Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він є співвласником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . У вищезазначеній квартирі зареєстрована відповідач [PERSON] , яка є колишньою власницею. Відповідач [PERSON] в зазначеній квартирі не проживає з липня 2019 року. Наявність реєстрації відповідача у квартирі порушує його право на вільне розпорядження і користування майном, а також позбавлений можливості оформити пільги щодо сплати комунальних послуг. Оскільки відповідач відсутня за місцем реєстрації більше ніж один рік, то втратила право користування вказаною квартирою. Просив суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Представник позивача адвокат Воронкін В.А. в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час і місце судового засідання справи повідомлялася належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність не надходило. Своїм правом на подачу відзиву не скористалася. Враховуючи, що відповідач була належним чином повідомлена про місце, день і час судового розгляду справи, що підтверджується даними атералів цивільної справи, діючи відповідно до приписів п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача. 01.06.2021 року судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі. Вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. Квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної спільної часткової власності належить [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 15.11.2019 року, та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.11.2019 року №189012975. З копії цього договору вбачається, що [PERSON] та [PERSON] в рівних частках купили вказану квартиру у [PERSON] . Згідно договору завдатку укладеного між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] 05.11.2019 року продавець зобов`язується зняти себе і членів своєї сім`ї з місця реєстрації через три дні після угоди. Відповідно до копії довідки ЦНАП у м. Сєвєродонецьку від 11.05.2021 року №9244, за адресою: [ADDRESS] , станом на 11.05.2021 року зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Частиною 1 статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Згідно з правовою позицією Постанови Верховного суду України від 16.01.2012 року по справі №6-57цс11 за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну з таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Також суд враховує роз`яснення надані Пленумом Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 року. Зокрема, в тій частині, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] дійсно не проживає у спірній квартирі, оскільки виїхала до іншого постійного місця проживання, що підтверджується копією паспорта громадянина Російської Федерації № [NUMBER] виданого 11.05.2018 року ГУ МВС Росії по Челябінській області, в якому її місце проживання зареєстровано у м. Челябінськ Російської Федерації. Отже в судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON] припинила бути власником квартири, співвласником якої є [PERSON] , а тому вона втратила право користування цим житлом. Враховуючи обставини, встановлені у судовому засіданні у сукупності з наданими доказами, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки у зазначеному випадку саме такий спосіб захисту дає можливість реального усунення порушення права власності. При цьому суд враховує визнання позову відповідачем, яке не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно із ч. 1, 3 ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України та положеннями ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» з урахуванням визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50% судового збору у сумі 454 грн., сплаченого при поданні позову, та стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 50% у сумі 454 грн., у зв`язку з їх документальним підтвердженням.

Outcome: approved