Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ленінського районного суду міста Харкова з позовом до [PERSON], в якому просить суд визнати за ним, [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 112,1 кв.м., житловою площею 60,1 кв.м., яке набуте на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER], виданого 06 липня 2009 року Ленінською районною у місті Харкові радою, право власності зареєстроване 31 липня 2009 року Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації». Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він 03 листопада 2005 року уклав договір з Корпорацією «Харківбуд» про пайову участь у будівництві. Відповідно до вказаного договору Корпорація «Харківбуд» зобов'язалася за рахунок пайовика збудувати об'єкт нерухомості - квартиру та передати її у власність [PERSON]. Вказана квартира орієнтовною площею 109,1 кв.м. має розташовуватися у будинку за адресою [ADDRESS] та на плані позначена як квартира 35. У день укладення цього договору Позивачем було сплачено грошові кошти в сумі 565950,00 гривень (п'ятсот шістдесят п'ять тисяч дев'ятсот п'ятдесят) гривень, тобто повну вартість квартири. Шлюб між ним та відповідачкою було укладено значно пізніше - 28 квітня 2007 року, однак внаслідок того, що будівництво житлового будинку та його введення в експлуатацію тривало кілька років, свідоцтво про право власності ним було отримано 06 липня 2009 року, тобто вже під час шлюбу. Позивач стверджує, що відповідач не визнає спірну квартиру особистою приватною власністю [PERSON], у зв'язку з чим, це стало приводом для його звернення до суду з відповідним позовом. У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали, вказали на те, що відповідно до законодавства право власності на квартиру зареєстроване під час перебування Позивача у шлюбі, що автоматично відносить вказану квартиру до спільного сумісного майна подружжя, а отже обмежує право позивача на вільне розпорядження його власністю Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про місце та час розгляду справи була повідомлена належним чином. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що позивачем не доведено наявності факту порушення прав позивача на нерухомість, а отже відсутності підстави для звернення до суду з приводу визнання права власності на квартиру. Зазначив, що [PERSON] не являється належним відповідачем у даній справі, оскільки не вчиняла дій, якими було б порушено право власності позивача. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, 03 листопада 2005 року між [PERSON], ідентифікаційний код [NUMBER], в подальшому, відповідно до договору «Пайовик» та Корпорацією «Харківбуд» в особі Першого віце-президента корпорації «Харківбуд» в особі Алексаняна Едгара Грантовича укладено договір №35 про пайову участь у будівництві. Відповідно до п.1.1 договору Забудовник зобов'язується на власний ризик та за рахунок пайовика збудувати для пайовика об'єкт нерухомості - квартиру та передати її пайовику у строки, визначені договором, а пайовик зобов'язується виконати покладені на нього договором обов'язки, прийняти дану квартиру та оплатити забудовнику за неї грошову суму. Відповідно до п. 1.2, 1.3 договору квартира, що є предметом договору, буде знаходитися в будинку, що, відповідно до проекту, розробленому ООО «Контур-С» буде побудований за адресою [ADDRESS]. Запланований строк здачі житлового будинку до експлуатації - четвертий квартал 2008 року. Квартира характеризується наступними суттєвими ознаками: на плані будівництва житлового будинку визначена як квартира 35, перший під'їзд, дев'ятий-десятий поверх, проектна площа 109,1 кв.м. План квартири міститься в додатку №1 до договору. Відповідно до п. 2.1. договору пайовик на виконання даного договору зобов'язаний сплатити забудовнику грошові кошти в сумі 565950,00 гривень. Відповідно до акту звірки до договору №35 від 03 листопада 2005 року, підписаного 26 січня 2009 року між фізичною особою [PERSON] та корпорацією «Харківбуд» дата повного внесення грошових коштів відповідно до договору - 03 листопада 2005 року. 28 квітня 2007 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, у звязку з чим [PERSON] змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]», що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №1 Харківського міського управління юстиції від 28.04.2007р., серія [NUMBER], актовий запис №554. Таким чином, відповідно до вказаних документів, повну оплату вартості спірної квартири [PERSON] було здійснено у день підписання договору 03 листопада 2005 року, тобто до укладення шлюбу із відповідачкою [PERSON]. Відповідно до ч.3ст.368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, висловленої ним в Постанові від 25 листопада 2015 року № 6-2333цс15, в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року №6-2641цс15, постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 «Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем надано достатні докази на підтвердження того, що квартира [ADDRESS] придбана за його особисті кошти, оскільки повну вартість цієї квартири позивачем було сплачено на підставі договору про пайову участь у будівництві ще до укладення шлюбу з відповідачкою. Вищевикладені обставини підтверджуються доказами наявними в матеріалах справи. Позивач довів факт того, що квартира [ADDRESS] була придбана ним за кошти, які належали йому особисто, у зв'язку з чим, суд дійшов висновку, що вищевказане нерухоме майно є особистою приватною власністю [PERSON]. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідачем та її представником не заперечувалися підстави та час набуття позивачем права власності на квартиру, доказів того, що джерелом грошових коштів, витрачених на придбання спірної квартири, повністю чи частково є спільні кошти подружжя, відповідачем не було надано. Щодо достовірності та належності доказів, наданих позивачем, від відповідача та її представника заперечень не надходило. Стосовно посилання представника відповідача на відсутність підстав для подання позовної заяви, суд зазначає наступне. Ч.2 ст. 68 Сімейного Кодексу України зазначає, що розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таку позицію висловлено Верховним Судом України в Постанові №6-843цс17 від 24 травня 2017 року. Таким чином, право будь-кого з подружжя на поділ майна, належного на праві спільної сумісної власності, законом не пов'язується з порушенням його майнових прав, а є обов'язковою передумовою самостійної реалізації прав власника у майбутньому. Представником позивача було також підтверджено, що з метою продажу вказаної квартири позивач [PERSON] звертався до нотаріуса та в посвідченні відповідного договору йому було відмовлено зважаючи на те, що свідоцтво про право власності на майно [PERSON] було отримано під час перебування у шлюбі та під час перебування у шлюбі зареєстровано його право власності на квартиру, що призводить до презумпції спільності права власності його та Відповідачки на цю квартиру, незважаючи на те, що грошові кошти на її придбання ним було сплачено ще до шлюбу. Судові витрати за клопотанням представників позивача покласти на позивача.

Outcome: approved