Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду з позовом до Служби безпеки України (далі по тексту - відповідач 1), Антитерористичний центр при Службі безпеки України (далі по тексту - відповідач 2), Державна казначейська служба України (далі по тексту - відповідач 3), відповідно до якого просив, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 25.06.2015, стягнути солідарно з відповідачів на свою користь 340 618, 80 грн. відшкодування матеріальної шкоди та 400 000, 00 грн. відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.12.2014 квартира [ADDRESS] , яка на праві власності належить позивачу, внаслідок влучення реактивного снаряду, була зруйнована, від ударної хвилі було також пошкоджене все майно, що знаходилось у квартирі. Розмір майнової шкоди, завданої позивачу становить 340 618, 80 грн., що підтверджується Звітом оцінювача про вартість необхідних ремонтно-відновлюваних робіт пошкодженої частини трикімнатної квартири, що належить [PERSON] , розташованої за адресою: [ADDRESS] від 23.02.2015. Згідно з висновком Організації з безпеки та співробітництва в Європі снаряд, що влучив у квартиру позивача, належить до українського озброєння. З огляду на зазначене, позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просив на підставі ст. 22, 1166, 1192 ЦК України стягнути з відповідачів матеріальну шкоду. Крім того, також просив стягнути з відповідачів на свою користь моральну шкоду у розмірі 400 000, 00 грн. на підставі ст. 1167 ЦК України. Представник відповідача 1 у своїх письмових запереченнях проти позову заперечував, вказав, що матеріали справи не містять доказів вини відповідача 1 у завданні матеріальної шкоди позивачу. також вказав, що з матеріалів справи неможливо ідентифікувати належність снаряду до українського озброєння, оскільки всі твердження позивача ґрунтуються на припущеннях. Також, за інформацією Генерального штабу ЗСУ Міністерства оборони України бойових дій у ніч з 30.11.2014 року на 01.12.2014 року за участі підрозділів ЗСУ на території м.Донецьк та його околицях не було. У задоволенні позову просив відмовити. Представник відповідача 2 у своїх письмових запереченнях проти позову заперечував. Зазначив, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що матеріальну та моральну шкоду йому було завдано саме внаслідок дій відповідача та з його вини. 23.12.2015 рішенням Шевченківського районного суду м. Києва відмовлено у задоволенні позовних вимог. 16.03.2016 ухвалою Апеляційного суду м. Києва рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23.12.2015 залишено без змін. 01.04.2020 постановою Верховного Суду скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23.12.2015 та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16.03.2016, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції на новий розгляд. Підставою скасування рішень попередніх інстанцій, на думку Верховного Суду, є те, що суди не встановили всіх обставин справи з урахуванням підстав позову та норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. Так Верховний Суд вважає, що суди не надали належну оцінку, чи спричинена позивачу шкода та її розмір підтверджені належними та допустимими доказами, які є достатніми та достовірними, не визначилися із заявленими підставами позову та їх зв`язком із його предметом, не встановили, які обов`язки за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод держава порушила та за порушення яких конвенційних зобов`язань позивач вимагає від держави компенсацію, належним чином не оцінили причини, зміст порушення та зумовлених ним наслідків для потерпілого, чи було з боку держави проведено об`єктивне й ефективне розслідування факту втручання у право позивача мирно володіти своїм майном, а також чи доведено відповідачами дотримання негативного обов`язку не втручатися у вказане право, чи можлива компенсація державою за невиконання позитивного обов`язку на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції за визначеного позивачем складу відповідачів. 05.05.2020 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 10.03.2021 від представника відповідача 2 надійшло клопотання про залучення співвідповідача. 24.03.2021 у судовому засіданні усною ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача 2 надійшло про залучення співвідповідача. 24.03.2021 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача 1 у судовому засіданні проти позову заперечував у повному обсязі, просив відмовити в його задоволенні. Представник відповідача 2 у судовому засіданні проти позову заперечував у повному обсязі, просив відмовити в його задоволенні. Підтримав свої заперечення, подані раніше, додатково зазначив, що не є належним відповідачем по справі. Належним представником у вказаних правовідносинах є Кабінет Міністрів України. Крім того, вказав, що постановою КУ від 02.09.2020 № 767 затверджено Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано збройною агресією РФ. Представник відповідача 3 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] (згідно Договору купівлі-продажу квартири від 26.05.2004). Згідно довідки ТОВ «Текстильник-2005» 01.12.2014 при артобстрілі мікрорайону «Текстильник» в м. Донецьк прямим попаданням реактивного снаряду в квартиру [ADDRESS] вказана квартира була знищена. На даний момент квартира непридатна для проживання до проведення відповідних відновлюваних робіт. Відповідно до Акту обстеження житлового будинку [ADDRESS] , який був пошкоджений під час проведення антитерористичної операції 01.12.2014 була пошкоджена конструкція зазначеного житлового будинку, зокрема: зовнішня блочна стіна, віконні блоки квартири [ADDRESS] , балкона плита квартири [ADDRESS] , а також ушкоджені пластикові склопакети зазначеної квартири (13,4 кв.м.). Відповідно до Акту №10 від 02.12.2014 за результатами обстеження квартири [ADDRESS] , у результаті попадання реактивного снаряда системи «Град» у вказану квартиру, квартира отримала наступні пошкодження: пошкоджена зовнішня капітальна стіна будинку на 70%, знищені всі міжкімнатні панелі, у підлозі утворилася діра, знищена вся побутова техніка, меблі, одяг, дитячі книги, підручники, навчальне приладдя та дитячі іграшки. Трикімнатна квартира повністю знищена і непридатна для життя. Згідно висновку, зробленого оцінювачем [PERSON] , вартість ремонтно-відновлюваних робіт по відновленню квартири позивача станом на 23.02.2015 складає 340 618, 80 грн. Так, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч. 2 ст. 22 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Крім того, відповідно до статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Також згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які на її думку необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів. За змістом статті 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (SARGSYAN v. AZERBAIJAN, № 23656/94, § 129, ЄСПЛ, від 16 червня 2015 року). Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 333; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 131). Правова позиція Європейського суду з прав людини ґрунтується на ствердженні про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок та особисту і майнову безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського миру і порядку, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду. Причому причиною настання шкоди можуть бути будь-які обставини: не тільки теракти, але і, наприклад, масові заворушення. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях також наголошує, що заявник зобов`язані надавати prima facie докази на підтримку своїх скарг відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції щодо знищення майна у контексті збройного конфлікту. У свою чергу, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач вказує, що саме Служба безпеки України, а також Антитерористичний центр при Службі безпеки України повинні відповідати за завдану позивачу шкоду, оскільки снаряд, що влучив у квартиру позивача, належить до українського озброєння. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною першою статті 48 ЦПК України, сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Статтею 50 ЦПК України визначено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки. Згідно частини першої-другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача (або непред`явлення позову до належного відповідача (співвідповідача)) не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. Вказане може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог по суті заявлених вимог. Зазначене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16 (провадження № 14-61цс18). Так, відповідно до положень ст. 170,176 ЦК України, держава здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їх компетенції, встановленої законом. Згідно ст. 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави. Крім того, згідно до ч. 2 ст. 48 ЦПК України, позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Згідно ч. 4 ст. 58 ЦПК України, держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника. З наведених положень вбачається, що держава бере участь у справі не через будь-який орган державної влади, який існує в Україні, а саме через відповідний орган державної влади згідно його компетенції, повноважень, цілей створення, завдань та функцій. Згідно з положеннями ст. 4 Закон України «Про боротьбу з тероризмом», організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами. Суб`єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є: Служба безпеки України, яка є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю; Міністерство внутрішніх справ України; Національна поліція; Міністерство оборони України; центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань; Управління державної охорони України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи. Координацію діяльності суб`єктів, які залучаються до боротьби з тероризмом, здійснює Антитерористичний центр при Службі безпеки України. Положеннями частини першої-другої статті 13 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачено, що при проведенні антитерористичної операції використовуються сили і засоби (особовий склад, спеціалісти, зброя, спеціальні і транспортні засоби, засоби зв`язку, інші матеріально-технічні засоби) суб`єктів боротьби з тероризмом, а також підприємств, установ, організацій, які залучаються до участі в антитерористичній операції, в порядку, визначеному згідно з Положенням, зазначеним у частині другій статті 12 цього Закону. Покриття витрат та відшкодування збитків, що виникли у зв`язку із проведенням антитерористичної операції, здійснюються згідно з законодавством. Крім того, відповідно до п. 8 ст. 7, пп. 1, 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України (БК України), бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України «Про Державний бюджет України». Згідно зі ст. 43 БК України при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Державна казначейська служба України, діяльність якої спрямовується і координується через Міністра фінансів України, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. З огляду на наведене, положеннями чинного законодавства не передбачено, що відповідальність за завдану матеріальну чи моральну шкоду під час проведення антитерористичної операції несе безпосередньо Служба безпеки України, Антитерористичний центр при Службі безпеки України або ж Державна казначейська служба України. Крім того, зазначені органи державної влади, які зазначені в статті 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», є лише суб`єктами, які безпосередньо у межах своєї компетенції здійснюють боротьбу з тероризмом. При цьому, згідно листа Генерального штабу Збройних Сил України Міністерства оборони України №300/1/С/29/22 від 05.06.2015 бойових дій у ніч з 30.11.2014 на 31.11.2014 за участі підрозділів Збройних Сил України на території м. Донецьк та його околицях не було. Обстріли м. Донецьк та його околиць з позицій українських військ, залучених до проведення антитерористичної операції, у тому числі з використанням артилерійського та важкого озброєння, не здійснювалися. Також у вказаному листі зазначено, що з позицій незаконно-озброєних формувань відбувався обстріл з БМ-21 «Град» сил антитерористичної операції, розташованих на 2,5 км західніше н.м. Старогнатівка, з боку н.п. Біла Кам`янка. За таких обставин, позивачем не доведено і того, що шкоду було завдано саме реактивним снарядом Збройних Сил України. З огляду на зазначене, оскільки у судовому засіданні не доведено обов`язку відповідачів відшкодовувати матеріальну шкоду позивачу за обставин, встановлених судом, вимоги в частині відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягають. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Виходячи з наведеного та

Outcome: dismissed