Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-07 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту позивач, [PERSON]І.) звернулась до Валківського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] (далі по тексту відповідач, [PERSON]А.), в якому просить: - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] неповернуті кошти у сумі, еквівалентній 10000,00 доларам США за курсом Національного банку України станом на момент ухвалення рішення у справі, три проценти річних у сумі, еквівалентній 389,00 доларам США за курсом Національного банку України станом на момент ухвалення рішення у справі та проценти за користування позикою у сумі, еквівалентній 4494,00 доларам США за курсом Національного банку України станом на момент ухвалення рішення у справі; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, повязані з наданням правової допомоги (на підставі договору про надання юридичних послуг № 24-17 від 05 травня 2017 року та акту виконаних робіт); - покласти на [PERSON] витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 25.03.2015 року вона з [PERSON] уклала договір позики, відповідно до якого передала відповідачу у борг грошові кошти у сумі 10000,00 доларів США, які відповідач зобов'язався повернути у строк до 25.03.2016 року. Відповідний факт передачі коштів оформлено розпискою власноручно складеною та підписаною відповідачем. У визначені договором позики строки відповідач свої зобов'язання повернути грошові кошти не виконав, на вимоги позивача повернути борг не реагує. В звязку з наявністю боргу позивачем за період з 25.03.2016 р. по 22.06.2017 р. на підставі ст. 625 ЦК України нараховані 3 % річних у сумі 389,00 доларів США та проценти за користування позикою у сумі 4495,00 доларів США. Представник позивача у судове засідання не зявилась, через канцелярію суду подала заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила розгляд справи проводити без її участі. Також, в заяві зазначила, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач, повідомлений належним чином про дату, час та місце проведення розгляду справи, у судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. У відповідності до приписів ст. 224 ЦПК України\~ суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, 25.03.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, який оформлений відповідною розпискою. Відповідно до умов розписки [PERSON] передала [PERSON] у борг грошові кошти в розмірі 10000,00 доларів США, які відповідач зобовязався повернути до 25.03.2016 року (а.с. 48). Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у відповідній постанові від 8 червня 2016 р. у справі № 6-1103цс16. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, якщо при цьому були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи, що відповідач [PERSON] зобов'язання у строки, визначені сторонами, належним чином не виконав, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача боргу у сумі еквівалентній 10000,00 доларів США. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача за період з 25.03.2016 року по 22.06.2017 року нарахованих 3 % річних від простроченої суми на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України у сумі еквівалентній 389,00 доларів США та процентів за користування коштами на підставі ст. 1048 ЦК України у сумі еквівалентній 4495,00 доларів США, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Суд зазначає, що відносини позики вважаються оплатними, якщо їх безоплатний характер прямо не встановлений ЦК, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Відсутність у договорі умови про винагороду не означає, що договір є безоплатним. Свідченням безоплатного характеру договору позики може бути пряма вказівка закону або застереження в умовах договору про його безоплатний характер. В іншому випадку договір вважатиметься оплатним, навіть за відсутності в ньому умов щодо конкретно визначеної суми винагороди. При цьому проценти, визначені ст. 1048 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового обов'язку у вигляді сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених ст. 1048 ЦК України і процентів, що стягуються відповідно до ст. 625 ЦК України, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 1048 ЦК України і сплати трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України, є правомірним. Ця позиція підтверджується практикою Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 29 травня 2013 р. у справі № 6-39цс13). У звязку із простроченням відповідачем сплати суми основного боргу позивачем за період з 25.03.2016 року по 22.06.2017 року нараховано 3 % річних від простроченої суми у розмірі 389,00 доларів США. Перевіривши правильність нарахування 3 % річних, судом встановлено, що вищезазначені нарахування здійснено не вірно, а саме у розрахунку невірно зазначено розрахунковий період, оскільки відповідно до договору позики відповідач зобовязався повернути кошти у строк до 25.03.2016 року, а отже відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання з 26.03.2016 року. За таких обставин 3 % річних підлягає нарахуванню з 26.03.2016 року по 22.06.2017 року, що на суму боргу 10000,00 доларів США складає 373,15 доларів США. На підставі ст. 1048 ЦК України позивачем за період з 25.03.2016 року по 22.06.2017 року нараховані проценти за користування коштами у розмірі облікової ставки НБУ у сумі 4495,00 доларів США. Перевіривши правильність нарахування процентів за користування коштами у розмірі облікової ставки НБУ, судом встановлено, що вищезазначені нарахування здійснено не вірно, оскільки за період з 25.03.2016 року по 22.06.2017 року на суму боргу 10000,00 доларів США проценти за користування коштами складають 4478,55 доларів США. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 3 % річних від простроченої суми та процентів за користування коштами у розмірі облікової ставки НБУ підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня (ч. 1 ст. 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина 4 статті 524 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Згідно зі ст. 524 ЦК України зобовязання має бути виражено у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим, ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України, встановленої для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-79цс14 від 02 липня 2014 року, у справі 6-284цк17 від 01 березня 2017 року). Станом на 08.08.2017 року - день ухвалення рішення, офіційний курс гривні щодо долара США встановлено Національним банком України у розмірі 2578,4907 грн. за 100 доларів США (а.с.46). Таким чином, заборгованість [PERSON] перед [PERSON] за договором позики складає 257849,07 грн. (2578,4907 грн. ? 100 х 10000,00 доларів США), проценти за користування коштами у розмірі облікової ставки НБУ складають 115478,99 грн. (2578,4907 грн. ? 100 х 4478,55 доларів США), та 3 % річних від простроченої суми 9621,64 грн. (2578,4907 грн. ? 100 х 373,15 доларів США), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, серед іншого, належать витрати на правову допомогу. Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. З аналізу зазначених норм вбачається, що правовою допомогою в цивільному процесі визнається допомога правового характеру адвоката або іншого фахівця у галузі права. Крім того, судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу, повинні бути пов'язані тільки з розглядом конкретної цивільної справи, що розглядається судом. Згідно роз'яснень, що містяться у п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано до суду розрахунку витрат та документів на підтвердження понесених витрат, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача витрат по оплаті послуг на правову допомогу. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Питання про стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial