Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 26 травня 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №00305 на придбання транспортного засобу - трактор МТЗ 82.1.26. В день укладення спірного договору позивач вніс на рахунок відповідача суму у розмірі 50000,00 гривень призначення платежу - плата за товар (трактор) згідно вищезазначеного спірного договору (квитанція №ПН7241 від 26 травня 2016 року). На протязі двох місяців відповідач так і не придбав та не передав у користування лізинг вказаний у договорі транспортний засіб, тому позивач звернувся до відповідача з вимогою про розірвання договору та повернення авансового платежу. У серпні 2016 року позивачем було отримано відповідь №298 від 16 серпня 2016 року про те, що сплачений ним платіж є платежем за оформлення договору та поверненню не підлягає. Але при сплаті 50000,00 гривень позивач запевнив відповідача про те, що вказана сума входить до авансового платежу за товар. Позивач посилається на п. 12.1. спірного договору, у якому передбачено що у разі розірвання договору після спливу трьохденного строку після його укладення, платіж за оформлення договору поверненню не підлягає. Вважає що під час укладення спірного договору, позивача введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а тому він вважає цей правочин недійсним. Відповідач порушив права позивача як споживача, оскільки під час укладення спірного договору застосував нечесну підприємницьку діяльність, не надавши йому достатньо часу для прийняття свідомого рішення. Платіж за оформлення договору не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Однак відповідач при укладанні договору фінансового лізингу завуалював призначення платежу за оформлення договору в розмірі 50000,00 гривень під вигляд «платіж за договором», який за умовами договору не повертається в жодному випадку. Відповідач не обґрунтував співмірності розміру платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні статті 16 Закону «Про фінансовий лізинг» не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору. Зі змісту оспорюваного договору також вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком 2 до договору, на який робиться посилання у п.10.1., 10.2., 10.3., 10.7. договору фінансового лізингу, однак який до договору не додається. При цьому згідно з умовами договору сторони беруть на себе зобовязання, з моменту підписання спірного договору і до передачі предмету лізингу, підписати Додаток 2 до даного Договору із визначенням щомісячних лізингових платежів, чого також зроблено не було. Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобовязань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобовязань лізингоодержувача. Згідно з умовами оспорюваного договору вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, тому що в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, що також суперечить положенням статті 808 ЦК України. Крім того, достроково погасити лізингові платежі можна не раніше ніж через 12 (дванадцять) календарних місяців після підписання акта приймання - передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За дострокове погашення лізингових платежів у термін до 12 (дванадцяти) календарних місяців з моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу лізингоодержувач сплачує штраф у розмірі 10 (десять) відсотків від суми дострокового погашення (пункт 10.10). Просить суд визнати договір фінансового лізингу №00305 від 26 травня 2016 року укладений між позивачем та відповідачем недійсним, стягнути з відповідача на користь позивача суму у розмірі 50000,00 гривень, яка була сплачена 26 травня 2016 року за товар (трактор) згідно договору №00305 від 26 травня 2016 року на підставі квитанції №ПН 7241 від 26 травня 2016 року. Позивач та представник позивача в судове засідання не зявились, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, не заперечують проти винесення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заперечень проти позову не надав. Згідно ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 26 травня 2016 року між представником Товариства з обмеженою відповідальністю «СоулУкраїна» та [PERSON] в письмовій формі був укладений договір фінансового лізингу №00305 згідно якого ТОВ «Соул Україна», як «лізингодавець» зобовязується придбати трактор МТЗ 82.1.26. та передати його у користування [PERSON], на умовах визначених даним договором, а [PERSON], як «лізингоодержувач» повинен сплачувати відповідні платежі, які передбачені даним договором. В той же день на виконання умов пункту 4.1. зазначеного договору позивачем внесений платіж за оформлення договору в розмірі 50 000,00 гривень, що підтверджується квитанцією №ПН7241 від 26 травня 2016 року. Згідно письмового повідомлення ТОВ «Соул Україна» № 298 від 16 серпня 2016 року встановлено, що договір фінансового лізингу №00305 від 26 травня 2016 року розірвано на підставі заяви [PERSON] від 12 липня 2016 року, а сплачений платіж за оформлення цього договору відповідно до пункту 12.1., договору поверненню не підлягає. Позивач з цим не погодився, та 31 жовтня 2016 року звернувся до суду з цим позовом в якому просить суд визнати договір фінансового лізингу №00305 від 26 травня 2016 року укладений між ним та відповідачем недійсним на підставі ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», як такий що містить умови, які обмежують його права як споживача та стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 50 000,00 гривень, які була сплачені ним 26 травня 2016 року, як платіж за оформлення договору №00305 від 26 травня 2016 року. Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України /далі ЦК України/ про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. При цьому договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 799 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Крім того, відповідно до частини першої статті 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Зазначений правовий висновок зробив Верховний Суд України /далі ВСУ/ у справі № 6-1551цс16 /постанова від 19 жовтня 2016 року/. Згідно постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: Пункт 4. «[PERSON] відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом»; Пункт 7. «У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності нікчемного правочину. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК України»; Пункт 13. «З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню». Судом встановлено, що укладений між позивачем та відповідачем договір фінансового лізингу №00305 від 26 травня 2016 року, був укладений сторонами в простій письмовій формі та в супереч вимог ст. 799 ЦК України не був нотаріально посвідченим, що згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України тягне за собою його нікчемність, яка встановлена законом, суд приходить до висновку що в задоволенні позовних вимог в частині визнання цього договору недійсним слід відмовити. В той же час позовні вимоги в частині стягнення на користь позивача переданих на виконання нікчемного договору грошових коштів, відповідно до ст. 216 ЦК України підлягають задоволенню. Згідно ч.1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючі вищезазначене з відповідача на користь позивача слід стягнути стягнути сплачений судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial