Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду з позовом до [PERSON], треті особи - Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради, [PERSON], в якому, із урахуванням збільшених позовних вимог, просив про наступне: - захистити право особистої приватної власності [PERSON] на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS], усунувши перешкоди співвласнику квартири [PERSON] в користуванні та розпорядженні нерухомим майном шляхом вселення його в квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], зобов'язавши [PERSON] звільнити від особистих речей кімнату площею 14.20 кв. метрів, забезпечити вільний доступ та не чинити перешкод [PERSON] у користуванні квартирою, розташованою адресою: [ADDRESS]; - визначити порядок користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], виділивши у користування [PERSON] кімнату площею 14.20 кв. метрів, [PERSON] з неповновнолітньою дитиною кімнату площею 17.00 кв. метрів, а кухню, ванну кімнату, туалет, коридори, комору залишити у загальному користуванні; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] відшкодування вартості безпідставно набутого майна в сумі 36317 грн. 50 коп., відшкодування вартості орендованого житла в сумі 11000 грн., моральну шкоду в сумі 20000 грн. та судові витрати в сумі 810 грн. В обґрунтування збільшених позовних вимог позивач посилався на те, що він з 1973 року проживав за адресою: [INFO]. 13.10.1998 року помер його батько [PERSON], який постійно проживав за адресою: [INFO]. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді двокімнатної квартири. Оскільки [PERSON] постійно мешкав з [PERSON] і був зареєстрований в квартирі, то відповідно до ст.ст. 548, 549, 554 ЦК УРСР прийняв спадщину, але в нотаріальну контору для оформлення документів не звертався, оскільки в цьому не було потреби. У лютому 2012 року [PERSON] дізнався, що його рідний брат [PERSON] шахрайським шляхом прийняв усю спадщину у вигляді двокімнатної квартири, замість її половини, надавши до нотаріальної контори підроблені документи для отримання свідоцтва про право на спадщину, позбавивши [PERSON] його частки в квартирі. На підставі фіктивної довідки було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на всю квартиру замість її половини. 28.02.2012 року [PERSON] виїхав на заробітки в Російську Федерацію. Ключі від квартири він залишив у своєї знайомої [PERSON] для того, щоб вона доглядала за квартирою і оплачувала комунальні послуги. Приблизно в кінці вересня 2012 року племінниця [PERSON] [PERSON], не чекаючи закінчення шестимісячного терміну для вступу в спадщину після свого батька [PERSON] та не маючи ніяких правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS], 10.10.2012 року спільно зі своїм чоловіком [PERSON], невідомою дівчиною, яка представилася адвокатом, майстром ОСББ «Промінь» [PERSON] та двома співробітниками міліції за допомогою погроз, відібрали у [PERSON] ключі від квартири, змінили дверні замки, поставили металеві двері, таким чином, незаконно заволоділи квартирою і майном [PERSON] 26 вересня 2014 року Сєвєродонцький міський суд ухвалив рішення, згідно з яким визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серії АВВ № 501990, видане 10.09.1999 року Першою Сєвєродонецькою державною нотаріальною конторою [PERSON], реєстровий № 4150, визнав незаконною та скасував державну реєстрацію права власності, вчинену на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії АВВ № 501990, виданого 10.09.1999 року Першою Сєвєродонецькою державною нотаріальною конторою [PERSON], реєстровий № 4150, та зареєстрованого Сєвєродонецьким БТІ за № 446 в книзі № 45, визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 15.11.2012 року Другою Сєвєродонецькою державною нотаріальною конторою [PERSON], реєстровий № 1186, визнав незаконною та скасував державну реєстрацію права власності, вчинену на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 15.11.2012 року Другою Сєвєродонецькою державною нотаріальною конторою [PERSON], реєстровий № 1186, та зареєстрованого Сєвєродонецьким БТІ за № 446 в книзі № 68. 25.12.2014р. [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину спірної квартири. 06.01.2015р. відповідачу була направлена вимога про звільнення квартири, передачу ключів [PERSON], яку вона отримала, але нічого не зробила. Відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні власністю, а саме не дає йому ключі від спірної квартири, що унеможливлює доступ до квартири. Сторони не дійшли згоди про порядок володіння та користування майном. Також, позивач вказує, що все його майно, а саме меблі, одяг, постільна білизна, подушки, одіяла, коври, кухонний гарнітур, кухонний посуд, штори, багети, залишилося в спірній квартирі і були привласнені [PERSON] На частину майна, яке придбав [PERSON] і яке залишилося в квартирі, документи збереглися. На даний час вказане майно, незаконно привласнене відповідачкою, не збереглося в натурі, і його доля позивачу невідома. Оскільки позивачу жити було ніде, він з грудня 2012 року уклав договір найму квартири за адресою: [ADDRESS], з [PERSON] та мешкав в цій квартирі, коли повертався з роботи з Росії. Також, перебуваючи у постійному страху за збереження свого майна, позивач втратив спокій, став дратівливим, нервовим, погано спав, у нього погіршились стосунки з близькими йому людьми, він вимушений був постійно витрачати час для відновлення своїх прав, написання різного роду заяв, скарг, відвідування міліції, суду, прокуратури тощо. Таким чином, позивачу також було завдано моральну шкоду незаконними діями відповідача. Представник позивача в судовому засіданні підтримав збільшені позовні вимоги, просив суд їх задовольнити, не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача та її представника, проти ухвалення заочного рішення також не заперечував. Представник Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради надала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити без її участі, проти задоволення позову заперечувала в інтересах дитини. Відповідач та законний представник малолітньої [PERSON] [PERSON] в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце проведення судових засідань, які були призначені на 02.07.2015 року та на 03.06.2015 року, була повідомлена належним чином, про що свідчить заява представника відповідача [PERSON] від 02.06.2015 року про неможливість участі відповідача в судовому засіданні та конверт із повісткою на 02.07.2015 року на імя [PERSON], який повернувся до суду із поміткою «за закінченням терміну зберігання». При цьому суд вважає необхідним зазначити, що заява представника відповідача [PERSON] від 02.06.2015 року про неможливість участі відповідача в судовому засіданні у звязку із службовими обставинами нічим не обґрунтована, до неї не додано жодних документів, які могли би підтвердити наявність перешкод для явки відповідача в судове засідання. Також, заява [PERSON] про відкладення розгляду справи від 02.07.2015 року не могла бути врахована судом, адже вона була подана до канцелярії суду 02.07.2015 року о 13-37 год., про що свідчить відповідна відмітка працівника канцелярії про реєстрацію вхідної кореспонденції суду на паперовій заяві та в системі автоматичного документообігу суду, в той час як судове засідання було призначено на 02.07.2015 року о 13-30 год. і фактично розпочалося о 13-35 год., тобто за дві хвилини до подання відповідачем заяви про відкладення розгляду справи. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце проведення судових засідань, які були призначені на 02.07.2015 року та на 03.06.2015 року була повідомлена належним чином, про що свідчить довідка про доставку SMS-повідомлень від 04.06.2015 року та розписка представника відповідача на явочному листі про явку в судове засідання на 03.06.2015 року (а.с. 104). При цьому, заява [PERSON] про відкладення розгляду справи у звязку із неможливістю явки її представника від 02.07.2015 року не могла бути врахована судом, про що вказано вище, а також до вказаної заяви не було додано жодних документів, які могли би підтвердити участь представника відповідача в розгляді іншої судової справи у м. Рубіжному (копії судових повісток, рішень суду, тощо). Таким чином, суд приходить до висновку про те, що відповідач та законний представник малолітньої [PERSON] [PERSON], а також її представник [PERSON] були належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судових засідань, які були призначені на 02.07.2015 року та на 03.06.2015 року, проте не зявилися у вищевказані судові засідання та не обґрунтували поважність причин свого неприбуття, що на думку суду свідчить про зловживання вказаних осіб своїм процесуальним правом на неявку в судові засідання та правом на подання заяв про відкладення розгляду справи з метою затягування розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник позивача не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача та представника відповідача. У звязку із наведеним, суд вважає за можливе слухати справу за відсутністю відповідача та його представника, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. Допитаний в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснив, що він знайомий із позивачем [PERSON] з 1988 року. Позивач зі своїм батьком проживав у спірній квартирі, при цьому після смерті батька позивач документів щодо права власності на квартиру не оформлював. Позивач деякий час працював у м. Сєвєродонецьку, а потім вирішив поїхати працювати на Північ до Російської Федерації. У звязку із цим, на початку 2012 року [PERSON] віддав йому ([PERSON]Г.) ключі від спірної квартири. Після цього, наприкінці 2012 року, йому зателефонувала його дочка із повідомленням про те, що [PERSON] разом із працівниками міліції прийшла до спірної квартири з метою силового проникнення до квартири. При цьому, [PERSON] та працівники міліції зазначили, що власником спірної квартири є саме [PERSON], документів на право власності на спірну квартиру [PERSON] не предявила. Позивач у 2012 році також дізнався, що його брат [PERSON] оформив право власності на усю спірну квартиру. Після того, як [PERSON] у грудні 2012 року не пустила [PERSON] до спірної квартири, знайомий позивача [PERSON] надав позивачу для проживання кімнату, яка йому ([PERSON]О.) належала. Він ([PERSON]Г.) багато разів був у спірній квартирі, бачив там речі [PERSON], а саме: телевізор маленький та телевізор великий, музичний центр, фотоапарат, аудіо-програвач, відеокасети, холодильник, праску імпортну, фотоапарат, гітару, тренажер. [PERSON] засмутився після того, як його було фактично позбавлено права користування спірною квартирою, позивач звертався до [PERSON] з приводу повернення йому речей повсякденного вжитку. Допитаний в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснив, що він знайомий із [PERSON] протягом 30 років, а [PERSON] він знає в якості племінниці [PERSON] [PERSON] був прописаний у спірній квартирі з юнацьких років. Коли помер батько [PERSON], то брат [PERSON] [PERSON] формив на себе право власності на спірну квартиру, а після смерті [PERSON] право власності на спірну квартиру на себе оформила [PERSON] і вступила разом із своїм чоловіком у фактичне володіння спірною квартирою. Після вступу у фактичне володіння спірною квартирою, [PERSON] більше не пускала [PERSON] до квартири, навіть після того, як судом було винесено рішення з приводу спірної квартири на користь [PERSON] Він ([PERSON]В.) неодноразово був у спірній квартирі, квартира була із меблями, в квартирі були наявні телевізори (великий та малий), холодильник, фотоапарат, велотренажер, пральна машина, кухонний комбайн, праска, музичний центр, гітара. Йому не відомо про те, щоб [PERSON] віддала будь-які речі [PERSON] після вступу у володіння спірною квартирою. [PERSON] внаслідок позбавлення його житла орендував іншу квартиру по 2-4 місяці на рік на протязі 3-4 років, також позивач дуже переймався внаслідок позбавлення його спірної квартири, у нього зявився нервовий тік. Допитаний в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснив, що позивача [PERSON] він знає з 2001 року, адже саме із вказаного року по 2010 рік вони разом працювали у м. Сєвєродонецьку. Після того, як [PERSON] було позбавлено спірної квартири, позивач з 2012 року проживав взимку у його квартирі за адресою: [ADDRESS]. Між ним та позивачем було укладено угоду щодо оренди вказаної квартири, позивач станом на час розгляду справи орендував її з грудня 2012 року по лютий 2015 року, протягом зимового часу в кожний із зазначених років. Вислухавши представника позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26.09.2014 року по справі № 428/363/13-ц встановлено, що згідно з копією свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Сєвєродонецькою міською радою 27 травня 1999 року на підставі рішення Виконкому № 978 від 25.05.1999 року, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира № 69 по проспекту Гвардійському в м. Сєвєродонецьку. Згідно із копією свідоцтва про право на спадщину за законом серії АВВ № 501990, виданого 10.09.1999 року Першою Сєвєродонецькою державною нотаріальною конторою [PERSON], реєстровий № 4150, [PERSON], як спадкоємець майна померлого [PERSON], успадкував належну [PERSON] квартиру № 69 по проспекту Гвардійському в м. Сєвєродонецьку. Згідно із копією свідоцтва про смерть серії І-ЕД № 316345, виданого 31.03.2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції у Луганській області, [PERSON] помер 30 березня 2012 року у м. Сєвєродонецьк, про що зроблено відповідний актовий запис № 399. Згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 15.11.2012 року Другою Сєвєродонецькою державною нотаріальною конторою [PERSON], реєстровий № 1186, [PERSON], як спадкоємець майна померлого [PERSON], успадкувала належну [PERSON] квартиру № 69 по проспекту Гвардійському в м. Сєвєродонецьку. Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26.09.2014 року по справі № 428/363/13-ц, яке набрало законної сили 07.10.2014 року, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серії АВВ № 501990, видане 10.09.1999 року Першою Сєвєродонецькою державною нотаріальною конторою [PERSON], реєстровий № 4150, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 15.11.2012 року Другою Сєвєродонецькою державною нотаріальною конторою [PERSON], реєстровий № 1186, а також визнано незаконними та скасовано державні реєстрації права власності, вчинені на підставі вищевказаних свідоцтв. З копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори 05.12.2014 року по спадковій справі № 491/1999, вбачається, що [PERSON] є спадкоємцем 1/2 частки двокімнатної квартири, яка розташована на другому поверсі пятиповерхового житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Також, з копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Другої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори 23.03.2015 року по спадковій справі № 76/2012, вбачається, що [PERSON] є спадкоємцем 1/2 частки двокімнатної квартири, яка розташована на другому поверсі пятиповерхового житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Копією вимоги від 06.01.2015 року (а.с. 7) та копією листа ЛД УДППЗ «Укрпошта» від 10.03.2015 року № 138 (а.с. 8) підтверджується, що [PERSON] 08.01.2015 року відправив, а [PERSON] 12.01.2015 року особисто отримала письмову вимогу [PERSON] про залишення [PERSON] спірної квартири, звільнення квартири від особистих речей, повернення майна. Копією відповіді на вимогу (а.с. 97), а також копіями фіскального чеку із номером штрихкодового ідентифікатору 9341100387748 та відомостей про рух поштового відправлення за вказаним ідентифікатором (а.с. 98) підтверджується, що 15.01.2015 року [PERSON] підписала та відправила на адресу фактичного проживання позивача відповідь на вимогу від 06.01.2015 року, в якій вказала, що вона на законних підставах зареєстрована у спірній квартирі, в той час як позивачем не надано письмових документів, які б могли свідчити про право власності позивача на спірну квартиру та порядок користування квартирою. Також вказала, що усе своє майно позивач може забрати на першу вимогу та запропонувала зателефонувати їй для встановлення домовленості щодо часу передачі майна, а також запропонувала спільно користуватися спірною квартирою в разі надання позивачем письмових документів щодо його права власності на квартиру. Копією домової книги для прописки громадян, які проживають за адресою: [INFO], підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у вказаній квартирі з 01.02.2013 року. З копії довідки від 16.04.2015 року № 418, виданої ОСББ «Луч», вбачається, що за адресою: [ADDRESS] проживають [PERSON], її донька [PERSON] та її дядько [PERSON]. Таким чином, судом встановлено, що позивач та відповідач є співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS]. При цьому, у праві вланості на квартиру визначено частки кожного з них у праві власності. Згідно із ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Суд зазначає, що із письмових доказів та показань свідків не вбачається наявності порушень права власності позивача з боку відповідача на 1/2 частку спірної квартири після набрання законної сили рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26.09.2014 року по справі № 428/363/13-ц та отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину, адже на єдине письмове звернення позивача з приводу порушення його права власності відповідач надала вмотивовану відповідь, в якій просила надати документи, які підтверджують право власності позивача на частку спірної квартири і, в разі надання таких документів, запропонувала спільно користуватися спірною квартирою. При цьому, свідками в судовому засіданні не було надано свідчень із зазначенням конкретних обставин стосовно того, що після набрання законної сили рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26.09.2014 року по справі № 428/363/13-ц та отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину, право власності позивача з боку відповідача на 1/2 частку спірної квартири порушувалося. Представником позивача також не було надано письмових доказів або відеозапису стосовно того, що з грудня 2014 року та по теперішній час позивач здійснював спроби потрапити до спірної квартири, маючі при собі документи, які підтверджують право власності на квартиру, і йому при цьому чинилися перешкоди. Разом з тим, виходячи з викладених норм ЦК України, суд приходить до висновку про те, що вимоги власника про заборону вчинення певною особою дій, які можуть порушити його право, або вимоги про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, можуть бути заявлені власником не тільки у випадку фактичного порушення його права власності, а і у випадку існування підстав для передбачення можливості такого порушення. На думку суду, той факт, що відповідач [PERSON] до набрання законної сили рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26.09.2014 року по справі № 428/363/13-ц була власником всієї спірної квартири, створює достатні підстави для передбачення можливості порушення права власності позивача на 1/2 частку спірної квартири. Вирішуючи питання про задоволення чи відмову у задоволенні позовних вимог про захист права приватної власності [PERSON] на 1/2 частку спірної квартири шляхом вселення позивача до квартири, про визначення порядку користування спірною квартирою, зобов'язання відповідача звільнити від особистих речей кімнату площею 14,20 кв. метрів в спірній квартирі та не чинити перешкод позивачу у користуванні квартирою, суд враховує наступне. Вселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді справи за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення предметом доказування, на думку суду, є зокрема, наявність у позивача права на житло. Наявність у позивача права на 1/2 спірної квартири вже встановлено судом вище на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого [PERSON] Таким чином, вимога про захист права приватної власності [PERSON] на 1/2 частку спірної квартири шляхом вселення його до квартири є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Стосовно визначення порядку користування спірною квартирою суд враховує, що спірна квартира згідно із свідоцтвами співвласників про право на спадщину за законом (а.с. 6, 89) є двокімнатною квартирою, яка розташована на другому поверсі пятиповерхового житлового будинку. Згідно із копією поверхового плану 2-го поверху в будинку № 43-Б по проспекту Гвардійському у м. Сєвєродонецьку (а.с. 9), квартира 69 у вказаному будинку має площу 48,80 кв. метрів, в тому числі житлову 31,20 кв. метрів. При цьому, в квартирі наявні дві житлові кімнати площею 14,20 кв. метрів та 17,00 кв. метрів відповідно, а також кухня площею 5,60 кв. метрів, ванна кімната площею 2,00 кв. метри, туалет площею 0,90 кв. метри, коридори площею 7,20 кв. метри та комора площею 1,00 кв. метр. Згідно із п.п. «б» п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Враховуючи те, що спірна квартира знаходиться на другому поверсі пятиповерхового житлового будинку, а також те, що у квартирі разом із відповідачем проживає її малолітня дитина, суд вважає справедливим визначення такого порядку користування квартирою, згідно із яким у користування [PERSON] виділяється кімната площею 14,20 кв. метрів, [PERSON] та її неповнолітній дитині [PERSON] кімната площею 17,00 кв. метрів, а кухня, ванна кімната, туалет, коридори, комора залишаються у загальному користуванні співвласників квартири. Стосовно позовної вимоги про зобовязання відповідача звільнити від особистих речей кімнату площею 14,20 кв. метрів в спірній квартирі та не чинити перешкод [PERSON] у користуванні квартирою суд зазначає наступне. Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 5759 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Суд зазначає, що наявність реальної небезпеки порушення права власності позивача на 1/2 частку спірної квартири з боку відповідача доводиться тим, що відповідач [PERSON] до набрання законної сили рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26.09.2014 року по справі № 428/363/13-ц була власником всієї спірної квартири, і по теперішній час відповідач продовжує фактично володіти спірною квартирою, в тому числі кімнатою площею 14,20 кв. метрів. У вказаній кімнаті, на думку суду, можуть зберігатися особисті речі відповідача, що може створити перешкоди позивачу у користуванні вказаною кімнатою. Таким чином, підлягають задоволенню позовні вимоги про зобовязання відповідача звільнити від особистих речей кімнату площею 14,20 кв. метрів в спірній квартирі та не чинити перешкод [PERSON] у користуванні квартирою. Стосовно позовної вимоги про зобовязання відповідача забезпечити вільний доступ позивачу до спірної квартири суд зазначає, що згідно із ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. На думку суду, вчинення дій по забезпеченню вільного доступу одного із співвласників майна до належної йому частки майна не є обовязковим для іншого співвласника, адже перешкоди у доступі до майна можуть створюватися невизначеним колом осіб і дії по забезпеченню вільного доступу власника до свого майна є фактично діями по захисту права власності, тобто завданням держави, судових та правоохоронних органів. Отже, такий спосіб захисту порушеного права позивача як зобовязання відповідача забезпечити вільний доступ позивачу до спірної квартири, не є належним, в той час як належним є спосіб захисту шляхом зобовязання відповідача не чинити перешкод у користуванні спірною квартирою, який позивачем вже заявлений в якості позовної вимоги. Враховуючи викладене, у задоволенні позовної вимоги про зобовязання відповідача забезпечити вільний доступ позивачу до спірної квартири належить відмовити. Стосовно позовних вимог про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] відшкодування вартості безпідставно набутого майна в сумі 36317 грн. 50 коп., суд зазначає наступне. Згідно із статтею 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Із викладеної норми Закону вбачається, що для належного обґрунтування позовної вимоги про відшкодування вартості безпідставно набутого майна позивач повинен довести наступне: - наявність у його власності певного майна; - безпідставне набуття такого майна відповідачем; - неможливість повернути в натурі безпідставно набуте майно; - відповідність заявленої до відшкодування вартості майна, його вартості на момент розгляду судом справи про повернення майна. По-перше, суд зазначає, що позивачем та його представником не було надано належних і допустимих доказів того, що майно, вартість якого він просить відшкодувати, перебувало у його власності. В документах, які на думку представника позивача підтверджують факт придбання позивачем вказаних у заяві про збільшення позовних вимог побутових предметів (а.с. 52-78), не вказано будь-яких відомостей, які б свідчили про придбання вказаного майна саме позивачем (фамілія, ініціали, підпис позивача, тощо). Свідками [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтверджено, що у спірній квартирі на час її перебування у володінні позивача перебувало наступне майно: меблі, телевізор малий та телевізор великий, музичний центр, фотоапарат, аудіо-програвач, відеокасети, холодильник, праска імпортна, гітара, велотренажер, пральна машина, кухонний комбайн. Разом з тим, вищевказаними свідками не було вказано марку, модель або вартість (станом на час придбання) зазначених побутових предметів, що унеможливлює встановлення судом факту того, що у власності позивача перебували саме вказані ним у заяві про збільшення позовних вимог побутові предмети. По-друге, суд зазначає, що позивачем та його представником не було надано належних і допустимих доказів того, що майно, вартість якого він просить відшкодувати, неможливо повернути в натурі, а саме, доказів знищення, загублення або передачі набувачем майна третій особі, тощо. Більш того, із копії відповіді на вимогу (а.с. 97) вбачається, що 15.01.2015 року [PERSON] запропонувала позивачу зателефонувати їй для встановлення домовленості щодо часу передачі майна із спірної квартири. По-третє, суд зазначає, що позивачем та його представником не було надано належних і допустимих доказів того, що вартість майна, яка підлягає відшкодуванню відповідає вартості майна на момент розгляду судом справи про повернення майна. Розрахунок вартості майна із привязкою до курсу долару США станом на час його придбання та станом на час розгляду справи не є належним доказом вартості такого майна, адже такий розрахунок не може вказати на вірогідну ціну, за яку майно може бути продане на відкритому конкурентному ринку станом на час розгляду справи, за умови вільного ціноутворення, із урахуванням зносу (давності придбання) майна. В той же час, клопотань про проведення товарознавчої експертизи на пропозицію суду представником позивача не заявлялося, будь-якого звіту або іншого документу про проведення оцінки вартості спірного майна спеціалістом-оцінювачем представником позивача надано не було. З огляду на викладене, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] відшкодування вартості безпідставно набутого майна в сумі 36317 грн. 50 коп. Стосовно позовних вимог про відшкодування відповідачем на користь позивача вартості орендованого житла в сумі 11000 грн. та моральної шкоди в сумі 20000 грн., суд зазначає наступне. Згідно із копією договору оренди квартири від 10.12.2012 року, укладеного між [PERSON] в якості орендодавця та [PERSON] в якості орендаря, орендодавець передав орендарю у строкове платне користування квартиру № 86, що розташована в будинку № 74 по проспекту Радянському у м. Сєвєродонецьку. Розмір орендної плати становить 500 гривень, договір діє до 10.12.2017 року. Відповідно до копії розписки від 05.03.2015 року (а.с. 51) [PERSON] отримав від [PERSON] гроші в сумі 11000 гривень в рахунок орендної плати та сплати комунальних послуг за оренду квартири № 86, що розташована в будинку № 74 по проспекту Радянському у м. Сєвєродонецьку, за період з грудня 2012 року по березень 2015 року. Свідком [PERSON] в судовому засіданні було підтверджено, що після того, як [PERSON] було позбавлено спірної квартири, позивач з 2012 року проживав взимку у його квартирі за адресою: [ADDRESS]. Між ним та позивачем було укладено угоду щодо оренди вказаної квартири, позивач станом на час розгляду справи орендував її з грудня 2012 року по лютий 2015 року, протягом зимового часу в кожний із зазначених років. Моральну шкоду в розмірі 20000 грн. позивач обґрунтовує тим, що внаслідок незаконного виселення у нього був порушений емоційний та психічний стан, відбувся нервовий зрив, для відновлення свого нормального фізичного га психічного стану він до теперішнього часу вимушений примати ліки. Перебуваючи у постійному страху за збереження свого майна, він втратив спокій, став дратівливим, нервовим, погано спав. Окрім того, у нього погіршились стосунки з близькими йому людьми, він вимушений був постійно витрачати час для відновлення своїх прав, написання різного роду заяв, скарг, відвідування міліції, суду, прокуратури тощо. Позивач внаслідок незаконного виселення та повної втрати свого житла, в якому він мешкав з 1973 року, і особистого майна, почав знову вживати алкогольні напої. Із змісту статей 22, 23, 1166, 1167 ЦК України, а також з абзацу 2 п. 5 постанови Пленуму Верхового Суду України від 31 березня 1995 року № 4 вбачається, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Протиправність діяння відповідача, винність відповідача у вчиненні протиправних діянь, а також наявність причинного зв'язку між майновою, моральною шкодою завданою позивачу та діями відповідача, на думку його представника, підтверджена рішенням Сєвєродонецького міського суду від 26 вересня 2014 року та Ухвалою Апеляційного суду Харківської області, і додаткового доказування не погребує. Суд не може погодитися із таким твердженням представника позивача з огляду на таке. З тексту мотивувальної частини рішення Сєвєродонецького міського суду від 26 вересня 2014 року по справі № 428/363/13-ц, а також з тексту мотивувальної частини ухвали Апеляційного суду Харківської області від 12.11.2014 року вбачається, що згідно з копії спадкової справи № 491 ІІ-7 вбачається, що оскаржуване свідоцтво про право на спадщину за законом від 10 вересня 1999 року було видано в тому числі і на підставі довідки про склад сім'ї, виданої ОСББ «Луч» [PERSON], в якій в якості особи, яка проживає та зареєстрована в спірній квартирі, вказано лише [PERSON]. У тексті вищевказаних рішень судів відсутні висновки про протиправність дій [PERSON], які призвели до видачі недійсного свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 вересня 1999 року. Більш того, із змісту вказаних рішень судів вбачається, що основною та єдиною підставою, яка призвела до видачі недійсного свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 вересня 1999 року, є саме наявність довідки про склад сім'ї, виданої ОСББ «Луч» [PERSON], в якій в якості особи, яка проживає та зареєстрована в спірній квартирі, вказано лише [PERSON]. Також, суд зауважує, що до визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом та до отримання позивачем [PERSON] відповідного свідоцтва про право на спадщину за законом і ознайомлення відповідача із змістом вказаного свідоцтва [PERSON], відповідач [PERSON] добросовісно володіла та користувалася спірною квартирою. Позивачем та його представником не було надано доказів того, що [PERSON] станом на час розгляду справи намагався вселитися або іншим чином вступити у володіння належної йому часткою спірної квартири шляхом предявлення відповідних документів про право власності на частку спірної квартири [PERSON], а [PERSON] йому було у цьому відмовлено. Таким чином, судом встановлено відсутність вини [PERSON] у заподіянні [PERSON] матеріальної шкоди в сумі 11000 грн. та моральної шкоди в сумі 20000 грн., у звязку із чим у задоволенні відповідних позовних вимог належить відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Понесення позивачем судових витрат в частині задоволених позовних вимог підтверджується квитанцією № 1 від 30.03.2015 року про сплату судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп., у звязку із чим суд вважає необхідним стягнути вказану суму судових витрат з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial