Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики, укладення якого підтверджується розпискою від 24.09.2016 року, у розмірі 209020,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 24.09.2016 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошову суму, еквівалентну 4000,00 доларів США, яку зобов'язався повернути до 10.10.2016 року, а у разі неповернення до 10.11.2016 року - повернути 8000,00 доларів США. На підтвердження факту отримання грошей на вказаних умовах [PERSON] написав власноручно та підписав розписку. Оскільки взяті на себе зобов'язання [PERSON] не виконав, [PERSON] просить стягнути з боржника грошову суму, еквівалентну 8000,00 грн. за офіційним курсом НБУ станом на день звернення до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої вимоги підтримав повністю, пославшись на факти, викладені в позовній заяві, та додавши, що він достатньо заможною людиною, фермером, з [PERSON] він знайомий давно і неодноразово мав з відповідачем подібні відносини, а тому мав підстави йому довіряти. Відповідач [PERSON] позов не визнав та подав зустрічний позов про визнання недійсним правочину, укладення якого підтверджується розпискою від 24.09.2016 року, посилаючись на те, що грошей у [PERSON] він не брав, оскільки не мав у цьому потреби, бо є забезпеченою людиною, займається підприємницькою діяльністю. Розписка від 24.09.2016 року була написана ним під загрозою застосування до нього фізичного насильства з боку невідомих йому осіб, які разом із [PERSON] приїхали до нього та, погрожували вогнепальною зброєю. За цим фактом він звернувся до правоохоронних органів, розпочате досудове розслідування. Крім того, [PERSON] є засновником СФГ «Добробут», з яким [PERSON] має господарські відносини, в межах яких вказане підприємство має перед ним заборгованість, а тому він не міг просити гроші у [PERSON], оскільки той сам йому винен гроші за виконані роботи. Представник позивача, адвокат Молоткова В.В., позовні вимоги підтримала, пославшись на факти та норми права, викладені в позовній заяві. Зустрічний позов просила залишити без задоволення як необґрунтований. Представник відповідача, адвокат Макаренко О.М., проти первісного позову заперечував та зустрічний підтримав, пославшись на факти та норми права, викладені у зустрічній позовній заяві. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані ними докази, проаналізувавши відповідні норми матеріального права, суд приходить до такого. Судом встановлено, що 24.09.2016 року [PERSON] власноручно написав та підписав розписку про те, що в цей день він отримав від [PERSON] гроші в сумі, еквівалентній 4000,00 доларів США, які зобов'язався повернути до 10.10.2016 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. При цьому, виходячи з положень ст. 207 ЦК України, недотримання письмової форми договору позики не тягне наслідком його нікчемність. За правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. З огляду на цей правовий висновок, суд приходить до висновку, що між сторонами склалися відносини договору позики, предметом якого є зобов'язання [PERSON] повернути взяту у [PERSON] суму грошей, еквівалентну 4000,00 доларів США, у строк до 10.10.2016 року, що підтверджується розпискою від 24.09.2016 року. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стверджуючи про складення ним розписки під впливом психічного насильства до нього (погрози застосування вогнепальної зброї), [PERSON] не надав належних та допустимих доказів цього. Так, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] надав суду показання про те, що він бачив, як до приміщення домоволодіння [PERSON] зайшли четверо людей, троє з яких були в цивільному одязі, а один - в одязі військового зразку, який був з автоматом. Разом з ними зайшов і сам [PERSON] При їх появі свідок відразу вирішив вийти з приміщення, оскільки побоювався автомату, і лише з вулиці крізь вікно чув частину розмови про якусь розписку. Про що саме йшла розмова і чи були погрози, він не чув. При цьому свідок не зміг згадати навіть рік та пору року, коли відбувалась ця подія, а на уточнюючи питання надавав плутані та невпевнені відповіді. Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016080310001264 від 06.11.2016 року за заявою [PERSON] та з первісною кваліфікацією за ч. 1 ст. 190 КК України, перебуває на стадії досудового розслідування. Про підозру жодній особі станом на час розгляду справи не повідомлено. Вирок суду, яким були б встановлені обставини, на які посилається [PERSON], - відсутній. За таких обставин у суду немає підстав для обґрунтованого висновку про те, що розписка була написана [PERSON] під впливом психічного насильства, оскільки такий висновок ґрунтувався б на припущеннях, що є недопустимим. З огляду на це, підстави для визнання укладеного між сторонами договору позики недійсним як за ознакою його безгрошовості, так й на підставі ст. 231 ЦК України - відсутні. Суд також відхиляє доводи [PERSON] про те, що в нього не було потреби брати гроші у борг у [PERSON], оскільки він сам є заможною людиною, тому що сама ця обставина також дозволяє лише припустити, що гроші не передавались, але без інших належних та допустимих доказів не може бути законною підставою для такого висновку. Аналогічно суд не може взяти до уваги й доводи [PERSON] та його представника про те, що він не міг взяти гроші у [PERSON] в борг, оскільки той сам має заборгованість через СФГ «Добробут». Судом встановлено, що [PERSON] дійсно є засновником та кінцевим бенефіціаром вказаного фермерського господарства. Однак відповідно до чинного законодавства селянські фермерські господарства здійснюють діяльність як юридичні особи, для чого наділяються власниками відособленим майном, мають самостійний баланс, від свого імені вступають у майнові відносини, відповідальності за зобов'язаннями своїх власників не несуть. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що у зв'язку з неповерненням суми позики в обумовлений сторонами строк у [PERSON] виникло відповідне право вимоги, а тому первісний позов в частині стягнення суми позики підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Водночас аналіз змісту розписки від 24.09.2016 року свідчить про те, що сторони не досягли домовленості щодо наслідків несвоєчасного повернення суми позики. Так, за текстом розписки, [PERSON] зобов'язується повернути [PERSON] суму 8000,00 доларів США у разі неповернення основної суми позики до 10 листопада. Таке формулювання вказує на те, що сторони мали на увазі неустойку за несвоєчасне виконання зобовязання. Однак при цьому сторони не обумовили чітко умову про строк, із спливом якого у позикодавця виникає право вимагати сплати неустойки, оскільки відповідна дата не містить вказівки на конкретний рік. Отже, у частині умов про наслідки несвоєчасного виконання зобов'язання договір між сторонами залишився неукладеним та правових наслідків не породив. Як наслідок - позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] подвійної суми позики задоволенню не підлягають. Судові витрати у виді витрат на сплату судового збору у розмірі 2090,20 грн. та витрат на оплату правової допомоги адвоката Молоткової В.В. у розмірі 1960,00 грн. підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, тобто пропорційно задоволеним позовним вимогам. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 6, 202, 207, 526, 638, 1046, 1047, 1051 ЦК України,

Outcome: partial