Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-30 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до ТОВ «Компанія Дасті» про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, посилаючись на те, що 21.07.2014 року між ним та ПАТ «Імексбанк» укладено договір про надання кредиту № 5065230/N-8, відповідно до якого ПАТ «Імексбанк» надав йому кредит у розмірі 20 000 гривень на споживчі потреби з фіксованою ставкою 16% річних. Відповідно до договору про відступлення прав вимоги від 21.11.2014 року та договору про заміну сторони у зобов`язанні від 26.12.2014 року право вимоги за договором про надання кредиту № 5065230/N-8 від 21.07.2014 року перейшло від ПАТ «Імексбанк» до ТОВ «Компанія Дасті». Позивач, виконуючи свої зобов`язання за договором про надання кредиту № 5065230/N-8 від 21.07.2014 року, сплатив на користь відповідача загальну суму у розмірі 34400 гривень. 11.10.2017 року відповідач видав позивачу довідку про погашення кредиту, відповідно до якої зазначено, що зобов`язання позичальника по погашенню кредиту перед новим кредитором за укладеним кредитним договором виконанні у повному обсязі. В березні 2019 року позивачу стало відомо, що рішенням Господарського суду Одеської області від 15.08.2018 року у справі № 916/1253/15-г визнано недійсним договір про відступлення права вимоги від 21.11.2014 року, визнано недійсним тристоронній договір про заміну сторони в зобов`язанні від 26.12.2014 року та визнано недійсним договір від 06.01.2015 року про внесення змін до договору про відступлення права вимоги від 21.11.2014 року. Постановою Верховного Суду України від 13.06.2019 року рішення Господарського суду Одеської області від 15.08.2018 у справі № 916/1253/15-г залишено без змін. Оскільки договори, на підставі яких до відповідача перейшло право вимоги за договором про надання кредиту визнано недійсними, позивач вимушений звернутись до суду з позовом про стягнення з відповідача безпідставно отриманих ним грошових коштів. Представник позивача надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просить суд задовольнити їх в повному обсязі, справу просить розглянути в спрощеному провадженні, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що 21.07.2014 року між [PERSON] та ПАТ «Імексбанк» укладено договір про надання кредиту № 5065230/N-8, відповідно до якого ПАТ «Імексбанк» надав позивачу кредит у розмірі 20 000 гривень на споживчі потреби з фіксованою ставкою 16% річних з терміном погашення до липня 2016 року. Відповідно до договору про відступлення прав вимоги від 21.11.2014 року та договору про заміну сторони у зобов`язанні від 26.12.2014 року право вимоги за договором про надання кредиту № 5065230/N-8 від 21.07.2014 року перейшло від ПАТ «Імексбанк» до ТОВ «Компанія Дасті». Позивач здійснював оплату за договором про надання кредиту № 5065230/N-8 від 21.07.2014 року на користь ТОВ «Компанія Дасті» на загальну суму 34 400 гривень, що підтверджується доданими позивачем до матеріалів справи квитанціями. Відповідно до довідки про погашення кредиту від 11.10.2017 року, зобов`язання [PERSON] по погашенню кредиту перед ТОВ «Компанія Дасті» за кредитним договором виконанні у повному обсязі. Рішенням Господарського суду Одеської області від 15.08.2018 року у справі № 916/1253/15-г визнано недійсним договір про відступлення права вимоги від 21.11.2014 року, визнано недійсним тристоронній договір про заміну сторони в зобов`язанні від 26.12.2014 року та визнано недійсним договір від 06.01.2015 року про внесення змін до договору про відступлення права вимоги від 21.11.2014 року. Постановою Південно-Західного апеляційного господарського суду від 11.03.2019 року та постановою Верховного Суду України від 13.06.2019 року рішення Господарського суду Одеської області від 15.08.2018 у справі № 916/1253/15-г залишено без змін. Згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Змістом ст. 1214 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 ЦК України). Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Оскільки в ст. 536 ЦК України не визначено розмір процентів, договір між сторонами не укладено, то в даному випадку застосовується аналогія закону. Згідно ч. 1 ст. 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Предметом спору між сторонами є грошові кошти в розмірі 34 400,00 грн. Відповідач зобов`язаний сплатити позивачу грошові кошти у розмірі 34 400 гривень. Подібні правовідносини регулюються нормами ст. 1046 ЦК України (правовідносини позики), тому для розрахунку розміру процентів за аналогією закону, підлягає застосуванню ч. 1 ст. 1048 ЦК України, відповідно до якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже суд доходить висновку, що з відповідача на користь позивача має бути стягнено проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 18 718 гривень 56 копійок, відповідно до наданого представником позивача розрахунку процентів за користування грошовими коштами. За таких обставин суд вважає можливим стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Дасті» на користь [PERSON] безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 34 400 гривень та проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 18 718 гривень 56 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved