Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Уповноважений Верховної ради з прав людини про стягнення з відповідача відшкодування у сумі 7912,80 грн. в рахунок відшкодування матеріальних збитків, та 20000,00 грн. в рахунок відшкодування моральних збитків. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 квітня 2020 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 травня 2020 року позовну заяву вважати неподаною та повернуто позивачу. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 липня 2020 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 травня 2020 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції, на виконання вимог п. 2.3.51 Положення про АСДС проведено повторний автоматизований розподіл справи та згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Шамотайло О.В. та прийнято до свого провадження. Позовні вимоги та їх розмір, мотивовано та обґрунтовано позивачем, як завдання шкоди відповідачем своєю не участю в утриманні квартири. Так, з вимог, викладених у позовній заяві, випливає, що позивач зазнав матеріальних збитків, сплачуючи комунальні послуги замість відповідача, а також зазнав моральних страждань внаслідок того, що відповідач не сплачувала за комунальні послуги, і утворився борг. Вважає, що багаторічні судові провадження і тривала несплата відповідачем за надані комунальні послуги змінили звичний спосіб життя позивача та вимагали додаткових зусиль для організації його часу. Просив позов задовольнити в повному обсязі. Позивач подав суду заяву за змістом якої просив проводити розгляд справи без його участі, вимоги підтримав та прохав їх задовольнити, і не заперечував щодо постановлення заочного рішення за результатами розгляду даної справі. Відповідач та третя особа без самостійних вимог на предмет спору в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Жодних заперечень проти позову, в тому числі відзиву на позовну заяву, від відповідача не надійшло. Суд вважає за можливе ухвалити рішення по суті спору, що узгоджується із положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. З урахуванням положень ст. 224 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне. Оскільки стороною відповідача не надано жодних заперечень з приводу даного позову, не подано відзив на позовну заяву, то суд при вирішенні спору виходить з наявних у справі доказів. Як зазначено позивачем у позовній заяві, відповідач [PERSON] «безвісно відсутня особа на території України за рішенням суду першої інстанції, яке в законній силі» (зв. а.с 2). Наведене посилання позивач підтверджує рішеннями суду (в справі №344/4380/14-ц провадження №2/344/2589/14 а.с. 33-34; в справі №344/9600/15-ц, провадження №2/344/3774/15 а.с. 35-36; в справі №344/11359/15-ц, провадження №2/344/4181/15 а.с. 37-42), з яких вбачається, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 1 квітня 2010 року у справі №2о-27/2010 було визнано [PERSON] безвісно відсутньою. За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Однак, згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України). За таких обставин суд, виходячи з наданих позивачем доказів, вважає, що не потребує факту доказування та обставина, що [PERSON] було визнано безвісно відсутньою за рішенням суду, яке набрало законної сили. За змістом положень ЦПК України (ст. 46 ЦПК України) цивільна процесуальна правоздатність фізичної особи це здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, а суть цивільної процесуальної дієздатності (ст. 47 ЦПК України) полягає у здатності здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді особисто. Системний аналіз положень правових норм дають підстави для висновку про те, що цивільна процесуальна правоздатність та цивільна процесуальна дієздатність є взаємопов`язаними, обов`язковими та невід`ємними складовими елементами правового статусу фізичної особи, яка досягла повноліття, як сторони у цивільному процесі (зокрема відповідача у даній конкретній справі). Основою цивільної процесуальної правоздатності та цивільної процесуальної дієздатності фізичної особи є її цивільна правоздатність, як така, що виникає у момент народження фізичної особи та припиняється у момент її смерті, здатність мати цивільні права та обов`язки. Смерть фізичної особи є безумовною підставою для припинення її цивільної правоздатності, цивільної процесуальної правоздатності та цивільної процесуальної дієздатності. Визнання судом у встановленому законом порядку фізичної особи безвісно відсутньою (стаття 43 ЦК України) жодним чином як не свідчить про смерть такої особи, так і не виключає самої можливості смерті. Зазначене зумовлює одночасну наявність двох припущень щодо двох взаємовиключних життєвих станів безвісно відсутньої фізичної особи (особа жива, особа померла). А завідоме залучення, як сторони-відповідача у справі, фактично відсутньої фізичної особи щодо якої є не скасоване судове рішення про визнання її безвісно відсутньою, всупереч вимогам закону унеможливлює здійснення такою особою її процесуальних прав і виконання нею її процесуальних обов`язків, передбачених цивільним процесуальним законодавством. З огляду на положення пункту першого статті 6 Європейської Конвенції з Прав Людини, частини першої, п`ятої статті 263 ЦПК України, фізична відсутність у сторони зазначеної вище можливості принципово позбавляє суд змоги ухвалити обґрунтоване судове рішення, що не відповідає завданню цивільного судочинства в аспекті справедливого розгляду і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, а також суперечить одній з основних засад цивільного судочинства - принципу змагальності сторін. Наведене вище узгоджується і з правовим висновком, що був викладений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справа № 317/3139/15-ц провадження № 61-4241св18 у Постанові від 28 лютого 2018 року. За таких обставин слід констатувати, що особа, яку судом визнано безвісно відсутньою не може бути відповідачем у інших справах. При цьому пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. Статтею 175 ЦПК України передбачено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. При цьому право на заміну відповідача чи залучення співвідповідача належить виключно позивачу, така можливість має бути оформлена клопотанням позивача, а клопотання має бути подано до закінчення підготовчого засідання, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, якщо ж позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача то суд може задовольнити клопотання і на більш пізній стадії, але до завершення розгляду справи, тобто проголошення судового рішення. Проте позивачем наведеного вище виконано не було. В той же час визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (наведене презюмується із висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц). За загальним процесуальним правилом суд має сприяти залученню до розгляду справи всіх осіб, прав та інтересів яких стосується виниклий спір. Захист своїх прав та інтересів ці особи реалізують за допомогою широких процесуальних прав і гарантій. Натомість незалучення кого-небудь з них до розгляду справи як і залучення в неналежному статусі позбавляє їх цієї можливості. Враховуючи те, що позивач пред`явив позов до неналежного відповідача, а клопотання про його заміну не заявляв, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову через відсутність належного суб`єктного складу учасників процесу, оскільки неналежність процесуальної сторони вказує, що ця сторона не є ймовірним суб`єктом тих прав, законних інтересів чи юридичних обов`язків, з приводу яких суд повинен ухвалити рішення. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed