Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до Луганської обласної загальнополітичної газети «Луганщина. ЮА» про визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію статтю, поширену [INFO] на сторінках 2-3 випуску [NUMBER] Луганської обласної загальнополітичної газети «Луганщина. ЮА», зобов`язання спростувати розповсюджену статтю шляхом розміщення відповідного матеріалу в наступному після набрання законної сили судового рішення випуску газети, мотивуючи вимоги тим, що 07.07.2021р. вийшов у друк випуск [NUMBER] Луганської загальнополітичної газети «Луганщина. ЮА», де на сторінці 2-3 міститься стаття під назвою «[INFO]». Зазначена стаття, на думку позивача [PERSON] , містить виказування, які являються наклепом, і не можуть розцінюватися як оціночне судження. При цьому автор статті вживає термінологію, якою завдається шкода честі, гідності та діловій репутації позивача [PERSON] як народного депутата України. Тому, [PERSON] звернувся до суду з позовом і просить суд: 1) визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , поширену відповідачем [INFO] на сторінках 2-3 випуску [NUMBER] Луганської загальнополітичної газети «Луганщина. ЮА» «[INFO]»; 2) зобов`язати відповідача Луганську обласну загальнополітичну газету «Луганщина. ЮА» у 10-денний термін від дня набрання законної сили судового рішення, спростувати розповсюджену статтю, поширену відповідачем [INFO] на сторінках 2-3 випуску [NUMBER] Луганської загальнополітичної газети «Луганщина. ЮА» шляхом розміщення відповідного матеріалу в наступному після набрання законної сили судового рішення випуску газети «Луганщина. ЮА». Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача Луганської загальнополітичної газети «Луганщина. ЮА» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки до суду не повідомив, відзиву на позовну заяву до суду не надходило. У зв`язку із неявкою у судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до примірника чергового випуску газетного видання Луганської загальнополітичної газети «Луганщина. ЮА» за [NUMBER] [INFO] на сторінках 2-3 в частині статті під назвою « [INFO] », наступного змісту: «Не подвели «стахановцы» и в этот раз. В день ратификации оглашения по Попаснянскому водоканалу член «команды [PERSON] » - [PERSON] - легким движением руки перетянул одеяло на себя и даже договорился до того, что «народные депутаты Украины приняли важное решение о выделении Францией кредитных средств». Оцените всю глубину этой мысли: украинские депутаты уже принимают за Францию решение, как ей распоряжаться своими деньгами! Такого трёпа не сочинял даже барон Мюнхгаузен в свои лучшие годы. А, если серьезно, то тут, очевидно, дело в безграмотности самого депутата или его спичрайтера. И гораздо важнее тот факт, что на финише, когда вопрос можно сказать решен, [PERSON] и его покровитель решили собрать чужие лавы, сами не стукнув палеи о палец...Впрочем, стахановские «ноу-неймы» без тени смущения гнут свою линию дальше и собираются «контролировать каждую копейку расходов французских средств. В комментариях к этой насквозь популистской публикации [PERSON] ему рукоплещут фанаты, прикормленные сахаром чиновники и ботоферма.…», дійсно міститься прізвище та посада позивача з відповідним змістом, на що вказує позивач, як на причину звернення до суду з метою захисту честі, гідності та ділової репутації. Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог, суд враховує наступне. Касаційний цивільний суд Верховного Суду в постанові від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц вказав на вітчизняні та міжнародні норми права, які регулюють подібні спірні правовідносини, а також послався на прецеденту практику Європейського суду з прав людини у застосуванні основоположних норм права щодо вираження свободи поглядів та оцінки інформації з точки зору повідомлення про факти або висловлення оціночних суджень, вказавши наступне. Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно зі статтею 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції, яка передбачає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом частини першої статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка поширюється будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності, з одного боку, а з другого - була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб. За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка поширюється щодо останніх, як публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо поширення цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] є публічною особою, який обіймає публічну посаду, а відповідно межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави, та його безпосередні дії становлять суспільний інтерес. Публічна особа, державний службовець повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу. У Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6, Декларації зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися виставити себе на публічне політичне обговорювання щодо захисту гідності, честі та ділової репутації, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria). Як вбачається з положень статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи або посадової особи рівня суспільного значення та її діяльність становить суспільний інтерес. Правова ідея Європейського суду щодо обмеженості захисту публічних осіб стосується, як політичних діячів, так і інших публічних осіб, які займають високі посади у суспільстві і це має пряме відношення до позивача [PERSON] , який являється Народним депутатом України, який за своєю посадою відкритий до критики і має бути готовим до дискусії з питань, що становлять певний інтерес для громадян. З урахуванням наведених норм матеріального права, прецедентної практики Європейського суду з прав людини, суд вважає, що позивач, як публічна особа, не довів, що зміст частини статті [INFO]» (викладеної на російській мові),чергового випуску газетного видання «Луганської загальнополітичної газети «Луганщина. ЮА» за [NUMBER] [INFO] на сторінках 2-3 є твердженням про факти, а не оціночним судженням автора та не довів, що оспорена інформація формує негативну думку громадськості щодо честі, гідності та ділової репутації народного депутата України в цілому. Суд вважає, що поширена відповідачем інформація була власними судженнями автора статті оформленими у вигляді публікації та є оціночними судженнями відповідача, з використанням мовних засобів, зокрема: (мовою оригіналу) «пертянул одеяло на себя», «стахановские ноу-неймы», «стахановцы» «и его покровитель», «такого трепа не сочинял даже барон Мюнхаузен в свои лучшие годы», «прикормленные сахаром», «ботоферма», які ґрунтуються на його особистій думці, а не твердженням про факти. При цьому, суд зауважує, що відсутність відзиву на позовну заяву не може бути єдиною підставою для задоволення позову у даному випадку. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що обставини, викладені позивачем [PERSON] в обґрунтування позову не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, у зв`язку з чим позовна заява [PERSON] до Луганської обласної загальнополітичної газети «Луганщина. ЮА» про визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію статтю, поширену [INFO] на сторінках 2-3 випуску [NUMBER] Луганської обласної загальнополітичної газети «Луганщина. ЮА», зобов`язання спростувати розповсюджену статтю шляхом розміщення відповідного матеріалу в наступному після набрання законної сили судового рішення випуску газети не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed