Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-24 00:00:00

[PERSON] (далі - позивачка) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі- відповідач) про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] . 22 жовтня 2014 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, а в 2015 році з її дозволу місце проживання відповідача було зареєстроване у вказаній квартирі. 18 серпня 2020 року шлюб між ними розірвано, відповідач не є її членом сім`ї, але продовжує проживати в квартирі, без її згоди, договору найму не укладали, витрат на утримання квартири не несе, а тому створює перешкоди у користування її майном, протиправно та безпідставно продовжуючи користуватись квартирою. Посилаючись на норми ст.ст. 64, 156, 158 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України просить суд усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 21 жовтня 2020 року позов прийнято до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі. Відповідач будучи належним чином повідомлений про надходження позовної заяви та відкриття провадження у справі надіслав до суду відзив, в якому зазначив, що після розірвання шлюбу продовжує періодично мешкати в даній квартирі, оскільки працює у ТОВ «Глухівський кар`єр кварцитів», що розташований в с. Баничі. Спірна квартира була придбана ними під час перебування у фактичних шлюбних відносинах. Оскільки він проживає у спірній квартирі, а припинення сімейних відносин з позивачкою не позбавляє його права користування займаним приміщенням, просить суд відмовити у задоволенні позову. Відповіді на відзив від Позивача у встановлений судом строк не надходило. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 13 ЦПК України, сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивачка є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , право власності на яке було набуте згідно договору купівлі-продажу від 16.06.2004 року (а.с. 7-8). У вказаній квартирі зареєстрований та проживає [PERSON] , тобто відповідач (а.с. 22). Як вбачається, позивачка та відповідач перебували у шлюбі з 22 жовтня 2014 року, у зв`язку з чим останній і був зареєстрований у належній позивачці квартирі. 18 серпня 2020 року шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано (а.с.10). При цьому відповідач продовжує проживає у належній позивачці квартирі, де зареєстровано його місце проживання, що підтверджується довідкою Баницької сільської ради від 29.10.2020 № 02-31/791 Надаючи оцінку доводам позивачки щодо необхідності виселення її колишнього чоловіка з належного їй житлового приміщення суд враховує наступне. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як: - пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; - виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; - абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї. Згідно частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року). Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Тлумачення частини третьої статті 16 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Як з`ясовано, відповідач вселився в квартиру позивачки і набув право користування цією квартирою для проживання, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом з`ясовано, що після розірвання шлюбу позивачки та відповідача останній продовжує проживати в квартирі позивачки фактично не будучи членом її сім`ї, оскільки доказів того, що після розірвання шлюбу позивачка та відповідач ведуть спільне господарство, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, тобто проживають однією сім`єю, суду не надано, при цьому позивачка вказані обставини у позові заперечила. Крім того суду і не надано доказів, що вказана квартира є спільним сумісним майном, тобто була придбана під час фактичних шлюбних відносинах, а отже відповідач вселився до спірної квартири, як член власника житла. Отже судом встановлено, що відповідач користувався спірною квартирою, яка належить позивачці, під час дії сервітуту і на час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення даного сервітуту припинились, суд приходить до висновку про наявність підстав для виселення відповідача з належної позивачці квартири на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічні висновки містяться у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі 235/9835/15-ц від 04 грудня 2019 року. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю. Оскільки позов підлягає задоволенню повністю, при цьому позивачкою було сплачено судовий збір за подання позову у розмірі 840 грн. 80 коп. відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки в якості відшкодування судових витрат на сплату судового збору необхідно стягнути 840 грн. 80 коп. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 грн., то вказана вимога не підлягає задоволенню, оскільки не надано доказів перерахування вказаних коштів адвокату, як то копії банківської квитанції, а власноручно складена адвокатом квитанція не може слугувати доказом понесення таких витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved