Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

[PERSON] жовтні 2016 року звернулась до суду з позовом до [PERSON]про надання дозволу на тимчасовий в'їзд/виїзд на територію Донецької та Луганської областей, тимчасово непідконтрольну державній владі України, на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим та за межі України малолітньої дитини в супроводі матері без згоди/дозволу/супроводу батька. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що з 07.05.2011року і дотепер перебуває у шлюбі з відповідачем, від шлюбу мають спільну дитину [PERSON], [INFO]. Батько дитини [PERSON] на теперішній час перебуває у слідчому ізоляторі в м. Донецьку, на території, контрольованій представниками так званої «ДНР».Крім того, близькі родичі дитини мешкають у м. Докучаєвську Донецької області, на території, тимчасово непідконтрольній державній владі України. [PERSON] разом з дитиною з серпня 2015 року є особами, переміщеними з тимчасово окупованої території України/районів проведення АТО, на теперішній час мешкають в м. МаріуполіДонецької області. Позивач вважає, що для нормального морального та духовного розвитку дитині потрібне спілкування з батьком та іншими близькими родичами, просить надати дозвіл на тимчасовий в'їзд/виїзд малолітньої дитини у супроводі матері на територію Донецької та Луганської областей, тимчасово непідконтрольну державній владі України. Позивач додатково повідомляє, що також має родичів на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, за межами України, в Російській Федерації та Республіці Бєларусь, наголошує на необхідності спілкування з такими родичами. Батько дитини [PERSON] не заперечує проти виїзду дитини у супроводі матері на територію Донецької та Луганської областей, тимчасово непідконтрольну державній владі України, на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим та за межі України, надіслав позивачу довіреність, посвідчену «начальником СІЗО- начальником арештного дому Донецького слідчого ізолятора ГСИН МЮ ДНР», в якій надав свою згоду, але такий документ не має законної сили на території України. Позивач просить надати їй дозвіл на тимчасовий в'їзд/виїзд на територію Донецької та Луганської областей, тимчасово непідконтрольну державній владі України, на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим та за межі України малолітньої дитини в супроводі матері без згоди/дозволу/супроводу батька - до повноліття дитини, дозволити їй або її офіційному представнику здійснювати оформлення відповідних документів, з цим пов'язаних, допустити негайне виконання рішення суду. Відповідно до ч.9 ст. 110 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред'являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Останнім відомим позивачеві місцем реєстрації/проживання [PERSON] є [ADDRESS]. Згідно із ст.1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції» розпорядженням голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 року була визначена зміна територіальної підсудності судових справ,підсудних розташованим у районі проведення антитерористичної операції місцевим загальним судам,зокрема, для справ, підсудних Петровському районному суду м. Донецька, визначена підсудність Краснолиманському міському суду Донецької області. За таких обставин цивільна справа відносно відповідача [PERSON] підлягає розгляду Краснолиманським міським судом Донецької області. В судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON](а.с.16,17) позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі, навели доводи, аналогічні висловленим в позовній заяві. Позивач не заперечувала проти заочного розгляду цивільної справи. Відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом шляхом розміщення оголошень в друкованому засобі масової інформації та на офіційному веб-сайті суду(а.с.29,34,39), проте для участі в судовому засіданні не прибув, клопотань про необхідність відкладення розгляду справи не заявляв, заперечень проти позову не висунув. Представник третьої особи - органу опіки і піклування Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради Донецької областібув належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом (а. с. 27), не прибув для участі в судовому засіданні, надав заяву про розгляд справи без його участі, виключно з урахуванням прав та законних інтересів дитини (а.с.28); заяви та клопотання від органу опіки і піклування до суду не надходили. З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цієї цивільної справи за правилами гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, відповідно до ст. 11 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Відповідно до вимог ст.ст.10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатись як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ст.60 ЦПК України); обставини, що мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. За приписами ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки відповідно до положень ст. 151 СК України вправі обирати самі. Як вбачається із наданого позивачем свідоцтва про народження серії [NUMBER](повторного), виданого 13.06.2014 року відділом ДРАЦС РС Докучаєвського МУЮ у Донецькій області, батьками малолітнього [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON] (а.с.5). За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 07.05.2011 року відділом ДРАЦС РС Докучаєвського МУЮ у Донецькій області (а.с.6), відомостей про розірвання шлюбу сторонами до суду не надано. Малолітня дитина - [PERSON] на теперішній час проживає спільно з матір'ю в м. Маріуполі Донецької області (а.с.9). Відповідач не мешкає разом з родиною, перебуває у так званому «слідчому ізоляторі ГСИН МЮ ДНР», на території, яка тимчасово непідконтрольна державній владі України, що опосередковано підтверджено виданою [PERSON] довіреністю, посвідченою «начальником СІЗО- начальником арештного дому Донецького слідчого ізолятора ГСИН МЮ ДНР» (а.с. 11).Суд не сприймає цей документ як допустимий доказ з огляду на положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», але звертає увагу на його зміст. В Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991 року) наголошується на забезпеченні поваги прав дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Позивачем [PERSON] доведена наявність сімейних зв'язків малолітнього [PERSON],[INFO], на території, тимчасово непідконтрольній державній владі України, у м. Донецьку, де перебуває батько дитини [PERSON], у м. Докучаєвську Донецької області, де мешкає мати позивача і відповідно бабуся дитини - [PERSON], [INFO](а.с.12-14,43-46). Відповідно до ст. 257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їхньому вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Загальновідомою та такою, що не потребує доказування, за змістом ст. 61 ЦПК України є обставина проведення антитерористичної операції на території частини Донецької області (зокрема, м. Донецька, м. Докучаєвська Донецької області) та вихід частини території Донецької області (в тому числі м. Донецька, м. Докучаєвська Донецької області) з-під контролю державної влади України. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р (зі змінами) затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в тому числі м. Донецьк, м. Докучаєвськ Донецької області. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» в районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян; на вимогу керівників учасників антитерористичної операції підприємства, установи та організації, що знаходяться в районі проведення антитерористичної операції, частково або повністю припиняють свою роботу. Наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 12.06.2015 року № 415ог затверджено Тимчасовий порядок здійснення контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів вздовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської областей. Згідно з вказаним Порядком в'їзд на неконтрольовану територію та виїзд з неї осіб здійснюється через блокпости - громадян України - за умови пред'явлення будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України «Про громадянство України» або статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», а тих, які не досягли 16-річного віку - з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57. П.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затв. Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, встановлено, що виїзд за кордон громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків або за рішенням суду. Згідно з вимогами ст. ст.154,155 СК України батьки мають право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини; здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до положення ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16-ти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За змістом ст.ст. 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини; оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків; за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 - річного віку, в супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Батько малолітньої дитини - [PERSON] на час вирішення цивільної справи судом по суті не надав належним чином оформленої письмової згоди на тимчасовий короткостроковий виїзд дитини на територію України, тимчасово непідконтрольну державній владі України, в супроводі матері. Надану позивачем довіреність від імені [PERSON], посвідчену «начальником СІЗО - начальником арештного дому Донецького слідчого ізолятора ГСИН МЮ ДНР» (а. с. 11), суд оцінює з урахуванням положень ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», згідно з якими державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їхні посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що закон передбачає надання дозволу на конкретний виїзд на територію України, тимчасово непідконтрольну державній владі України, неповнолітньої дитини в супроводі одного із батьків, з визначенням певного періоду часу. Суд вважає, що вимоги позивача в частинінадання дозволу на тимчасовий в'їзд/виїзд малолітньої дитини у супроводі матері на територію Донецької області, тимчасово непідконтрольну державній владі України(до м Донецька та до м. Докучаєвська Донецької області), ґрунтуються на законі, мають на меті забезпечити спілкування дитини з її батьком та близькими родичами з боку матері, і задовольняє позов в цій частині. Водночас позивач повідомила суду, що в м. Севастополі, на території тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим, мешкає двоюрідний брат її чоловіка - [PERSON] та його дружина з дітьми, точної адреси проживання цих родичів позивач назвати не змогла, доказів щодо наявності родинних зв`язків своєї малолітньої дитини на території Автономної Республіки Крим до суду не надала. Доказів щодо наявності родинних зв`язків дитини на території тимчасово непідконтрольної державній владі України частини Луганської області, на території Російської Федерації та Республіки Бєларусь позивач до суду також не надала. Своє клопотання про надання дозволу на виїзд за межі України малолітньої дитини в супроводі матері без згоди/дозволу/супроводу батька позивач в судовому засіданні пояснила тим, що вона «перебуває у пошуках роботи, якщо в неї це вийде, то бажала б виїхати за межі України, в яку державу, поки що не знає». Як вбачається з аналізу приписів наведених судом нормативно-правових актів, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 -річного віку, в супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Звертаючись із зазначеним позовом, позивач [PERSON] ставила питання про надання дозволу на вивезення малолітнього сина в тому числі на територіютимчасово непідконтрольної державній владі України частини Луганської області, на територію тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим, на територію Російської Федерації та Республіки Бєларусь, за межі України- до повноліття дитини. Однак позивачем не надано до суду інформації щодо тієї країни «за межами України», до якої [PERSON] має намір тимчасово вивезти дитину, не обґрунтовано необхідність перебування дитини за межами України протягом такого тривалого часу. Позивачем не надано до судувисновку органу опіки і піклування за місцем проживання малолітнього [PERSON],[INFO], про відповідність інтересам дитини можливих тимчасових виїздівна територію тимчасово непідконтрольної державній владі України частини Луганської області, на територію тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим, на територію Російської Федерації та Республіки Бєларусь, за межі України. Орган опіки і піклування Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради Донецької області не надав такого висновку і з власної ініціативи, хоча був залучений для участі у справі як третя особа. За таких обставин суд не вважає доведеним відповідність інтересам малолітнього [PERSON], [INFO],його можливих неодноразових виїздівз часу ухвалення судового рішення і до повноліття дитини на територію тимчасово непідконтрольної державній владі України частини Луганської області, на територію тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим, на територію Російської Федерації та Республіки Бєларусь, за межі України. Відповідно до ст.ст.7,155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією і законами України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Необхідно зазначити, що Конвенцією про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. П.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затв. Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, також встановлено, що виїзд за кордон громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків або за рішенням суду. Згідно з п. 5 цих Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Тобто, позивачем повинно бути вказано іноземну державу, куди мають намір виїхати один з батьків разом з дитиною, що не досягла 16 років, а також зазначено про разову часову тривалість перебування у цій державі дитини. При виконанні такого рішення суду, яким було б дозволено виїзд дитини за межі України до невизначеної країни без згоди батька до повноліття дитини, позивач фактично отримала б можливість змінити місце проживання дитини без згоди її батька та без наявності відповідного судового рішення, а також без з'ясування думки з цього приводу органу опіки та піклування. В такому разі не було б забезпечено справедливого балансу між інтересами усіх причетних осіб, в тому числі і найкращих інтересів дитини, яка має право на спілкування зі своїм батьком, що суперечило б положенням норм СК України, де визначена рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, позбавило б батька дитини можливості брати участь у її вихованні та спілкування з нею. Нормами ст. 7 СК України визначено справедливість та розумність як засади способу регулювання сімейних відносин в Україні. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, надання позивачу [PERSON]дозволу на в'їзд/виїзд її малолітнього сина [PERSON], [INFO], без згоди/дозволу/супроводу батька дитини [PERSON],[INFO], на територію України, тимчасово непідконтрольну державній владі України, до м. Донецька Донецької області, до м. Докучаєвська Донецької області, суд вважає достатнім та розумним надати таки й дозвіл на період з 12.01.2017 року по 12.01.2019 року. Суд відмовляє у задоволенні решти позовних вимог, з огляду на недоведеність позивачем нагальної потреби та відповідності інтересам дитини досить тривалого у часі виїзду за межі України, на тимчасово непідконтрольну державній владі України територію без зазначення конкретного місця перебування дитини та мети перебування там дитини. Нормами ст. 367 ЦПК України не передбачено допущення судом негайного виконання рішення про надання дозволу одному з батьків на виїзд малолітньої дитини за межі України без згоди/дозволу/супроводу другого з батьків; позивачем у даному випадку не наведено обставин, які б могли б у подальшому ускладнити виконання рішення суду чи зробити його неможливим. Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд зазначає таке. Згідно із ст. 79 ЦПК України судовий збір та витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача, включено до складу судових витрат. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При цьому згідно з п.36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір. Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. [PERSON] при поданні позову сплачено в дохід держави судовий збір у розмірі 551,21 грн., що підтверджено наданою позивачем квитанцією АТ «Ощадбанк» від 20.10.2016 року № 285 (а.с.2), також позивачем та її представником сплачено витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача (квитанція АТ «Ощадбанк» від 12.11.2016 року № 11 на суму 630,00 грн, квитанція ПАТ КБ «ПриватБанк» від 09.12.2016 року № Р24А143152052А99663 на суму 420,00 грн., а.с.47,48) . З урахуванням часткового задоволення позовних вимог суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] витрати щодо сплати судового збору в розмірі 275,60 грн. та витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача, в розмірі 525,00 грн..

Outcome: partial