Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, вказуючи на те, що 03 лютого 2016 року з відповідачкою укладено письмовий договір позики, згідно розписки [PERSON] позичила в нього грошові кошти в розмірі 50 000 грн. та мала повернути за першою вимогою. Станом на день подачі позову до суду відповідачка борг не повернула, чим порушила взяті на себе зобов'язання, тому позивач просив позовні вимоги задовольнити та стягнути вказану суму заборгованості. В судове засідання позивач не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином. Його представники в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просила їх задовольнити, в подальшому в судові засідання не з'являлись, подали заяви про завершення розгляду справи в їхню відсутність. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов визнала частково в сумі 4 000 грн. [PERSON]вказуючи, що 3 лютого 2016 року [PERSON]передав їй в борг 4 000 грн., оскільки вона хворіла, перебувала на лікуванні, розписку про отримання грошей в сумі 50 000 грн. не підписувала та поставила підпис в розписці за борг в сумі 4 000 грн., де не було написаного тексту, приймала ліки, які впливали на її психічний стан, тому 3 лютого 2016 року підписала чистий аркуш паперу під впливом лікарських препаратів та за вимогою [PERSON] Вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 03 лютого 2016 року [PERSON] уклала з [PERSON] письмовий договір позики, відповідно до якого, позивач передав через [PERSON] відповідачу грошову суму в розмірі 50 000 грн. під 5% річних, що підтверджується розпискою, наявною в матеріалах справи, написаної в присутності свідків, згідно якої [PERSON] зобов'язувалась за першою вимогою повернути грошові кошти, факт підпису нею вказаної розписки відповідач [PERSON] підтвердила в суді. Вимогами ч. 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Частиною 1 статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В ст. 610 ЦК України зазначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договірпозики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладений між [PERSON] та [PERSON] 03 лютого 2016 року в письмовій формі, на підтвердження укладення договору позики та його умов позивач представив розписку позичальника, яка посвідчує як укладення договору позики так і передання відповідачу позикодавцем вказаної в розписці грошової суми в розмірі 50 000 грн. Факт отримання грошових коштів та свого підпису в борговій розписці в присутності свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] 3 лютого 2016 року не заперечувала відповідач [PERSON] в суді, проте стверджує, що їй передано тільки 4 000 грн., а не 50 000 як вказано в розписці В судовому засіданні 20 грудня 2017 року [PERSON] судом роз'яснено, що за її клопотанням суд може призначити судово-психіатричну експертизу її психічного стану на час складання розписки договору позики та порядок її призначення, а також порядок призначення судової почеркознавчої експертизи достовірності її підпису в розписці договору позики від 03 лютого 2016 року. Однак вказані клопотання від відповідача та її представника під час розгляду судом справи не надійшли. Тому суд виходить з того, що письмова форма договору внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином. Також після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно матеріалів справи: позивач 2 серпня 2017 року звертався до відповідача з письмовою вимогою про повернення позики, однак вона залишилась не виконана. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В судовому засіданні двічі допитані свідки, які вказані в борговій розписці. Так, свідок [PERSON] в суді підтвердив, що 2 лютого 2016 року [PERSON] передав через нього для [PERSON] 50 000 грн., які він передав [PERSON], коли їх перерахували виявилось що не хватає 4 000 грн., та відповідач [PERSON] сказала що дасть письмову розписку коли їй буде передано ще 4 000 грн., тому на другий день 3 лютого 2016 року в присутності свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] він передав [PERSON] в її житловому будинку в присутності свідків 4 000 грн., яка в присутності свідків перечитала та підписала розписку про отримання боргу в сумі 50 000 грн. від [PERSON] Вказані обставини підтвердив свідок [PERSON] в суді та вказав, що був запрошений [PERSON] в якості свідка та 2 лютого 2016 року в приміщення сільської ради с. Бурилове Кривоозерського району 46 000 грн. по договору позики були передані [PERSON] від [PERSON] в присутності свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки цієї суми було недостатньо, тому 4 000 грн. їй були передані [PERSON] 3 лютого 2016 року та [PERSON] в присутності свідків підписала боргову розписку. Свідок [PERSON] в суді підтвердив, що 3 лютого 2016 року в житловому будинку відповідача, [PERSON] передав [PERSON] 4 000 грн. та він підписав розписку про отримання [PERSON] боргу. Ці обставини підтвердив свідок [PERSON] в суді, який також підтвердив свій підпис в розписці про отримання боргу. В судовому засіданні 20 грудня 2017 року відповідач [PERSON] посилалась на те, що в день надання розписки про отримання боргу 3 лютого 2016 року хворіла, приймала ліки, які впливали на її психічний стан, тому не розуміла значення своїх дій, перебувала під впливом [PERSON] та підписала чистий аркуш паперу під впливом, однак суд не може взяти ці твердження до уваги. Так, згідно даних довідки Кривоозерської центральної районної лікарні від 15 грудня 2017 року № 01-07/1295, [PERSON] 26 лютого 2016 року зверталась до лікаря-психіатра, та взята під консультативний нагляд, з 12 лютого 2016 року по 14 лютого 2016 року перебувала на стаціонарному лікуванні з діагнозом «хронічний панкреатит в стадії загострення», але не лікувалась, оскільки самостійно покинула відділення. З жовтня по грудень 2017 року взагалі за медичною допомогою до лікарів не зверталась. Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі, внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним, тобто він є оспорюваним. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, що встановлені частинами першою?третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тому суд виходить з того, що зазначені доводи відповідача про оспорювання договору позики належними доказами не підтверджені. Розглядаючи справу суд, враховуючи заперечення відповідача [PERSON] проти пред'явленого позову 12 квітня 2018 року виніс ухвалу та роз'яснив їй положення ч. 1 ст. 1051 ЦК України, що позичальник має право оспорити договір позики на тих підставах, що грошові кошти або речі насправді не були одержані нею від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором, та що відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України відповідач зобов'язаний надати суду дані, що договір позики було укладено під впливом або для приховування іншого договору. Враховуючи, що [PERSON] не надала доказів, що договір позики вчинено під тиском, тобто наведені нею обставини ґрунтуються на припущеннях, оскільки належних доказів психічного впливу на нею при складанні договору позики-розписки вона не надала, не пред'являла позову до суду про оскарження договору позики з підстав укладення його під впливом насильства, тому суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню в повному обсязі Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума по оплаті судового збору в сумі 640 грн. На підставі ст.ст. 202, 207, 526, 530, 610, 625, 640 1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: approved