Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

[PERSON] звернувся в вересні 2016 року в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсною відмову по заяві від 29.10.2013р. №810 від прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON], поданої у спадковій справі №417/2013 у Галицькій районній державній нотаріальній конторі, стягнення з відповідача 1, 2 судові витрати по сплаті судового збору. В позовній заяві зазначено, що 02.03.2010 року було посвідчено заповіт за №322 [PERSON], [INFO], згідно якого все належне їй майно вона заповіла онуку [PERSON] (позивачу). Раніше нею ж був складений заповіт на дочок [PERSON] та [PERSON] (відповідача 1,3) в рівних долях. А [INFO] [PERSON] померла. Після відкриття спадщини, відповідач 1 [PERSON] підводила позивача до того, щоб він відмовився від спадщини за заповітом, щоб не сплачувати податок з майна, та те, що обійстя батьківське в пам'ять вона та її сестра [PERSON] (мама позивач, відповідач 3) будуть спільно його доглядати та утримувати. При цьому [PERSON] заявив про відсутність наміру на прийняття ним спадщини у разі відмови позивача. Отже, була досягнута домовленість між рідними сестрами та позивачем, що вони набудуть у власність порівну спадщину, а після матері [PERSON] цю половину домоволодіння вже успадкує сам позивач не сплачуючи податків. 29.10.2013р. була заведена спадкова справа після смерті [PERSON]. Перебуваючи під впливом тяжких для позивача морально та матеріально обставинах, небажаючи ускладнень між родиною та свого матеріального стану, з врахуванням заповіту що був посвідчений ще раніше, позивач в день заведення спадкової справи 29.10.2013р. написав запропоновану редакцію заяви про відмову від спадщини за заповітом. В даній заяві не містилось положень ст.1273 ЦК, статті 1270, 1272, 1275 ЦК України, яким визначено право заявника відкликати таку заяву, та не роз'яснено таке право про відкликання заяви в строк передбачений ст.1270 ЦК. Чи подавались заяви відповідача1 та відповідача 3 до нотаріуса позивачу не було відомо, а стало відомо тільки нещодавно. Але стало також відомо і те, що скориставшись правом на спадщину за законом, [PERSON] 24.02.2014р. в приміщенні лікарні склав заяву про відмову його від належної йому по закону частки в користь [PERSON], посвідчивши її нотаріусом по місцю його перебування та нібито захворювання - в Івано-Франківському кардіологічному диспансері. Сама така заява вплинула на кінцевий розподіл часток в спадковому майні між сестрами [PERSON] та [PERSON], що потягло як наслідок позбавлення позивача в майбутньому успадкувати після своєї матері [PERSON] половину спадкового майна. Позивач просив на підставі ст.233, ч.5 ст.1274 ЦК України позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача вимоги поданої позовної заяви підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, з підстав викладених в позові. Відповідач 1 та її представник заперечили позовні вимоги через наявність вільного волевиявлення самого позивача у відмові від прийняття спадщини за заповітом, без жодного тиску чи спонукання, що зумовило в подальшому прийняття спадщини за законом у встановленому порядку, а також те, що померла мама була під доглядом та допомогою саме відповідача 1, а не відповідача 3 чи позивача. Натомість саме зі сторони відповідача 3 був тиск на померлу змінити попередній заповіт тільки на сина відповідача 3, тобто позивача, замість на двох дочок порівну. Відповідач 2 заперечив вимоги позову, зазначив те, що він не претендував на спадщину, а батьки позивача мали корисливу мету оформлення старого домоволодіння померлих батьків тільки на себе для того, щоб узаконити нове будівництво поряд на земельній ділянці, яке розпочали та здійснювали всі троє відповідачів спільно, а не тільки відповідач 3 чи її чоловік. Сам позивач (племінник відповідача 2) повідомив йому про те, що йому не потрібна спадщина, тому він добровільно і відмовився від неї, але тиск йде на нього зі сторони його батьків (відповідача 3 та її чоловіка). Вважає що всі доводи викладені в позові є неправдивими та не належить така позиція самому позивачу, і тому позивач особисто участі у справі і не бере, а через представника. Відповідач 3 в судові засідання не з'явилася, написавши письмову заяву до суду про визнання позову. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши докази, з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 02.03.2010 року було посвідчено заповіт за №322 [PERSON], [INFO], згідно якого все належне їй майно вона заповіла позивачу - своєму онуку [PERSON] (а.с.4). [INFO] [PERSON] померла (а.с.5). 29.10.2013р. була заведена спадкова справа після смерті [PERSON].(а.с.6). Цього ж дня, 29.10.2013р. позивач, якому було відомо про посвідчення заповіту від 02.03.2010р. на його користь, подав до Галицької державної нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] Дана відмова, як зазначено в заяві, здійснена ним не в результаті помилки, обману, зловмисної домовленості з іншими особами. Зміст ст.1261, 1241 ЦК України йому роз'яснено (а.с.7). Оригінал даної заяви позивача було витребувано та оглянуто судом. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач в позові, а його представник в засіданнях доводив те, що після відкриття спадщини, відповідач 1 [PERSON] підводила позивача до того, щоб він відмовився від спадщини за заповітом, щоб не сплачувати податок з майна, та те, що обійстя батьківське в пам'ять вона та її сестра [PERSON] (мама позивача - відповідач 3) будуть спільно доглядати та утримувати. При цьому, [PERSON] (відповідач 2) заявив про відсутність наміру на прийняття ним спадщини за законом у разі відмови позивача від спадщини за заповітом. Отже, була досягнута домовленість між рідними сестрами та позивачем, що вони набудуть у власність спадщину порівну, а після матері [PERSON] цю половину домоволодіння вже успадкує сам позивач не сплачуючи податків. Перебуваючи під впливом тяжких для позивача морально та матеріально обставинах, не бажаючи ускладнень між родиною та збереження свого матеріального стану, з врахуванням заповіту що був посвідчений ще раніше на дочок померлої, позивач і написав запропоновану редакцію заяви про відмову від спадщини за заповітом. Заперечуючи позовні вимоги з підстав як письмового заперечення так і з усних пояснень відповідач 1 та відповідач 2 суду доводили те, що відмова від спадщини позивачем є безумовною та беззастережною, за його власним волевиявленням. Останні три роки мама [PERSON] проживала у м.Івано-Франківську у дочки - відповідача 1, була лежачою, потребувала постійного догляду та утримання, натомість пенсію матері отримувала інша дочка - відповідач 3. Після смерті матері, похорони та всі необхідні заходи робила відповідач 1, натомість відповідач 3 забрала всі документи матері, що спонукало повторно виготовляти Свідоцтво про смерть [PERSON] (а.с.64). Батьки позивача, як стало вже зрозуміло після смерті матері, дійсно здійснювали тиск на померлу щодо зміни заповіту на онука [PERSON] (сина [PERSON]) замість попереднього на двох дочок порівну, про новий заповіт померла взагалі не казала, а тому припускаючи вік мами - 83 роки на час складання заповіту у 2010році, припускають що остання не зовсім усвідомлювала що чинить. Разом з тим, є певні обставини справи, які вже встановлені судовим рішенням Галицького районного суду. Всі три відповідача є рідними сестрами та братом, та дітьми померлої [PERSON], а позивач є племінником відповідача 1,2 та сином відповідача 3. За життя [PERSON], їй належав на праві власності житловий будинок з господарськими спорудами за адресою с.Дитятин Галицького району Івано-Франківської області. Раніше ( 25.12.1995р.) померлою був складений заповіт на своїх дочок [PERSON] та [PERSON] (відповідача 1,3) в рівних долях (а.с.30), а в 2010р. нею був складений новий заповіт на позивача, про що вже вказано вище. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 17.04.2015р., яке не оскаржувалось, про що зазначено відповідачами по справі, позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] було задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок (житловою площею 34.6 м.кв., загальною площею 48 м.кв.) з господарськими спорудами (стайня, стодола, погріб, комора, ворота, огорожа) за адресою с.Дитятин Галицького району Івано-Франківської області в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] (а.с.27-28). При цьому, підставою звернення до суду, було відсутність правовстановлюючого документу на будинковолодіння, через що нотаріус не зміг видати Свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON] на 2/3 частки, з врахуванням поданої відмови [PERSON] від спадщини за заповітом, та відмови в подальшому спадкоємця [PERSON] від своєї частки у спадщині за законом на користь [PERSON] Отже, починаючи з дня заведення спадкової справи спадкоємцем за заповітом, потім спадкоємцями за законом було вчинено ряд дій, які регулюються нормами чинного законодавства, а доводи позивача не є підтвердженими зібраними у сукупності доказами справи, враховуючи таке. За ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ст.1268 ЦК). А за ст. 1269 цього ж кодексу спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Отже, право особи, а в даному спорі позивача, було на прийняття чи не прийняття спадщини за заповітом померлої [PERSON] Разом з тим, згідно норм цивільного законодавства, а саме ст.1273 ЦК, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. [PERSON] скористався наданим йому чинним законодавством правом на подачу до нотаріуса заяви про відмову від прийняття спадщини та мав повну можливість на відкликання такої заяви протягом строку, встановленого для її прийняття, що ним не було використано. При цьому, доводи позивача про те, що йому нотаріусом не роз'яснювалось таке право на відкликання за ст.1270, а також статті 1272 та 1275 ЦК України, то на переконання суду це не є підставою для визнання недійсної відмови, оскільки сам позивач не був позбавлений будь-якої можливості ознайомитись з такими правами за нормами чинного законодавства, а подаючи саме заяву про відмову він уже знав надане йому законодавством право на це і без роз'яснень нотаріусом. Але, підставами для визнання недійсною відмову позивача за заявою від 29.10.2013р. сторона позивача доводила наявність впливу тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, тому судом досліджувались в тому числі факти наявності саме таких обставин та умов. Так, за ч.5 ст.1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. А за ст.233 ЦК правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину. Поняття впливу вчинення правочину під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, та аналіз таких правочинів зроблено Верховним Судом України в Узагальненні «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», і хоча в даному спорі це стосується не двохстороннього правочину, а односторонньої заяви, суд враховує таке Узагальнення, для оцінки такої заяви позивача. Такі правочини, як зазначено в Узагальненні, мають дефекти волі і здійснюються за таких обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Цей правочин може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був його ініціатором. Згідно зі ст. 233 ЦК для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину. При розгляді зазначеної категорії справ потрібно враховувати такі фактори, як майновий і психічний стан осіб та їх близьких напередодні й на момент вчинення правочину; співмірність наданих послуг із вартістю переданого за правочином майна; наявність іншого житла або іншого місця помешкання в разі відчуження житла, а також враховувати їх вплив на формування волевиявлення сторін. Тяжкі обставини судді розуміють як не будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище, а як його крайні форми. Наприклад, важка хвороба особи чи її близьких, смерть годувальника, крайня нужденність її сім'ї, загроза втратити заставлене житло чи банкрутства, надзвичайно низька винагорода за виконану роботу або надану послугу, порівняно з вартістю відчужуваної речі, та інші обставини, для усунення чи пом'якшення яких необхідно терміново укласти цей правочин. Тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатися судом з урахуванням всіх обставин справи. Потерпілий, який оскаржує правочин, повинен довести, що за відсутності тяжких обставин він взагалі або на зазначених умовах не уклав би правочин. Визнання правочину недійсним не може пов'язуватись з тим, чи усвідомлювала сторона користь, яку матиме від нього. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Тобто в таких випадках немає обману або помилки. При цьому невигідною умовою може бути низька плата за реалізацію коштовного майна, а тяжкою обставиною - купівля ліків, виплата боргів, витрати на лікування (як самої особи, котра вчиняє правочин, так і її близьких). В обгрунтування вимог, сторона позивача вказувала на тяжкі обставини: очевидна на його думку загроза розладу стосунків в родині (між сестрами і братом - дітьми померлої) через наявність заповіту на нього як онука померлої, втрату ним матеріальних фінансових витрат на оформлення спадщини ним по заповіту; та вкрай невигідні умови при написанні ним заяви: втрата ним права на успадкування в подальшому після смерті матері 1/2 частки, яку б вона отримала, якщо б не забажав на отримання спадщини по закону, а потім відмовився від спадщини ще один спадкоємець [PERSON] на користь іншого спадкоємця - [PERSON], що спричинило як наслідок нерівність на сьогоднішній день часток між мамою та тіткою. Такі доводи не підтверджені належними доказами, є необґрунтованими та спростовуються зібраними доказами в матеріалах справи. З пояснення відповідача 2, 1 встановлено, що відносини на час відмови від спадщини за заповітом у позивача та інших членів родини (рідних сестер) не були погані, а навіть дружні, відповідач 3 приходила в гості до відповідача 1 коли там жила мама, а наявність заповіту бабусі на онука не спричинили б, як зазначає позивач, його хвилювання на погіршення таких родинних відносин. Сам ж позивач повідомляв про тиск його батьків на цього щодо подачі даного позову до суду, при цьому сам позивач ще до надання оскаржуваної заяви повідомляв відповідачів про намір відмови від заповіту. Свідок [PERSON] (чоловік відповідача 1) суду повідомив, що фінансово та матеріально позивач є забезпеченим, будує власний житловий будинок і в нього є наявне житло (квартира), відносини в родині до недавно не були погані. Відомо про добровільне відмовлення позивача від прийняття спадщини за заповітом. Поряд з домоволодінням, яке є спадковим, велося трьома рідними сестрами і братом нове будівництво, яке бажає відповідач 3 оформити тільки на свою сімю. Свідок [PERSON] (дружина відповідача 2) також підтвердила те, що фінансовий стан позивача є забезпечений, померлу [PERSON] хоронила та здійснювала всі дії щодо похорон відповідач 1, позивача ж поряд на похоронах не було, а тому він не переймався покращенням чи погіршенням відносин в родині. Про заповіт на онука взагалі нічого не було відомо свідку, знала тільки щодо заповіту на двох сестер чоловіка, порівну. Намір про подання заяви на оформлення спадщини після смерті матері та в подальшому відмову на користь однієї сестри [PERSON], чоловік свідка вчинив тому, що саме [PERSON] здійснювала останні роки догляд за мамою, а відповідач 3 тільки отримувала пенсію матері, не допомагаючи в її догляді (взимку був тільки випадок, що відповідач 3 взяла маму на один місяць). Натомість [PERSON] через налаштування свого сина - позивача у справі тільки забажала таким шляхом оформити нове будівництво (поряд зі спадковим майном) на свою сімю, не узгодивши такі дії з відповідачами разом, які здійснювали спільно будівництво. Отже, доводи позивача про наявність тяжких обставин, щодо можливості втрати добрих стосунків в родині не підтверджені в судових засіданнях та спростовані іншими доказами (поясненнями сторін та свідків), а сама необхідність оплати передбачених законодавством витрат на оформлення спадщини, не є взагалі в розумінні законодавства - як тяжка обставина. Щодо доводів представника позивача про вкрай невигідні умови при складанні оспорюваної згоди, такі як - втрата ним в майбутньому прав на половина спадкового майна, відхиляються судом. Не може бути належним доказом те, що очікується в майбутньому щодо можливої половини нерухомого майна, оскільки власність набута на 1/3 частку нерухомого майна за законом відповідачем 3, що нею і не оспорюється. Водночас судом встановлено що відмова позивача від прийняття спадщини була безумовною і беззастережною, на спростування іншого, докази матеріали даної справи не містять. Як вбачається з витребуваної копії спадкової справи, свідоцтво про право власності за законом на 1/3 частки спадкового майна видано [PERSON] 12.12.2014р., а [PERSON] 18.12.2014р. (а.с.128-137). Дії відповідачів після поданої заяви позивача про відмову від спадщини за заповітом, також не суперечать та відповідають нормам ст.1275 ЦК України, в т.ч. право одного із спадкоємців - [PERSON] на відмову 24.02.2014р. (в Івано-Франківському кардіологічному диспансері) від своєї частки по закону іншому спадкоємцю за законом (на його власний розсуд) (а.с.85-86,145-146). В даній статі 1275 зазначено, що якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця. Відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом. За статтею 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до вимог ст.10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Зважаючи на те, що позивач не довів суду факт написання ним заяви від 29.10.2013р. під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, що може бути підставою визнання такої відмови недійсною за ч.5 ст.1274 ЦК україни, суд приходить до переконання про відмову у позовних вимогах за недоведеністю. На підставі наведеного, відповідно до ст. 233, ч.5 ст.1274 ЦК України,

Outcome: dismissed