Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-16 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до публічного акціонерного товариства «Імексбанк» про захист прав споживачів, стягнення коштів за договором № банківського вкладу в розмірі 49 460 грн. 69 коп. та стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що між позивачем та відповідачем 22 серпня 2014 року був укладений договір № 800017014 про приєднання до публічного договору № 1 банківського вкладу (депозиту). За умовами договору позивач передав, а банк прийняв на зберігання грошові кошти в розмірі 18 000 грн. з обов'язком виплати процентів за користування вкладом. 16 вересня 2014 року позивачем було поповнено суму вкладу на 9000 грн., таким чином загальна сума вкладу становить 27 000 грн. Однак в порушення договірних зобов'язань відповідач не повернув вкладені кошти та не виплатив проценти в термін який визначений договором. 24 листопада 2014 року позивач звернувся до відділення 299 АТ «Імексбанк» за отриманням своїх коштів по закінченню терміну вкладу, однак отримав відповідь, що в банку відсутні кошти, тому його вклад та відсотки не повернуть. Внаслідок протиправних дій відповідача, позивач зазнав важких моральних страждань. Заподіяна відповідачем моральна шкода є втратами невідновного характеру, компенсацію за яку позивач оцінює в розмірі 10 000 гривень. 23 лютого 2015 року позивач збільшив позовні вимоги та просить стягнути з відповідача 116 205 грн. 77 коп. грошових коштів. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з мотивів викладених в позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечив. Представник відповідача в судові засідання не з'являвся, про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Про причину неявки суд не повідомив. З урахуванням положень ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договорами банківського строкового вкладу (депозиту). 22 серпня 2014 року між [PERSON] та публічним акціонерним товариством «Імексбанк» було укладено договір № 800017014 про приєднання до публічного договору № 1 банківського вкладу (депозиту) банківського вкладу з фізичною особою на строк до 24 листопада 2014 року. На виконання умов договору позивач вніс на депозитний рахунок в банку кошти в розмірі 27 000 грн. (а.с.5, 6-8, 9-13). Відповідно до умов договору за використання грошових коштів банк нараховує і сплачує вкладнику проценти із розрахунку 25% річних. По закінченню строку вкладу або в день повернення вкладу з інших підстав, передбачених Договором та чинним законодавством України, банк зобов'язувався перерахувати на поточний рахунок вкладника згідно договору банківського рахунку, або за його заявою на інший його рахунок (а.с.3-4, 10). Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ст. ст. 526, 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 24 листопада 2014 року позивач звернувся до відповідача із претензією про повернення вкладу та відсотків (а.с.14). Однак, відповідач на претензію позивача не відреагував та кошти не повернув. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, станом на 24.02.2015 року загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 33 386 грн. 77 коп. (тридцять три тисячі триста вісімдесят шість гривень 77 копійок), з яких: 27 000 грн. 00 коп. - сума банківського вкладу, 1997 грн. 27 коп. - 25% за договором банківського вкладу за період з 24.11.2014 року по 24.02.2015 року; 206 грн. 39 коп. - 3 % річних; 2511 грн. - пеня за час прострочення за період з 24.11.2014 року по 24.02.2015 року; 1672 грн. 11 коп. - інфляційні збитки за період з 24.11.2014 року по 31.01.2015 року. Позивач в позові наводить розмір пені 75 330 грн. у зв'язку з відсотковою ставкою по пені 3% за кожен день прострочення, однак суд вважає таке нарахування пені помилковим, оскільки п. 3.1 Договору банківського рахунку визначено, що за несвоєчасне зарахування суми, яка належить власнику рахунку, Банк сплачує Клієнту пеню в розмірі 0,1 %. Статтею 1074 ЦК України передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Відповідно до змісту ст. ст. 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому самому банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки за допомогою платіжної банківської картки). У разі перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому самому банку, але ненадання вкладнику можливості використання цих коштів, зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним і до банку слід застосувати відповідальність за порушення грошового зобов'язання, яка передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 р. у справі № 6-140цс13). Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до переконання, що публічне акціонерне товариство «Імексбанк» порушило умови договору, тим самим позбавило вкладника права вільно володіти та користуватися належними йому грошовими коштами, а тому для поновлення вказаного права позов в частині стягнення заборгованості за договором банківського вкладу підлягає до часткового задоволення. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини на підставі договору банківського вкладу. Отже, правовідносини, що існують між сторонами, є зобов'язальними. У разі порушення зобов'язання моральна шкода може відшкодовуватися лише тоді, якщо це встановлено договором або законом (ст. 611 ЦК України). Укладений між сторонами депозитний договір у разі порушення зобов'язань не передбачає відшкодування моральної шкоди. Щодо посилання позивача на ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» як обґрунтування відшкодування моральної шкоди, то суд прийшов до переконання, що позивачем суду не доведено факту спричинення відповідачами моральних страждань чи завдання йому втрат немайнового характеру, а тому враховуючи положення ст. 60 ЦПК України, згідно яких кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а тому вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди є необгрунтованими. Крім того, Згідно роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у постанові від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно із ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому судові витрати по справі слід стягнути з відповідача на користь держави, оскільки позивачів було звільнено від його сплати.

Outcome: partial