 листопада 2014 року в період затримки видачі трудової книжки; стягнути 171\~979,49 грн. середнього зарбітку за 571 робочий день затримки розрахунку за період з 11.11.2014 по 22.02.2017; стягнути суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 128\~000 грн. за період з 23.11.2014 по 31.01.2017; стягнути суму 3\~560 грн. судових витрат, понесених на оплату правової допомоги адвоката [PERSON]; допустити негайне виконання рішення в частині стягнення з відповідача місячної заробітної плати та судові витрати. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2016 року позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський трубний завод» в частині визнання незаконним утримання із заробітної плати позивача грошової суми у розмірі 100 грн. 62 коп. при проведенні повного розрахунку залишено без розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги визнав частково. Суд, вислухавши пояснення учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні позивач [PERSON] працював на ПАТ «Дніпропетровьский трубний завод» на різних посадах в юридичному відділі, а саме: з 10.06.1996 юрисконсультом 1 категорії, з 11.07.1997 начальником бюро правового забезпечення діяльності підприємства. 22.10.2014 [PERSON] звернувся до відповідача із заявою про звільнення. Відповідно до заяви просив звільнити його за власним бажанням у звязку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю та умов трудового договору, згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 22.10.2014, зазначивши перелік порушень трудового законодавства. (том № 1 а.с. 8). Як встановлено в судовому засіданні 22.10.2014 року [PERSON] не працював, а перебував у відпустці по 22.10.2014 року включно. 25.10.2014 року поштою було повторно направлено позивачем заяву про його звільнення з підприємства з 22.10.2014 року з підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки станом на 25.10.2014 року це питання відповідачем не було вирішено. (а.с. 61-62 том 1) Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору працівникові виплачується вихідна допомога внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору /ст. 38 і 39/ у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку Наказом № 89/ОПОП від 22.10.2014 [PERSON] було звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 22.10.2014. (том № 1 а.с. 3) Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Повідомлення про необхідність отримання трудової книжки відповідачем бул направлено лише 03.11.2014 року та отримано позивачем 07 листопада 2014 року. (том № 2 а.с. 44) Трудову книжку видано позивачу 10 листопада 2014 року. Відповідно до довідки про нарахування грошових сум, які нараховані колишньому працівнику ПАТ «Дніпропетровський трубний завод» [PERSON] до остаточного розрахунку підлягала сума у розмірі 18\~080,52 грн. (том № 2 а.с. 45), яка була перерахована відповідачем на його банківську картку. Остаточний розрахунок з позивачем проведений 30.10.2014, шляхом зарахування коштів на картку у сумі 17\~990,12 грн. (том № 2 а.с. 58) Також, 10.11.2014 позивач був ознайомлений з наказом № 89/ОПОП від 22.10.2014 про звільнення за ст. 38 КЗпП за власним бажанням та розпорядженням про розірвання трудового договору, а також було видане письмове повідомлення про нарахування до виплати грошових сум при звільненні, позивач в книзі наказів, особистій картці ф. № П-2, на розпорядженні та копії повідомлення бухгалтерії поставив підпис. 29 листопада 2014 року [PERSON] письмово звернувся до відповідача з заявою про усунення недоліків у трудовій книжці, а саме: на сторінках 12 та 13 про розірвання трудового договору проведені з порушенням в п. 17 зазначено, що позивач звільнений за ст. 38 КЗпП, а вище проведені записи на полях, один запис виконано «Запись за номером 17 считать недействительной. Вед. Спец. [PERSON]» та перечеркнуто, а поряд знаходився інший запис «Запись сделана ошибочно, 22.10.2014 года [PERSON]». (том № 1 а.с. 33) Відповідач визнав існування порушень на момент розірвання трудового договору та самостійно виконав вимоги ст. 44 КЗпП України та 30 жовтня 2014 року перерахував на банківську картку позивача суму вихідної допомоги в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат та середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 2\~409,52 грн., але середній заробіток було виплачено за 8 робочих днів лише за час затримки розрахунку, тобто з 23.10.2014 року по 03 листопада 2014 року включно та виплатив 624,36 грн. компенсації за перервану захворюванням відпустку, в наданні якої відповідач перед звільненням відмовив. Відповідно до ч. 4 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Повідомлення про необхідність отримання трудової книжки відповідачем було направлено позивачу лише 03.11.2014 року /а.с. 67-68/ на адресу позивача. До пояснень представника відповідача стосовно того, що позивачу неодноразово телефонували та запрошували для отримання трудової книжки суд ставиться критично, у звязку з чим приходить до висновку, що при звільнення позивача мало місце не лише порушення строків розрахунку, а і порушення строків видачі трудової книжки. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, а саме з 04 по 07 листопада включно та 10 листопада 2014 року є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, у звязку з чим, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за зазначений період часу у розмірі 1\~505,95 грн. Тобто, виходячи з викладеного слідує, що ч. 4 ст. 235 КЗпП України передбачена відповідальність власника або уповноваженого ним органу за затримку видачі звільненому працівнику трудової книжки у вигляді виплати середньої заробітної плати за час затримки. Зміна дати звільнення на дату видачі трудової книжки, із виданням нового наказу, КЗпП України не передбачено. У звязку з зазначеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині зобовязання відповідача-ПАТ «Дніпропетровський трубний завод» видати новий наказ про зміну дати звільнення позивача з 22.10.2014 року на 10.11.2014 року, за ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням та видати позивачу завірену копію є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Позовні вимоги позивача про визнання записів в трудовій книжці на сторінці № 12 «Запись за номером 17 считать недействительной. Вед. Спец. [PERSON]», на сторінці 13 «Запись сделана ошибочно. 22.10.2014 року [PERSON]» недійсними в судовому засіданні визнано представником відповідача та є такими, що підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлено, що дійсно були внесені в порушення Інструкції «Про трудові книжки працівників». Вирішуючи позовні вимоги в частині зобовязання відповідача внести в трудову книжку позивача записи на сторінках 14 та 15 «Запись за номером 17 считать недействительной. Вед. Спец. [PERSON]», на сторінці 13 «Запись сделана ошибочно. 22.10.2014 г. Е.И. Афанасьева», запись за № 17, 22.10.2014, «Уволен по ст. 38 КЗоТ Украины по собственному желанию, приказ № 89/ОПОП от 22.10.2014 г.» недійсними. 10.11.2014 звільнений по ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, наказ № … від 10.11.2014» суд, приходить до висновку, що вони є не обгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від першого пункту позовних вимог, а саме зобовязання видати новий наказ про зміну дати звільнення позивача з 22.10.2014 року на 10.11.2014 року, за ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням та видати позивачу його завірену копію, в задоволенні яких судом відмовлено. Позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошової суми у розмірі 100.62 коп. - 10.32 грн. незаконно утриманих із заробітної плати при проведенні розрахунку в рахунок погашення послуг мобільного звязку та 90.40 грн. не виплаченої заробітної плати при проведенні повного розрахунку задоволенню не підлягають з наступних підстав. Як вбачається із розрахункового рахунку за жовтень 2014 року із суми, яка підлягала виплаті [PERSON] було утримано 10.32 грн. за послуги мобільного звязку. (а.с. 45 том 2) Підставою для утримання за послуги мобільного звязку є: наказ № 2 від 13.01.2004 року про користування послугами мобільного звязку (а.с. 198 том 2), наказ № 501 від 28.12.2012 року про внесення доповнень до наказу № 2 від 13.01.2004 року «Про користування послугами мобільного звязку» (а.с. 199 том 2), відповідно до якого позивачу [PERSON] було встановлено ліміт по службовому мобільному звязку «Київстар» 35, особиста заява [PERSON] (а.с. 201 том 2) про виділення мобільного телефону для службового користування. Також відповідно до заяви просив при перевищенні ліміту, суму яка перевищує утримувати із заробітної плати. Як вбачається із відомості нарахувань по мобільним телефонам «Київстар» за вересень 2014 року (а.с. 202-204) [PERSON] було нараховано 45.32 грн. при наявному ліміті 35, тобто неявне перевищення ліміту на 10.32 грн. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати у розмірі 90.40 грн. суд виходить з наступного. Як раніше зазначалось, відповідно до платіжного доручення № 38 від 30.10.2014 року (а.с.162 том 2) відповідачем було перераховано [PERSON] сума у розмірі 18\~080.52 грн. з призначенням платежу-розрахунок по заробітній платі, але на банківську картку 30.10.2014 року надійшла сума у розмірі 17\~990.12 грн., що знайшло своє підтвердження в виписці по картці/рахунку ПАТ КБ «Приватбанк». (а.с. 54-58 том № 2) Тобто, із наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що відповідач 30.10.2014 року провів повний розрахунок з позивачем та перерахував на банківську картку суму, яка підлягала виплаті позивачу у повному обсязі. До ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] з будь-якими заявами для зясування причини наявної різниці в сумі у розмірі 90.40 грн. не звертався. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошової суми в розмірі 602,38 грн. компенсації за два дні відпустки з 23.10.2014 по 10.11.2014 також не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства, так як позивач був звільнений з підприємства саме 22.10.2014 року за власним бажанням та в трудових відносинах по 10.11.2014 року уже не перебував. Також не підягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з 11.11.2014 року по день набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11.11.2014 в розмірі 171\~979,49 грн. Як встановлено в судовому засіданні, позивача було звільнено 22.10.2014 року. Повний розрахунок з ним проведено 30.10.2014 року. За період часу з 23.10.2014 року по 03.11.2014 року відповідачем було виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку - по 30.10.2014 року, та по 03.11.2014 року середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки. За період з 04 по 07 жовтня 2014 рок включно та 10.11.2014 року порущене право позивача відновлено судом та з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток у розмірі 1505,95 грн. В задоволенні інших позовних вимог про стягнення невиплачених сум при звільненні судом було відмовлено у звязку з чим суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині також є необгрутованими та такими, що не підлягають задоволенню. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Крім того, відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 128 000 грн. Водночас, позивачем не надано доказів та не доведено якими діями відповідача йому завдана моральна шкода. Відтак, підстав для стягнення компенсації за спричинену відповідачем моральної шкоди, завдану внаслідок незаконних дій відповідача, суд не вбачає. Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правову допомогу суд виходить з наступного. Право на правову допомогу гарантовано ст.\~8,\~59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений\~Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також докази, що підтверджують факт надання такої допомоги. Оплата позивачем витрат на правову допомогу підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордеру № 42 від 05.12.2014 у розмірі 1\~780 грн. (том № 1 а.с. 63) та копією квитанції до прибуткового касового ордеру № 03 від 20.01.2015 у розмірі 1\~780 грн. (том № 1 а.с. 65) на підставі договору про надання правової допомоги, однак позивачем не надано оригіналів вищезазначених квитанцій та оригіналу договору про надання правової допомоги, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для стягнення витрат на правову допомогу. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати у розмірі 1 280 грн. Також підлягають стягненню з позивача на користь держави судові витрати у ромірі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial