Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

[PERSON] , звернувся до Енергодарського міського суду Запорізької області з первинною позовною заявою до відділу державної реєстрації Енергодарської міської ради, Енергодарської державної нотаріальної контори (а.с.2-4), замінивши відповідачів по якій на державного реєстратора відділу державної реєстрації Енергодарської міської ради Станіславську Т.О., державного нотаріуса Енергодарської державної нотаріальної контори, клопотанням від 27.05.2020 р. (а.с.84-86) та предмет позову, заявою від 01.06.2020 р. (а.с.88а-88а-зворот), які було задоволено ухвалами суду від 17.06.2020 р. (а.с.95-95зворот, 93-93зворот), просить суд: припинити обтяження речових прав, а саме: арешт на квартиру [ADDRESS] та скасувати державну реєстрацію обтяження речових прав, арешт на квартиру [ADDRESS] , запис про обтяження №31878759 від 02.06.2005 р. В обґрунтування вимог позовної заяви зазначає, що в червні 2019 року, під час реєстрації права власності на кооперативну квартиру [ADDRESS] , він випадково дізнався про те що на неї накладено арешт, який був внесений 06.06.2019 р. реєстратором Виконавчого комітету Енергодарської міської ради Станіславською Т.О., а перед цим 02.06.2005 р. Енергодарською державною нотаріальною конторою на підставі, як зазначено в реєстрі, ухвали Нарсуда Жовтневого району. За зверненням до Жовтневого районного суду м.Запоріжжя, отримав інформацію відповідно до якої з 2004 року по 2006 рік [PERSON] , які відповідач по будь-якій цивільній справі не зареєстрований та відсутні дані на підставі якої у 2005 році був накладений арешт на майно. Вважає, що запис № 31878759 від 02.06.2005 р. та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47221958 від 06.06.2019 р. про накладення арешту на квартиру [ADDRESS] були внесені помилково, так як у 2005 році народних судів не існувало Крім того вказує, що до червня 2019 року у нього не було оформлено право власності на квартиру. Запис про накладення арешту порушує його права як власника розпоряджатися квартирою, у зв`язку з чим він звернувся до суду з даним позовом. В судове засідання представником позивача [PERSON] , за ордером (а.с.113), адвокатом Тарасовим Д.О. було надано письмову заяву про розгляд справи 27.05.2021 р. без участі позивача та представника, позовні вимоги підтримав (а.с.143). В судове засідання відповідач: державний нотаріус Енергодарської державної нотаріальної контори, завідувач Жебелюк В.А. не з`явилась, клопотань, або заяв про відкладення розгляду справи до суду не надала. У відзові на позовну заяву, просить суд розглядати справу без її участі, заперечує проти задоволення позову (а.с.101-102). Свої заперечення обґрунтовує тим, що відповідно до законодавства, державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі рішення суду щодо обтяжень речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили. Позивач просить захистити своє право власності скасувавши запис про обтяження, рішення про накладення якого нотаріусом не приймалось, а було лише виконано функцію реєстратора, а отже нотаріус у даній справі не може бути відповідачем. В судове засідання відповідач: державний реєстратор Відділу державної реєстрації Енергодарської міської ради Станіславська Т.О. не з`явилась, заяв або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надала. Проти задоволення вимог позову заперечує про що зазначила у відзові на позовну заяву (а.с.37-40). Свої заперечення обґрунтовує тим, що нею, державним реєстратором відділу державної реєстрації ЕМР, на підставі заяви про\~державну реєстрацію\~речових прав\~та обтяженьвід 01.06.2019 р. та документів, які були долучені до зазначеної заяви було проведено державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна: квартиру [ADDRESS] за фізичною особою [PERSON] . Під час розгляду заяви від 01.06.2019 р., перед прийняттям рішення №47221958 від 06.06.2019 р. про проведення державної реєстрації права власності за зазначеним суб`єктом права власності, також були використані відомості, які містяться у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, та Державному реєстрі іпотек та було виявлено, що Єдиному реєстрі\~заборон відчуження\~об`єктів нерухомого\~майна,\~є запис про\~арешт нерухомого\~майна №2037075\~від02.06.2005 р., який накладено на зазначену квартиру на підставі ухвали народного суду Жовтневого району (архівний номер: 20251452АР102, архівна дата: 27.06.2000 11:07:00, дата виникнення: 05.08.1998, №реєстра: 59642-104, внутр. №9401683С27Р1282С2Р51). Оскільки Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, запис про арешт нерухомого майна №2037075 від 02.06.2005 р. було перенесено до нового розділу №1846061023125 відкритого в Державному реєстрі прав на квартиру [ADDRESS] . Вирішуючи питання про можливість розгляду справи у відсутності учасників справи, які не з`явились, суд вважає необхідним зазначити наступне. За положеннями ст.129 Конституції України, ст.2 ЦПК України, одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку відповідно до положень ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справи, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи та їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (Правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 24.01.2018 р. у справі №907/425/16). Враховуючи зазначене, відсутність підстав для відкладення слухання справи визначених ч.2 ст.223 ЦПК України, а також те, що на думку суду, наявні у справі матеріали є достатніми для її вирішення, з метою дотримання балансу інтересів усіх учасників справи та дотримання розумних строків її розгляду, приходжу до висновку про можливість розгляду справи у відсутності учасників справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази відповідно до положень ст.89 ЦПК України, суд дійшов наступного висновку. За змістом статей\~15\~та\~16 ЦК України\~кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 4 ЦПК України\~передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (Правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 р. у справі № 338/180/17-ц (провадження № 14-144цс18). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 р. у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив правовий висновок про те, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. принципу справедливості розгляду справи судом. Змагальність цивільного судочинства нівелює можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до положення пунктів 1, 2, 4 частини 1 статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Як зазначено позивачем та не заперечується іншими учасниками справи, позивач ставить питання щодо зняття арешту з майна, а саме: квартири [ADDRESS] , яке, як вважає позивач, належить йому на праві власності, при цьому, заявляючи вимоги до відповідачів: державного реєстратора Відділу державної реєстрації Енергодарської міської ради Станіславської Т.О., державного нотаріуса Енергодарської державної нотаріальної контори. Як вбачається з даних зазначених у відомостях про державну реєстрацію обтяжень Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державному реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.7-7зворот), Відповіді з Енергодарської державної нотаріальної контори Осипчук І.О. від 07.11.2019 р. (а.с.17-17зворот), в Єдиному реєстрі заборон відчуження майна міститься запис №2037075 від 02.06.2005 р. про накладення арешту на квартиру [ADDRESS] (далі квартира), вчинений на підставі ухвали народного суду Жовтневого району (архівний номер: 2025145ZАР102, архівна дата: 27.06.2000 11:07:00, дата виникнення: 05.08.1998, №реєстру 59642-104, внутр.№9401682С27F1282С2F51), пр що також зазначає у своєму відзові на позовну заяву державний реєстратор Станіславської Т.О. (а.с.38). При цьому, в Реєстрі заборон відчуження та арештів Енергодарської державної нотаріальної контори за 1988-2004 роки, форма №2, справа №03-3, наряд 2-36 також міститься запис про вчинення нотаріальної дії №24 від 05.08.1998 р. на підставі рішення та/або ухвали, постанови Жовтневого районного суду м.Запоріжжя про арешт майна [PERSON] , спростування чого суду надано не було. Позивач не заперечує, що запис №2037075 від 02.06.2005 р. про накладення арешту на квартиру, який він просить суд скасувати, вчинено на підставі ухвали суду, як про це вказано у відомостях про державну реєстрацію обтяжень Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державному реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.7зворот). Відповідно до абзаців 1, 2, 4 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 27.01.2005 р. (чинній на дату внесення відомостей), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень; Державний реєстр прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обмеження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна; Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб у межах повноважень визначених законом. Відповідно до абзацу 10 частини 1 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 27.01.2005 р., підставою для держаної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є рішення дуду стосовно речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, що набрали законної сили. Згідно приписів частини 1 статті 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 27.01.2005 р., державна реєстрація обмежень речових прав на нерухоме майно проводиться органом державної реєстрації прав на підставі, у тому числі, ухвали або рішення суду. Клопотань про витребування відповідної ухвали суду позивачем не заявлялось. Посилання позивача на відсутність ухвали з 2004 р. по 2006 р. в Жовтневому районному суді м.Запоріжжя, на підтвердження чого надано відповідь із суду (а.с.9), суд вважає безпідставним, оскільки як вбачається з вищезазначеного, відповідна ухвала на підставі якої було накладено обтяження на квартиру, була винесена у 1998 році, що не спростовано позивачем. Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції закону від 04.07.2012 р., нотаріус є спеціальним суб`єктом на якого покладається функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України «Про нотаріат», частиною 1 якого визначено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Виходячи з норм Закону України «Про нотаріат», у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивача. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями. Відповідно до приписів п.п.4.1. п.4 Глави 15 Розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 (далі Порядок №296/5), накладання заборони щодо відчуження майна реєструється нотаріусами в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій та реєстрі для реєстрації заборон відчуження нерухомого та рухомого майна, арештів, накладених на майно судами, слідчими органами, і реєстрації зняття таких заборон та арештів. Відповідно до п.п.5.1 п.5, п.п.6.1 п.6 Глави 15 Розділу ІІ Порядку №296/5, нотаріус знімає заборону відчуження майна за рішенням суду та в інших випадках, передбачених законом. Про зняття заборони, а також про зняття судовими або слідчими органами та органами державної виконавчої служби накладеного ними арешту на майно нотаріус робить відповідні відмітки в реєстрі для реєстрації заборон і арештів та в алфавітній книзі обліку заборон відчуження і арештів нерухомого майна. Велика Палата Верховного Суду у пункті 36 постанови від 04.09.2018 р. у справі №823/2042/16 (провадження №11-377апп18) дійшла висновку про те, що спір про скасування запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно (пункт 36). Відповідно до частини 2\~статті 48 ЦПК України\~позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості\~\~позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 р. у справі № 523/9076/16-ц, від 20 .06.2018 р. у справі № 308/3162/15-ц, від 21.11.2018 р. у справі № 127/93/17-ц,\~від 12.12.2018 р. у справі № 372/51/16-ц, від 12.12.2018 р. у справі № 570/3439/16-ц, від 30.01.2019 р. у справі №\~552/6381/17, від 13.03.2019 р. у справі № 757/39920/15-ц, від 27.03.2019 р. у справі № 520/17304/15-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 р. у справі №823/2042/16, провадження №11-377апп18 зроблено висновок, що належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного суду у постанові від 01.04.2020 р. у справі №520/13067/17, провадження №14-397цс19, позовні вимоги щодо скасування державної реєстрації права власності не можуть бути звернені до реєстратора, а звертаються до особи, яка порушує право власності. Проте, позивачем не зазначено та судом не встановлено особу та підстав за яких накладено обтяження на квартиру. При цьому, позивач зазначає і на те, що до червня 2019 року у нього не було оформлено право власності на квартиру, а отже за відсутності відповідних доказів, є неможливим і встановлення судом того чи порушувались права позивача проведенням реєстрації обтяжень на підставі ухвали суду від 05.08.1998 р. Разом з цим, як встановлено судом, державним нотаріусом не приймалось рішення про накладення обтяження на квартиру, як і не приймалось такого рішення державним реєстратором Станіславскою Т.О., а отже, за встановлених підстав вони не можуть бути відповідачами. Відповідно до ч.1, ч.2\~ст.51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. За змістом\~ст.51 ЦПК України, належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. Відповідних клопотань з метою з`ясування всіх обставин, до суду позивачем не заявлялось, як і не заявлялось позивачем клопотань про заміну неналежних відповідачів на належного. Суд, з урахуванням принципу диспозитивності, не має права, у тому числі, самостійного відшукання доказів та проведення заміни неналежного відповідача на належного з власної ініціативи. Позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення, невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаними ним відповідачами. При цьому, заявлені позовні вимоги до неналежних відповідачів не можуть бути задоволені судом, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача). Відповідно до правових висновків викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 р. у справі №523/9076/16-ц\~\~(пункт 40), від 21.11.2018 р. у справі №127/93/17-ц (пункт 50),\~\~від 12.12.2018 р. у справі №570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12.12.2018 р. у справі №372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30.01.2019 р. у справі\~\~№552/6381/17 (пункт 39), пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.\~Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Враховуючи, що позовні вимоги пред`явлено до неналежних відповідачів, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Разом з цим, суд роз`яснює, що пред`явлення позову до неналежних відповідачів не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Відповідно до положень п.6 ч.1 ст.264, п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України, при ухваленні рішення, суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, про що зазначає у резолютивній частині рішення. Відповідно до вимог ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до положень ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до\~ч.2\~ст.141\~ЦПК України,\~інші судові\~витрати,\~пов`язані\~з розглядом\~справи,\~покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати розподілу не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed