Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду до [PERSON] , третя особа: виконавчий комітет Суворовської районної у м. Херсоні ради, про визначення місця проживання дитини та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позову посилався на те, що він проживав з відповідачем без реєстрації шлюбу, за час спільного проживання у них народились діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З 2015 року між сторонами припинені сімейні стосунки. У зв`язку з тим, що відповідач чинила перешкоди у спілкуванні позивача з дітьми - виконавчий комітет Суворовської районної у м. Херсоні ради рішенням №21 від 10.02.2017 року визначив спосіб участі у вихованні дітей. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 13.04.2018 року [PERSON] усунуто перешкоди у спілкуванні з сином [PERSON] та визначено спосіб участі у вихованні дитини шляхом встановлення часу для побачень. У зв`язку з невиконанням відповідачем [PERSON] вказаного рішення суду, [PERSON] звернувся з відповідною заявою до правоохоронних органів. Вважає, що мати і батько мають рівні права у вихованні дитини, просить визначити місце проживання сина з ним, а також стягнути моральну шкоду у розмірі 30000,00 грн. Ухвалою від 09.11.2018 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 08.02.2019 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив з додатками, у якому вважала позов необгрунтованим, просила у його задоволенні відмовити (а.с. 100-108). 11.03.2019 року позивачем надано відповідь на відзив на позовну заяву (а.с. 109-111). 12.03.2019 року ухвалою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник у судовому засіданні надали пояснення аналогічним тим, що викладені у позові, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити позов. Відповідач надала пояснення відповідно до зазначеного в запереченнях на позовну заяву , позов не визнала у повному обсязі, просила у його задоволенні відмовити. Представник третьої особи заперечувала проти задоволення позову, надала висновок від 10.05.2019 року №68, яким визначене за доцільне проживання дитини разом з матір`ю [PERSON] , яка є відповідачем у справі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані сторонами письмові докази, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що Позивач має сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 17.4.2007 року (а.с. 13). Зі свідоцтва про народження [NUMBER] від 06.10.2009 року убачається, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є сторони у справі [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14). [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 24.05.2012 року (а.с. 15). Рішенням виконавчого комітету Суворовської районної у м. Херсоні ради №21 від 10.02.2017 року Позивачеві визначено спосіб участі у вихованні сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 27). Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 13.04.2018 року [PERSON] усунуто перешкоди у спілкуванні з сином [PERSON] та визначено спосіб участі у вихованні дитини шляхом встановлення часу для побачень (а.с. 32). 01.10.2018 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження щодо виконання вказаного рішення суду. З матеріалів справи встановлено, що з приводу виконання рішення виконавчого комітету Суворовської районної у м. Херсоні ради №21 від 10.02.2017 року та рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 13.04.2018 року позивач неодноразово звертався до правоохоронних органів. З наданої відповідачем характеристики Херсонської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №30, де навчається [PERSON] , убачається, що вихованням та навчанням останнього займається його мати [PERSON] , батько [PERSON] , за час навчання дитини батьківські збори не відвідував (а.с. 102). [PERSON] на праві приватної власності належить кв. [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою №154506746 від 30.01.2019 року (а.с. 105). За місцем проживання відповідач [PERSON] характеризується позитивно (а.с. 106). 21.12.2015 року рішенням Суворовського районного суду м.Херсона стягнено аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі ј частини доходу щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку починаючи 0 05.10.2015 року і до досягнення дитиною повноліття. Визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] (а.с. 108). З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у ВП №50451219 вбачається, що станом на січень 2019 року [PERSON] має заборгованість, у зв`язку з тим, що не сплачує аліменти на утримання сина [PERSON] , загальною сумою 48447,16 грн. (а.с. 103). З акту обстеження умов проживання [PERSON] від 20.02.2019 року за адресою проживання [ADDRESS] , вбачається, що квартира потребує поточного ремонту. Для виховання та проживання дитини не створено умови. Відсутнє місце для приготування уроків, відпочинку, не має окремого спального місця. За даною адресою проживає [PERSON] разом з сином [PERSON] , [INFO] (а.с. 113) За адресою місця проживання [PERSON] , а саме: [ADDRESS] умови проживання задовільні, для дитини створені усі умови, [PERSON] має окрему кімнату. Донька проживає разом з матір`ю в іншій кімнаті. Для виховання та проживання дітей створені усі необхідні умови, про що свідчить акт обстеження умов проживання від 20.02.2019 року (а.с. 114). З висновку виконавчого комітету Суворовської районної у м. Херсоні ради - органу опіки та піклування Суворовського району м. Херсона від 10.05.2019 року убачається, що в інтересах дитини, враховуючи створення матір`ю необхідних умов для виховання та розвитку дитини є доцільним визначення проживання дитини разом з матір`ю [PERSON] (а.с. 169). Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У ст. 141 СК України та ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Згідно зі статями 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікаваної Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27.09.1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. У ч. 1 ст. 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. П. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 року (заява № 2091/13) у справі «М. С. проти України» стверджується, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини судом беруться до уваги ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність малолітньої дитини до кожного з них, вік дитини, психологічний стан дитини та стан її здоров`я, сталі соціальні зв`язки, які склалися на момент розгляду спору, стан місця проживання дитини, можливість створення дитині умов для виховання та розвитку, та інші обставини, що мають істотне значення, що підтверджені доказами у справі. Так, у частині 4 статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Участь органів опіки та піклування обумовлена в першу чергу інтересами дитини, та необхідністю проведення актів обстеження умов проживання як батька, так і матері, та дачі свого висновку щодо рекомендацій та доцільності визначення місця проживання дитини з одним з батьків. Висновок органів опіки долучається до матеріалів справи та не має для суду наперед встановленого значення. Частина статті 19 СК України визначає, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд, при винесенні рішення, в більшості випадків керується висновком органу опіки та піклування, проте може відступити від нього, адже суд оцінює усю сукупність доказів, та звертає увагу про прихильність дитини. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Зокрема, зібрані докази по справі свідчать про те, що відповідач піклується про дитину, бере участь у духовному та фізичному розвиткові; у відповідача наявне упоряджене жиле приміщення, створено умови належного виховання та розвитку дитини. За бажанням малолітнього мати не заперечує щодо спілкування з батьком. Статтею 89 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому, як правильно вважала колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Позивач [PERSON] не довів належними та допустимими доказами, що мати своїми діями шкодить розвиткові дитини або належним чином не виконує свої батьківські обов`язки. Обставин, за яких дитина не могла б проживати з матір`ю судом не встановлені. Суд погоджується з висновком виконавчого комітету Суворовської районної у м. Херсоні ради - органу опіки та піклування Суворовського району м. Херсона від 10.05.2019 року, яким визначене за доцільне проживання дитини разом з матір`ю [PERSON] . Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що відсутні підстави про визначення постійного місця проживання дитини з батьком, і що саме це буде якнайкраще відповідати інтересам дитини, отже в ції частині позов . Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості ( ч. 3 ст. 23 ЦК України). Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за №4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно п.п.2 п.5 зазначеної Постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивач ні чим не обґрунтовує вимоги про моральну шкоду, зокрема, не надав доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що стали наслідком дій позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено - судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правову допомогу, позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed