Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до [PERSON] , в якому просить усунути перешкоди у праві користування квартирою [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеною квартирою. В обґрунтування позову зазначає, що йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Вказана квартира перейшла йому у власність на підставі договору купівлі-продажу. У вищезазначеній квартирі зареєстрований його син [PERSON] . Проте відповідач у вказаній квартирі ніколи не проживав і не проживає на даний час, переїхав на постійне місце проживання за кордон, за комунальні послуги не сплачує, в утриманні житла участі не приймає, особисті речі останнього у квартирі відсутні, квартирою не цікавиться. Зазначає, що факт реєстрації відповідача заважає йому вільно розпоряджатись своїм майном, зокрема виникають труднощі у відносинах з іншими органами державної влади та місцевого самоврядування при реалізації його прав як власника квартири. У зв`язку з чим вбачає достатність правових підстав для визнання [PERSON] зареєстрованого у квартирі [ADDRESS] таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.03.2021 року було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 07.06.2021 року задоволено клопотання відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення EasyCon. В підготовчому судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з підстав, зазначених у позові. Відповідач під час підготовчого судового засідання позовні вимоги визнав, проти задоволення позову не заперечував. Повідомив, що дійсно зареєстрований у квартирі, яка належить його батькові на праві приватної власності. Самостійно знятись з реєстраційного обліку у нього немає можливості, оскільки тимчасово проживає за межами України. Також підтвердив той факт, що у спірній квартирі ніколи не проживав і не проживає. Суд, заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов висновку, що вимоги позивача обґрунтовані, не суперечать законодавству та підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до\~ч.1\~ст.13\~ЦПК України\~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Позивач звернувся до суду за захистом його порушеного права, а саме право на вільне користування та розпорядження належним йому майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Відповідно до частини 1\~ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В статті 391 ЦК України\~\~визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.\~\~\~\~ Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Розглядаючи право користування житлом члена сім`ї власника у розумінні ст. 1 Протоколу першого Конвенції як право на майно, слід виходити з того, що воно не є абсолютним і законом встановлені умови його чинності. Відповідно до\~ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Із аналізу наведених вище норм слідує, що з вимогою про вирішення у судовому порядку спору про визнання члена сім`ї користувача житла таким, що втратив право користування ним має право власник або співвласник житла, членом сім`ї якого є користувач житла. А при вирішенні спору встановленню підлягає доведеність на підставі ст. 12, 81 ЦПК України відсутності користування членом сім`ї власника житлом протягом визначеного законом строку без поважних причин, у тому числі нездійснення витрат на утримання житла, відсутність у житлі майна користувача, що означає втрату інтересу у особи як до житла. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією Договору купівлі-продажу, р/н 5239 від 23.07.2008 року, укладеним між [PERSON] та позивачем, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Зубарєвим І.Ю. Крім того, право власності позивача на вказану квартиру підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19930271 від 18.08.2008 року. На час розгляду справи, суд встановив, що [PERSON] зареєстрований у квартирі за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копією інформаційної довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 05.02.2021 року, наданої до матеріалів позовної заяви та дослідженої судом. Як вбачається зі змісту позову, пояснень позивача та відповідача наданих у судовому засіданні, [PERSON] за адресою реєстрації ніколи не проживав, станом на час розгляду справи мешкає закордоном. Отже,\~судом на\~підставі вищенаведених\~доказів, пояснень відповідача, наданих під час судового засідання, встановлено,\~що [PERSON] \~не користується\~житловим приміщенням, де він зареєстрований, ніколи не проживав за цією адресою. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до ч.1 ст.206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України,\~ у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Отже, суд прийняв заяву відповідача про визнання позову, встановив, що визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб та вважає за необхідне ухвалити рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно ч.1 ст.71 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. На підставі\~викладеного,ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved