Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-05 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачів у якому поставив питання про визнання за ним права власності на ѕ частки у житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою [ADDRESS] . Заявлені вимоги [PERSON] у позовній заяві та наданих в судовому засіданні поясненнях мотивував тим, що в 1986 році його батьки [PERSON] та [PERSON] придбали житловий будинок площею 48 кв.м. На старому садибному місці в 1989 році вони у встановленому законом порядку на підставі будівельного паспорта на перебудову старого житлового будинку розпочали зведення нового житлового будинку. [INFO] батько [PERSON] помер. Станом на квітень 1991 року господарство його батьків, у якому він проживав, належало до суспільної групи господарств «колгоспного двору», оскільки його батько [PERSON] був членом колгоспу «Верховина», що діяв у с.Яблунька Богородчанського району Івано-Франківської області. Майно колгоспного двору належало усім членам колгоспного двору на праві спільної сумісної власності і частки усіх його членів, які не втратили права на частку, вважались рівними, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Таким чином, після 1991 року, виходячи з принципу рівності часток, кожному з членів сім`ї - батькові, матері та йому належало по 1/3 частині домоволодіння. Після смерті батька відкрилась спадщина і він та мати фактом свого постійного проживання зі спадкодавцем прийняли спадщину, що складалась з 1/3 частки домоволодіння . З малолітнього віку він виїжджав на сезонні заробітки, зароблені кошти вкладав у подальше облаштування житлового будинку. 09.08.2001 року мати зареєструвала шлюб з [PERSON] , який перейшов на проживання до їх з матір`ю господарства і з того часу також як член сім`ї допомагав в облаштуванні будинку та його утриманні. 14.07.2007 року він одружився і переїхав на проживання до родичів дружини в сусіднє село Пороги Богородчанського району Івано-Франківської області, однак і далі залишався зареєстрованим у батьківському будинку, увесь час брав участь фізичною працею і коштами у його покращенні та утриманні. [INFO] мати - [PERSON] померла. Після смерті матері відкрилась спадщина, яка, на його думку, складається з 1/2 частини домоволодіння, що належало матері. Він у 6-ти місячний строк подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Крім нього, спадкоємцем першої черги є також вітчим - [PERSON] , отже спадкова маса має бути розділеною по Ѕ частці. Таким чином, вважає, що в сукупності має право на ѕ частини домоволодіння. Постановою державного нотаріуса Богородчанської районної державної нотаріальної контори від 20.03.2019 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за заявою йому відмовлено, оскільки правовстановлюючі документи на житловий будинок спадкодавцем за життя належно не були оформлені. Крім того, нотаріус послався на неможливість встановити всіх членів колгоспного двору та їх частки. Відповідач [PERSON] подав суду зустрічний позов у якому поставив питання про те, що домоволодіння по [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і просив визнати за ним право власності на згадане домоволодіння в цілому. Зокрема, на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями, як на об`єкт спільної сумісної власності, а також на Ѕ частину у порядку спадкування після смерті дружини [PERSON] . Одночасно просив визнати за ним право власності на земельну ділянку, площею 0,2467 га, кадастровий номер 2620489201:01:004:0394 по [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Заявлені вимоги у поданій заяві та наданих в судовому засіданні поясненнях мотивував тим, що дійсно 09.08.2001 року зареєстрував шлюб з [PERSON] . Однак у фактичних шлюбних стосунках з нею почав жити з серпня 1999 року. На той час дружина з сином від першого шлюбу проживали у старому дерев`яному будинку. Станом на 1999 рік новий будинок по [ADDRESS] був лише зведений і накритий шифером, у двох кімнатах була встановлена підлога. Усі решту роботи були здійснені ним з дружиною у період 1999-2012 років. У цей час будинок був газифікований, поштукатурений зовні, повністю відремонтований та приведений до придатного для проживання стану. При цьому було замінено вікна, перекрито металочерепицею дах, обладнано у будинку санвузол. Також, у господарстві ним було збудовано гараж, влаштовано каналізаційний септик. Роботи були виконані частково за його власні кошти, які він накопичив ще до шлюбу, а також за спільні кошти подружжя. [PERSON] не вкладав у будівництво власних коштів, бо станом на 1999 рік був ще неповнолітнім, а в 2007 році уже одружився і перейшов проживати до дружини, де розпочав власне будівництво, а тому не мав для цього фінансових можливостей. Посилаючись на ст.62 СК України вказав, що є підстави визнати спірне домоволодіння об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним право власності на Ѕ частку цього майна. Крім того, заявив, що [PERSON] пропустив строк на подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері, а тому наполягав на тому, щоб визнати за ним право власності у прядку спадкування після смерті [PERSON] на Ѕ частину домоволодіння, а також в цілому на земельну ділянку площею 0,2467 га. В судовому засідання сторони та їх представники підтримали заявлені ними вимоги з підстав, викладених у позовних заявах. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази, які подані у розпорядження суду, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та вимоги за зустрічним позовом [PERSON] задовольнити частково. Відповідно до матеріалів справи предметом спору є домоволодіння в [ADDRESS] , до складу якого, згідно технічного паспорту від 05.07.2019 року належить житловий будинок літ.А площею 120,3 кв.м., житловий будинок літ.Б. площею 36,7 кв.м., сарай літ.В., Сарай літ.Г, майстерня літ.Д., гараж літ.Е, вбиральня Є, колодязь N1, та огорожа N2. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. За матеріалами справи судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу будинку від 15.03.1986 року [PERSON] , який з 13.10.1984 року перебував у шлюбі з [PERSON] , придбали житловий будинок в [ADDRESS] (тепер [ADDRESS] ). Відповідно до протоколу №4 засідання правління колгоспу «Верховина» Богородчанського району Івано-Франківської області від 14.04.1986 року [PERSON] був прийнятий шофером з 25.03.1986 року в колгосп, а згідно протоколу зборів уповноважених колгоспників №2 від 26.03.1986 року [PERSON] був прийнятий у члени колгоспу. Оцінюючи доводи позивача за первинним позовом стосовно правового статусу майна, суд враховує, що п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» передбачено, що положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору. З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року. Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року. Так, згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Правильне застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР 1963 року передбачає з`ясування питання про віднесення будинку до відповідної суспільної групи господарств. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15. Спеціальним нормативним актом, який визначав порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48. Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Оскільки голова господарства [PERSON] став членом колгоспу «Верховина» з 26.03.1986 року, а житловий будинок був придбаний ним та дружиною 15.03.1986 року, то це майно на час його набуття не належало за статусом до майна колгоспного двору. Колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. Виходячи з суті поняття колгоспного двору, правовий статус домоволодіння міг змінитись, у разі використання результатів спільної праці для перебудови чи будівництва нового житлового будинку. Відповідно до рішення виконкому Богородчанської районної ради від 10.02.1989 року №6 [PERSON] було дозволено будівництво нового житлового будинку на старому садибному місці. З цією метою 09.03.1989 року [PERSON] отримав будівельний паспорт на забудову ділянки. Дані книги погосподарського обліку Яблунської сільської ради свідчать, що у господарстві [PERSON] з особовим рахунком № [NUMBER] станом на 1991-1994 роки був зареєстрований один (старий) житловий будинок. Таким чином, у матеріалах справи немає жодних доказів на підтвердження того, що новий житловий будинок був збудований подружжям [PERSON] до квітня 1991 року. Допитані в судовому засіданні з цього приводу свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] послідовних і чітких пояснень з цього приводу не дали, ствердивши лише, що період будівництва розтягнувся в часі і станом на день смерті [PERSON] будинок був в цілому збудований. З огляду на це, суд вважає не обґрунтованою позицію позивача [PERSON] стосовно того, що спірне домоволодіння належало до майна колгоспного двору, а йому, як члену колгоспного двору станом на 1991 рік належала 1/3 частка у праві власності на спірне домоволодіння. Водночас, оцінюючи доводи [PERSON] стосовно наявності правових підстав до визнання спірного домоволодіння об`єктом спільної сумісної власності подружжя його та [PERSON] , а відтак визнання відповідно за ним права власності на Ѕ його частину, суд вважає таку позицію не обґрунтованою. Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований 09.08.2001 року, що підтверджується даними актового запису, що є у матеріалах справи. Станом на вказану дату, домоволодіння по [ADDRESS] уже складалось із двох житлових будинків: нового цегляного житлового будинку літ.А площею 120,3 кв.м. та старого дерев`яного житлового будинку літ.Б. площею 36,7 кв.м. Ця обставина не заперечується самим [PERSON] , який проте, посилаючись на ст.62 СК України вважає, що у нього виникло право спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині внаслідок того, що за час шлюбу завдяки його старанням воно істотно збільшилося у своїй вартості. Заявляючи такі вимоги [PERSON] не врахував, що майно, яке, на його думку, він істотно збільшив у вартості, належало не лише дружині [PERSON] , але і її сину [PERSON] , який після смерті батька, як спадкоємець 1-ї черги разом з матір`ю прийняв спадщину фактом спільного проживання зі спадкодавцем і набув у власність ј частку домоволодіння. Крім того, суду не подано належних і допустимих доказів ні на підтвердження того, що таке збільшення вартості домоволодіння мало істотний характер, ні на підтвердження того, що воно відбулось саме за рахунок коштів [PERSON] . Призначена у справі за клопотанням сторони експертиза не була проведена з вини самого [PERSON] . Виходячи з наведеного, спадщина, яка відкрилась за фактом смерті [INFO] [PERSON] , складалась із ѕ частин домоволодіння. За відсутності заповіту, спадкоємцями першої черги за законом, відповідно до ст.1261 ЦК України є син [PERSON] та чоловік [PERSON] . Згідно ч.1 ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного з спадкоємців є рівними. Посилання [PERSON] на те, що [PERSON] не прийняв спадщину після смерті матері, оскільки не подав заяву протягом 6-ти місяців про прийняття спадщини є безпідставним, оскільки у матеріалах спадкової справи, копія якої направлена суду, міститься письмова заява [PERSON] датована 5.09.2018 року про прийняття спадщини. Тому, в порядку спадкування після смерті [PERSON] за кожним зокрема: [PERSON] та [PERSON] слід визнати право власності на 3/8 частини домоволодіння по [ADDRESS] . Враховуючи, що [PERSON] успадкував ј частку домоволодіння після батька [PERSON] , то в цілому його частка у домоволодінні складатиме 5/8 (1/4+3/8). Вимога [PERSON] про визнання за ним права власності на земельну ділянку площею 0,2467 га, кадастровий номер 2620489201:01:004:0394 по [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України підлягає частковому задоволенню. За [PERSON] слід визнати право власності на частину земельної ділянки, пропорційну до його частки у власності на домоволодіння. Питання про судові витрати слід вирішити відповідно до ст.141 ЦПК України. Виходячи з вартості домоволодіння, що є предметом спору, яка визначена на підставі звіту про експертну оцінку від 24.12.2020 року ТоВ «Оціночна компанія «Вікторія», витрати по сплаті судового збору, що мають бути сплачені [PERSON] складають 6225,71 грн. При цьому фактично ним сплачено 978,40 грн. Тому різниця у сумі 5247,31 грн. підлягає додатковому стягненню за підсумками судового розгляду. Стосовно посилання [PERSON] на те, що він звільнений від плати судового збору, суд вважає необхідним звернути увагу на таке. Відповідно до положень пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Встановлені цим Законом положення стосуються випадків звернення до суду за захистом прав, пов`язаних зі статусом учасника бойових дій, і не поширюються на подання позовних заяв до суду із вимогами, що виходять за межі таких спірних правовідносин. Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У статті 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань. Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону. Серед них немає права на звернення до суду зі звільненням від сплати судового збору з вимогами, подібними до тих, з якими [PERSON] звернувся у цій справі. Виходячи з наведеного, з [PERSON] слід стягнути 3735,43 грн. несплаченого судового збору.

Outcome: partial