Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-20 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом доПАТ «Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору та договорів застави, мотивуючи свої позовні вимоги наступним. 25.06.2012 року між ним та відповідачем укладено кредитний договір №910.15921. На його думку вказаний договір є недійсним, оскільки банком не було надано йому інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту; не повідомлено про необхідність здійснення в майбутньому витрат за послуги нотаріуса, страхування. Крім того, стверджує, що розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки до договору було надіслано банком через два роки після його укладення. Вказує на те, що кредитний договір носить публічний характер, а не індивідуальний, тому під час його підписання він змушений був погодитися на запропоновані банком умови, будучи позбавленим можливості внести в нього будь-які свої корективи, а відтак, його волевиявлення як сторони правочину не відповідало його ж внутрішній волі. Офертовані банком на офіційному сайті умови не відповідали реальним умовам укладеного із позивачем кредитним договором. Поряд з тим, на його думку несправедливими є умови договору щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання зобов'язань за договором. Пунктом 3 параграфу 9 договору встановлена пеня у розмірі 0,65% від простроченої суми боргу за кожен день прострочення. Таким чином, розмір неустойки - пені, встановлений у спірному кредитному договорі складає: 0,65% (365 днів) = 237,25 %. З огляду на вказане, банком порушено вимоги ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої продавець (виконавець, виробник), не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Крім того, несправедливим є пункт 9 параграфа 10 спірного договору, згідно з яким строк позовної давності для стягнення боргу за Договором встановлюється тривалістю у 5 років. Просить суд визнати недійсним кредитний договір №910.15921 від 25.06.2012 року, укладений між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON]; визнати недійсним договір застави транспортного засобу №910.15921 від 25.06.2012 року укладений між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON]; визнати недійсним договір застави транспортного засобу №910.15921 від 23.07.2012 року укладений між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON]. посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Лаврик Т.Я.; скасувати обтяження на автомобіль марки «SUBARU», реєстраційний номер [NUMBER] накладені на підставі вказаних вище договорів застави. 06 грудня 2017 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, просить суд застосувати наслідки недійсності кредитного договору №910.15921 від 25.06.2012 року шляхом стягнення з відповідача суми грошових коштів, які були сплачені позивачем на виконання кредитного договору вказаного вище, з вирахуванням суми 128521 грн. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 06 вересня 2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 06 грудня 2017 року позовну заяву [PERSON] до ПАТ «Ідея Банк» залишено без розгляду, у зв'язку із повторною неявкою позивача у судове засідання. Однак, вказана вище ухвала скасована постановою Апеляційного суду Львівської області від 08 травня 2018 року, а справу вирішено повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду. У судове засідання позивач не з'явився, однак 21 серпня 2018 року від нього надійшла заява про проведення розгляду справи без його участі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, і на підставі частини 3 ст.131 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає, що він не з'явився у судове засідання без поважних причин. З урахуванням ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, оцінивши надані суду докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 червня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк», як кредитодавцем та [PERSON], як позичальником укладено кредитний договір №910.15921 про надання коштів в сумі 128521 грн., на строк 60 місяців, для фінансування купівлі позичальником транспортного засобу марки «SUBARU», моделі Legacy, 2008 року випуску (а.с.6). Крім того, 23 липня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (заставодержатель) та [PERSON] (заставодавець) укладено договір застави транспортного засобу - «SUBARU», моделі Legacy, 2008 року випуску №910.15921, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т.Я. №7272 (а.с.10). Як визначено в статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, тобто на момент укладення спірного договору) передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Матеріалами справи встановлено, що позивач [PERSON] був ознайомлений із усіма умовами спірного кредитного договору. Зокрема, згідно довідки-повідомлення від 25.06.2012 року, власноручно підписаної позивачем (а.с.30), він підтвердив, що кредитодавець 25 червня 2012 року до підписання кредитного договору надав йому у письмовій формі інформацію про умови кредитування, а саме: можлива сума кредиту - 128521 грн.; строк, на який кредит може бути одержаний: 60 місяців; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі, між зобов'язаннями споживача - готівкова (видача коштів з каси Кредитодавця) та безготівкова (переказ коштів на вказаний клієнтом рахунок одержувача; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; ануїтетна схема погашення кредиту; орієнтовна сукупна вартість кредиту складає 95248,82 грн. Відповідно до п.2 §10 оспорюваного Кредитного договору, Позичальник заявляє та гарантує, що Банк повідомив йому у належній формі і в повному обсязі інформацію, передбачену ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначена інформація йому відома та зрозуміла, з вказаним законом він ознайомлений; він ознайомився з тарифами Банку і згоден з ними; належний йому примірник оригіналу Договору з усіма додатками до нього йому вручено Банком при підписанні Договору, умови даного Договору він вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам. Згідно ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється та включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. Позивачем жодним чином не доведено вчинення Банком дій, що могли б кваліфікуватись як недобросовісна конкуренція а також провадження ним діяльності, спрямованої на введення споживача в оману, та застосування агресивної підприємницької практики. Покликання [PERSON] на те, що він не підписував та не ознайомлювався з Графіком щомісячних платежів спростовуються його копією, з якої вбачається, що такий власноручно підписаний позивачем. Крім того, [PERSON] зазначає, що змушений був сплатити необгрунтовані та необумовлені договором значні суми за надання супутніх послуг (послуги нотаріуса, страхування життя, внесення даних до Реєстру обтяжень рухомого майна). З цього приводу слід зазначити наступне. Як вбачається із умов кредитного договору, Кредит надається для фінансування страхового платежу за страхування життя Позичальника у сумі 2521 грн. Згідно п.4 Графіка щомісячних платежів, позичальник заявляє, що він попереджений Банком про те, що вартість та порядок надання супутніх та інших послуг, інших фінансових зобов'язань Позичальника, які можуть виникати на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України, можуть бути змінені в будь-який момент під час дії Договору. При цьому такі зміни не залежать від Банку, Банк на них не впливає і не може їх передбачити. Крім того, у своїй позовній заяві Позивач стверджує, що оспорюваним Кредитним договором передбачено зміни у витратах, з чим не може погодитись Відповідач, оскільки, як бачається з оспорюваного Кредитного договору, у ньому першочергово закладено не фіксовану, а змінну відсоткову ставку п.1 §1 Кредитного договору, що, у свою чергу, передбачено та обґрунтовано може зумовити у подальшому в процесі виконання Договору зміни у витратах Позичальника. Що стосується покликань Позивача про існування двох договорів застави, то такі не суперечать вимогам чинного законодавства, оскільки один з них укладений у простій письмовій формі 25 червня 2012 року, а другий - посвідчений нотаріально 23 липня 2012 року у відповідності з вимогами ст.ст.577, 584 ЦК України. Покликання позивача на те, що він не отримав копію спірного договору 25 червня 2012 року, спростовуються його ж власноручно підписаною заявою, з якої вбачається, що [PERSON] просить надіслати оригінал кредитного договору на його домашню адресу. За наведених обставин покликання Позивача про невідповідність оспорюваних правочинів загальним вимогам, передбаченим ст.203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, не відповідають дійсності, а відтак відсутні будь-які підстави, передбачені чинним законодавством, для визнання недійсними Кредитного договору та Договору застави, а також, відповідно, для скасування обтяжень, накладених у рамках застави транспортного засобу. Згідно ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Споживач не зобов'язаний сплачувати будь-які інші збори у зв'язку з відкликанням згоди. Кредитодавець зобов'язаний повернути споживачеві кошти, сплачені ним згідно з договором про надання споживчого кредиту, але не пізніше, ніж протягом семи днів. За кожний день затримки повернення споживачу коштів, сплачених ним згідно з договором про надання споживчого кредиту понад установлений строк (сім днів), споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка суми, належної до повернення кредитодавцем. Як встановлено в судовому засіданні, позивач не скористався вказаним вище правом. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В силу вимог ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Окрім того, як на підставу для визнання кредитного договору недійсним позивач покликається на несправедливі пункт 9 параграфа 10 спірного договору, згідно з яким строк позовної давності для стягнення боргу за Договором встановлюється тривалістю у 5 років. Однак, на думку суду, вказана підстава не може бути взята судом до уваги з огляду на таке. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Трирічний строк позовної давності у кредитних відносинах не є абсолютним та може бути збільшений за домовленістю сторін, проте таке збільшення потребує підпису обох сторін (Це підтверджується правовою позицією Верховного Суду України висловленій у постанові від 04 листопада 2015 р. у справі № 6-1926цс15). Оскільки, кредитним договором обумовлено, що строк позовної давності для стягнення боргу за даним договором становить 5 років, позивач був ознайомлений із цією умовою, відтак ця обставина не може бути підставою для визнання такої умови договору недійсною. За статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При укладенні оспорюваного договору сторони передбачали у ньому, усі вимоги законодавства, що стосуються їх чинності встановлені ЦК України та Законом України «Про захист прав споживача». Підставою для визнання договору недійсним є недодержання стороною чи сторонами вимог закону в момент укладення договору. Судом встановлено, що укладення оспорюваного договору відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства. Посилання позивача як на підставу визнання недійсним договору - не ознайомлення з умовами кредитку та не надання у повному обсязі інформації про умови кредитування суд оцінює критично, оскільки у кредитному договорі передбачено умову про ознайомлення сторін з усіма умовами кредитування відповідно до чинного законодавства. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю. Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, суд виходить із того, що [PERSON] звільнений від сплати судового збору на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Outcome: dismissed