Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, пені та трьох відсотків річних. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 29.09.2016 року він уклав договір позики з відповідачем [PERSON] на суму 3410 євро, яку останній зобов`язувався повернути до 30.10.2016 року. Зазначає, що у разі несвоєчасного повернення боргу відповідач зобов`язався виплатити позивачу пеню в розмірі 10% від суми боргу за кожен місяць протермінування. \~ \~ \~ \~Проте, до цього часу відповідач зобов`язання по договору від 29.06.2016 року не виконав. \~ \~ \~ \~ На підставі наведеного просить суд, стягнути з [PERSON] в його користь суму боргу за договором позики в розмірі - 3410.00 євро, три відсотки річних що становить 299,05 євро, а також 11\~935.00 євро пені. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 18 листопада 2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач до судового засідання подав суду заяву про слухання справи у його відсутності, просить суд позов задовольнити. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи, про що в матеріалах справи міститься розписка про отримання судової повістки. Відзиву та будь-яких заяв, клопотань про розгляд справи без його участі на адресу суду не надходило. Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності сторін по наявним матеріалам справи. У відповідності до вимог ч.2 ст.247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За погодженням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 29.09.2019 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 3410 євро, а останній зобов`язався повернути борг до 30.10.2016 року. Крім того, у разі несвоєчасного повернення боргу відповідач зобов`язався виплатити позивачу пеню в розмірі 10% від суми боргу за кожен місяць протермінування. Про укладення між сторонами вказаного договору позики свідчить розписка, складена відповідачем [PERSON] (а.с. 32). Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Судом встановлено, що на день розгляду даної справи відповідач [PERSON] борг за договором позики від 29.09.2016 року позивачу не повернув. \~ \~ \~ \~Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача 3410 Євро згідно розписки від 29.09.2016 року підлягає до задоволення. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. \~ \~ \~ \~Із розписки про отримання коштів від 29.09.2016 року вбачається, що відповідач зобов?язаний був повернути кошти до 30.10.2016 року. Оскільки, на час звернення із позовом до суду зобов?язання не було виконане, суд вважає підставними позовні вимог про стягнення з відповідача трьох відсотків річних в сумі 299,05 євро. Згідно ч. 1\~ст. 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно ч. 2\~ст. 549 ЦК України\~штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Згідно умов договору позики сторони домовилися, що в разі невиконання чи неналежного виконання позичальником грошових зобов`язань, позикодавець має право вимагати від позичальника сплати неустойки (штрафу) в розмірі 10% від суми позики, за кожен місяць порушення грошових зобов`язань. Зважаючи на те, що відповідач мав виконати зобов`язання 30.10.2016 року, вимога про стягнення нарахованої пені за прострочення виконання зобов`язання, що становить 11935.00 євро також підлягає до задоволення. \~ \~ \~ \~При цьому при стягненні боргу в іноземній валюті суд виходить з наступного. Статтею 99 Конституції України\~встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192\~ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Відповідно до статті 524\~ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533\~ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14 446цс18), а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц. У спірному договорі позики від 29.09.2016 року зобов`язання виражене у валюті - євро. Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 15644,05 євро за офіційним курсом НБУ не вбачається. \~ \~ \~ \~Таким чином, згідно договору позики від 29.09.2016 року з відповідача на користь позивача підлягає стягненню основний борг - 3410 євро, три відсотки річних - 299,05 євро пеня 11\~935,00 євро. Крім того, позивачем понесено документально підтвердженні витрати на професійну правничу допомогу на суму 4\~000 грн., які у відповідності до вимог ст.ст. 137, 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі (а.с. 13-16). Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, а тому слід стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 4\~248,81 грн.

Outcome: approved