Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , де третя особа, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Тячівська державна нотаріальна контора про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на спадкове нерухоме майно, визнання договорів дарування нерухомого майна недійсними. В позовній заяві зазначив, що повторно виданим 31 січня 1983 року відділом РАЦСу Тячівського району за актовим записом №184 свідоцтвом про народження серії [NUMBER] стверджується, що він народився [INFO] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 25.10.2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області за актовим записом №127, стверджується, що його мати [PERSON] померла [INFO] у віці 64 роки. Після смерті матері залишилося нерухоме майно, а саме житловий будинок [ADDRESS] , в якому вона проживала разом з його батьком [PERSON] . Згідно з порядком встановленим ст.ст. 1297, 1298 ЦК України він звернувся в Тячівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за померлою матір`ю та видачу свідоцтва про право на спадщину. Постановою державного нотаріуса Тячівської державної нотаріальної контори від 23.08.2016 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності [PERSON] на вказане майно відмовлено. Оскільки його мати за життя набула право власності на житло, в якому проживала, то вважає, що він як спадкоємець її прав у розумінні ст. 1216 ЦК України, має право на спадкування частки майна, яке їй належало та на яке вона мала право претендувати при житті, що доводиться наступним. Його батько [PERSON] та мати, якої дошлюбне прізвище було [PERSON] , одружилися 8 жовтня 1965 року і їх шлюб був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області за актовим записом №67. Нотаріально посвідченим договором дарування від 14.06.1968 року, зареєстрованим в реєстрі за №2910, стверджується, що [PERSON] подарувала, а [PERSON] (його батько) прийняв у дар 1/1 частину житлового будинку [ADDRESS] , житловою площею 20,46 кв.м з надвірними спорудам, розташованого на земельній ділянці розміром 548 кв.м. В результаті перебудови будинку, проведеної батьками в 1974 році, його площа змінилася і станом на 01.09.2016 року становить 143,90 кв.м., з яких 46,30 кв.м. житлова та 97,60 кв.м. допоміжна, а його інвентаризаційна вартість становить 179597 гривень. Приймаючи до уваги, що в результаті проведеної перебудови, вартість будинку значно зросла, то вважає, що в розумінні вимог ст. 25 КпШС УРСР (в редакції 1970 року) чинного на той час, це майно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя, а він як спадкоємець за померлою матір`ю [PERSON] має право на спадкування її частки в спільному майні, тобто Ѕ частки спірного будинку. 04.08.2016 року йому стало відомо, що у відповідності до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.05.2016 року нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори посвідчено договір дарування за актовим записом №1-782, у відповідності до якого [PERSON] подарував, а [PERSON] та [PERSON] прийняли у дар та стали власниками по Ѕ частині житлового будинку [ADDRESS] . Також, у відповідності до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.05.2016 року стверджується, що нотаріально посвідченим договором дарування за актовим записом №1-783 [PERSON] подарував, а [PERSON] та [PERSON] прийняли в дар та стали власниками по Ѕ частині земельної ділянки, площею 0,0564 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вищезгадані договори дарування вважає незаконними і такі слід визнати недійсними виходячи з наступного. По-перше, на невідповідність даної угоди вимогам чинного законодавства вказує та обставина, що як вбачається з відомостей державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а зокрема з характеристики об`єкта нерухомого майна, загальна площа будинку, який відчужувався, становить 46,3 кв.м. та 20,46 кв.м. житлова. Однак, приймаючи до уваги той факт, що в результаті перебудови, проведеної його батьками в 1974 році, площа та вартість будинку по справі значно збільшилася, то вважає, що в даному випадку характеризуючи дані будинку, господарських будівель та споруд, які були надані нотаріусу для реєстрації правочину, є значно занижені та не відповідають тим, які є в дійсності, що стверджується актом обстеження проведеним 01.09.2016 року. По-друге, у зв`язку із розладом психіки його батько тривалий час проходив лікування. У відповіді головного лікаря обласної психіатричної лікарні с. Вільшани, виданої на адвокатський запит №51 від 11.08.2016 року, зазначено, що [PERSON] , [INFO] , дійсно знаходився на стаціонарному лікуванні в даній лікарні з 29.07.2016 року. Тому, приймаючи до уваги цю обставину, вважає, що можна зробити висновок, що на день посвідчення вказаного договору дарування [PERSON] , через свій хворобливий стан, не міг адекватно сприймати правовий зміст вчинюваних ним дій, тобто дійсне волевиявлення особи дарувальника ставиться під сумнів. Крім наведеного, про відсутність вільного волевиявлення особи в момент посвідчення договору, свідчить і та обставина, що крім вказаного житлового будинку [PERSON] не має іншого житла, а в результаті даної угоди, юридичним наслідком якої є перехід права власності на житло, [PERSON] позбавляє себе єдиного житла. Просить суд визнати житловий будинок [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] в Ѕ частині та [PERSON] в Ѕ частині, визнати за ним право власності на спадкове майно, а саме Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] , визнати недійсними договір дарування, посвідчений 31.05.2016 року нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори в реєстрі за №1-782, у відповідності до якого [PERSON] подарував, а [PERSON] та [PERSON] прийняли в дар та стали власниками по Ѕ частині житлового будинку [ADDRESS] , та договір дарування від 31.05.2016 року нотаріально посвідченим в реєстрі за №1-783, за яким [PERSON] подарував, а [PERSON] та [PERSON] прийняли удар та стали власниками по Ѕ частині земельної ділянки, площею 0,0564 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] надіслали до суду письмові заперечення на позовну заяву, в яких зазначили, що позовні вимоги вважають безпідставними, а пред`явлений позов таким, що не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб, стверджено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, який 18.06.1997 року було розірвано. Відповідно до нотаріально посвідченого 14.06.1968 року договору дарування за реєстровим номером 2910, [PERSON] прийняв у дар 1/1 житлового будинку [ADDRESS] , житловою площею 20,46 кв.м., без обумовлення загальної площі, розташованого на земельній ділянці площею 548 кв.м. Згідно нотаріально посвідчених 31.05.2016 року договорів дарування за реєстровими номерами 1-782 та 1-783, укладених між [PERSON] та ними, визнано, що перший подарував, а вони прийняли в дар земельну ділянку площею 0,054 га та розташований на ній житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , який належить йому на підставі договору дарування від 14.06.1968 року. Позивач, стверджуючи в позовній заяві, що його мати за життя набула право власності на спірне майно, що на його думку є підставою скасування наведених договорів, водночас не наводить жодних належних та допустимих доказів, які стверджували б цю обставину. Факт відсутності у [PERSON] будь-яких майнових прав на житловий будинок, окрім відсутності відомостей у реєстрі речових прав на нерухоме майно, є також та обставина, що ні під час спільного проживання з відповідачем по справі, та ні після фактичного припинення сімейних відносин та розірвання 18 червня 1997 року шлюбу, мати позивача жодних майнових прав щодо наведеного житлового будинку не набувала та питання про визнання його об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а також про розподіл такого у порядку та строки, передбачені нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України (у редакції 1969 року) та Цивільного кодексу України (у редакції 1963 року) не ставила. При укладенні оспорюваних правочинів, дані положення ними - сторонами дотримано, як щодо вимог його письмової форми, так і вимог нотаріального посвідчення. Вказані договори є чинними. [PERSON] , який є стороною договору, такий не оспорює. Таким чином, право власності на спірні земельну ділянку та розташований на ній житловий будинок набуто правомірно, зареєстровано належним чином, що стверджується витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а тому підстави для задоволення позовних вимог на підставі ст.392 ЦК України відсутні. Також зазначили, що твердження позивача про психічні розлади здоров`я відповідача [PERSON] також є безпідставними, так як останній таких розладів на момент укладення договорів дарування не мав і на даний час таких не зафіксовано, а вказані правочини ним були вчинені більш як за два місяці до його перебування на лікуванні, яке було пов`язане з погіршенням стану здоров`я через вік, що є природнім, а не з психічними розладами. Враховуючи наведене, за відсутності у позивача факту порушення його прав на спадкування, вважають, що підстав для визнання недійсними договорів дарування від 31.05.2016 року, зареєстрованих в реєстрі за №1-782 та №1-783 та визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] не має. Просять в задоволенні позову відмовити. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та просять позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] , який також є представником [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позовні вимоги вважають безпідставними. [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб в 1997 році. Згідно ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю - майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Дана редакція Кодексу була чинною на момент виникнення права власності у [PERSON] . Згідно приєднаної позивачем до матеріалів справи довідки [PERSON] знаходився на лікуванні, але договори дарування укладені до цього часу. Позивач шлюб розірвав в 1997 році, позов про розподіл майна, про визнання права спільної сумісної власності матір`ю позивача ю не подавався. Просять в задоволенні позову відмовити. Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] являється сином [PERSON] та [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про його народження серії [NUMBER] (а.с.11). Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] стверджується, що мати позивача [PERSON] померла [INFO] (а.с.12). Згідно постанови Тячівської державної нотаріальної контори від 23.08.2016 року позивачу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті матері [PERSON] , зокрема на житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності на будинок за [PERSON] (а.с.13). Відповідно до договору дарування від 14 червня 1968 року, посвідченого нотаріусом Хустської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №2910, [PERSON] отримав у дар від [PERSON] житловий будинок площею 20,46 кв.м., з надвірними спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці розміром 548 кв.м. (а.с.15-16). Згідно характеристики будинку, господарських будівель та споруд та експлікації приміщень до плану житлового будинку, загальна площа будинку, який знаходиться в [ADDRESS] , становить 143,90 кв.м., житлова площа - 46,3 кв.м. (а.с.19). Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка, площею 0,0564 га (кадастровий номер - 2124410100:07:007:0214) та розташований на ній житловий будинок по [ADDRESS] , по Ѕ частині належать відповідачам [PERSON] та [PERSON] (а.с.20-22). В листі Обласної психіатричної лікарні с. Вільшани №437 від 18.07.2016 року зазначено, що [PERSON] , [INFO] , мешканець [ADDRESS] , дійсно знаходиться на стаціонарному лікуванні в даній лікарні з 29.07.2016 року, стан здоров`я [PERSON] на даний час задовільний, може бути виписаний з лікарні в будь-який термін (а.с.24). Згідно договору дарування земельної ділянки від 31 травня 2016 року, посвідченого державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Черевко Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1-783, [PERSON] подарував [PERSON] та [PERSON] в рівних долях земельну ділянку, площею 0,0564 га, в [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер - 2124410100:07:007:0214 (а.с.57-58, 59-60). Згідно договору дарування житлового будинку від 31 травня 2016 року, посвідченого державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Черевко Л.В. та зареєстрованих в реєстрі за №1-782, [PERSON] подарував [PERSON] та [PERSON] в рівних долях житловий будинок [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці, площею 0,0564 га, кадастровий номер 2124410100:07:007:0214 (а.с.61-62, 63-64). [INFO] помер [PERSON] у віці 77 років, що стверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] (а.с.88). Згідно заповіту від 27.10.2015 року, посвідченого та зареєстрованого державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Черевко Л.В. за реєстровим №1-1402, [PERSON] все своє майно заповів [PERSON] , [INFO] (а.с.139). 19 травня 2017 року [PERSON] звернулася до Тячівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом від 27.10.2015 року після смерті [PERSON] , у зв`язку з чим була заведена спадкова справа №281/2017 (а.с.141). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може також бути визнання правочину недійсним. За змістом частини 1 статті 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, вважалось їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Частиною 2 ст. 112 ЦК України, 1963 року, визначалось, що спільною сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. В п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року за №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди мають виходити з того, що відповідно до чинного до 1 січня 2004 року законодавства спільною сумісною власністю безспірно було лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС України), що ж до майна, придбаного внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майна, придбаного внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, то таке визнавалось спільною сумісною власністю лише тоді, коли укладеною між ними письмовою угодою визначалось, що майно є спільною сумісною власністю (п.п 1,2 ст. 17, ст. 18 Закону України «Про власність»). Згідно зі ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічні положення містить ст. 60 СК України. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (ч.1 ст. 24 КпШС України). Такі ж положення закріплені у ст. 57 СК України. Частиною першою ст. 25 КпШС України визначено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Аналогічні положення містить ст. 62 СК України. З висновку щодо застосування норм права, викладеному у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року, справа №6-1447цс17, слідує, що для застосування передбачених ст.62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. В судовому засіданні встановлено, що перебуваючи в шлюбі з [PERSON] , 14 червня 1968 року згідно договору дарування [PERSON] прийняв у дар від [PERSON] спірний житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS] ), Враховуючи, що позивачем [PERSON] в судовому засіданні належними та допустимими доказами не доведено факту збільшення вартості спірного нерухомо майна - житлового будинку в [ADDRESS] , та істотність такого збільшення, а також відсутність доказів щодо оспорювання матір`ю позивача [PERSON] за час свого життя вказаного спірного будинку як спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що даний будинок став об`єктом права спільної сумісної власностіподружжя [PERSON] та [PERSON] , суд вважає, що в задоволенні позовних вимог позивача щодо визнання житлового будинку [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] в Ѕ частині та [PERSON] в Ѕ частині слід відмовити. Твердження позивача про те, що в 1974 році його батьками [PERSON] та [PERSON] було здійснено перебудову спірного будинку також жодними доказами не підтверджено. Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ст.718 ЦК України, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування майнового права та договір дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Згідно ч.1 ст.720 ЦК України сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальна громада У відповідності до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може предявити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобовязана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв`язку із вчиненням такого правочину. Як встановлено в судовому засіданні за час свого життя [PERSON] згідно договорів дарування від 31 травня 2016 року подарував [PERSON] та [PERSON] . в рівних долях земельну ділянку, площею 0,0564 га, та розташований на ній житловий будинок в [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що спірні договори дарування земельної ділянки та житлового будинку від 31 травня 2016 року підлягають визнанню недійсними також з тих підстав, що [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в психіатричній лікарні та через свій хворобливий стан не міг адекватно сприймати правовий зміст вчинюваних ним дій, тобто дійсне волевиявлення особи дарувальника ставиться під сумнів. Зі змісту спірних правочинів вбачається, що договори дарування земельної ділянки та житлового будинку від 31 травня 2016 року укладалися в письмовій формі, містять підписи сторін, після чого посвідчувалися нотаріально, при цьому дієздатність [PERSON] нотаріусом було перевірено. Будь-яких доказів про те, що на момент підписання спірних договорів дарувальник не мав повної цивільної дієздатності, у матеріалах справи відсутні. Доводи позивача та його представника про відсутність повної цивільної дієздатності в [PERSON] на момент підписання спірних договорів дарування з посиланням на лист Обласної психіатричної лікарні с. Вільшани від 18.07.2016 року за №437,в якому зазначено, що [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в даній лікарні з 29.07.2016 року, суд вважає безпідставними, оскільки зазначений доказ не підтверджує його недієздатність в зазначений період, при цьому позивач та його представник в судовому засіданні не заявляли клопотання про призначення в даній справі посмертної судово-психіатричної експертизи щодо визначення дієздатності померлого [PERSON] на момент укладення спірних договорів дарування, а тому в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним договору дарування, посвідченого 31.05.2016 року нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори в реєстрі за №1-782, у відповідності до якого [PERSON] подарував, а [PERSON] та [PERSON] прийняли в дар та стали власниками по Ѕ частині житлового будинку [ADDRESS] , визнання недійсним договору дарування від 31.05.2016 року, нотаріально посвідченого в реєстрі за №1-783, за яким [PERSON] подарував, а [PERSON] та [PERSON] прийняли удар та стали власниками по Ѕ частині земельної ділянки, площею 0,0564 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також визнання за [PERSON] права власності на спадкове майно, а саме Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] , слід відмовити. Судові витрати в частині сплати судового збору слід покласти на позивача. Заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 8 вересня 2016 року щодо накладення арешту і заборони відчуження житлового будинку та земельної ділянки (кадастровий номер - 2124410100:07:007:0214), які розташовані в [ADDRESS] , слід скасувати.

Outcome: dismissed