Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-28 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Макарівської селищної ради (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Держгеокадастру у Київській області про визнання недійсним рішення органу виконавчої влади про передачу земельної ділянки у приватну власність фізичним особам, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку. В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що відповідно Договору дарування домоволодіння від 13.04.2004 року, [PERSON] (мати позивачки) подарувала, а [PERSON] , прийняла у дар житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходяться в [ADDRESS] . Позивач, на підставі зазначеного Договору дарування домоволодіння, 30.11.2004 року зареєструвала право власності на вказаний житловий будинок в Макарівському бюро технічної інвентаризації, реєстраційний номер 3792609. Після дарування зазначеного житлового будинку, [PERSON] , і в подальшому проживала в будинку до день своєї смерті - [INFO] . Після смерті матері, позивачка у документах [PERSON] , знайшла Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 321526, виданий на підставі рішення Ніжиловицької сільської ради від 25.11.2004 року № 14-XXІV на земельну ділянку загальною площею 0,250 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, з кадастровим номером - 3222785801:01:025:0005. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010700600015. Тобто, покійна [PERSON] , проживаючи в будинку по [ADDRESS] , який не належав їй на праві приватної власності з 13.04.2004 року, на підставі рішення Ніжиловицької сільської ради від 25.11.2004 р. № 93-14-ХХІV, 16.03.2007 р. отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 321526 загальною площею 0,250 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. На даний час позивачка обмежена у здійсненні свого права на оформлення права власності на належну їй земельну ділянку на якій розташований житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] , який належить їй на праві приватної власності. Тому, позивач просить суд: -визнати незаконним та скасувати рішення Ніжиловицької сільської ради Макарівського району Київської області, від 25 листопада 2004 року №93-14- XXIV скликання, в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо передачі у власність [PERSON] земельної ділянки, загальною площею 0,250 га, із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд [ADDRESS] ; -визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 321526 від 16 березня 2007 року, виданий на підставі рішення Ніжиловицької сільської ради Макарівського району Київської області від 25 листопада 2004 року № 93-14-XXIV, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Макарівським районним відділом земельних ресурсів за № 010700600015, що виданий громадянці [PERSON] на земельну ділянку площею 0.250 га, кадастровий номер 3222785801:01:025:0005 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд в [ADDRESS] ; - Державній службі України з питань геодезії, картографії та кадастру скасувати запис № 010700600015 від 16.03.2007 року в Книзі записів державної реєстрації державних актів на право приватної власності на землю щодо земельної ділянки загальною площею 0,250 га, кадастровий номер 3222785801:01:025:0005, цільове призначення земельної ділянки - будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка розташована по [ADDRESS] . Акт виданий на підставі рішення Ніжиловицької сільської ради Макарівського району Київської області, від 25 листопада 2004 року №93-14-XXIV скликання. Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 08.07.2021 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 26.08.2021 р., яке відкладено на 30.09.2021 р., встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, третій особі - строк для подання письмових пояснень щодо позову або відзиву. 01.09.2021 р. р. від відповідача надійшов відзив, разом з клопотанням про поновлення строку на його подання. Ухвалою суду від 30.09.2021 р. визнано поважними причини пропуску відповідачем строку для подання відзиву та його поновлено, відзив прийнятий судом та приєднаний до матеріалів справи. У відзиві відповідач вказав, що позовні вимоги селищна рада не визнає, просила відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. У відзиві відповідач посилавсь на те, що [PERSON] було подано заяву про надання дозволу на розроблення технічної документації на земельну ділянку значно раніше, ніж укладений між нею та її дочкою [PERSON] договір дарування від 13.04.2004 року, як і формування вказаної земельної ділянки. Позивачем доказів того, що [PERSON] зверталась до Ніжиловицької сільської ради з повідомленням про наявність укладеного договору дарування від 13.04.2004 та призупинення процесу приватизації земельної ділянки не надано. Також, ані [PERSON] , ані [PERSON] орган місцевого самоврядування про наявність вказаного договору дарування не повідомили, а тому підстави для визнання незаконним та скасування рішення Ніжиловицької сільської ради від 25.11.2004 р. № 93-14-XXIV відсутні. В той же час, доказів того, що [PERSON] отримала вказану земельну ділянку у спадщину не надано, що виключає відсутність інших спадкоємців, які могли отримати вказану земельну ділянку у спадщину. У випадку наявності інших спадкоємців та документів, що підтверджують отримання вказаної вище земельної ділянки у спадок іншими спадкоємцями, визнання недійсним рішення органу виконавчої влади про передачу земельної ділянки у приватну власність фізичним особам та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку порушить права інших осіб. Ухвалою суду від 30.09.2021 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 29.10.2021 р., встановлено позивачу строк для подачі відповіді на відзив - 5 днів з дня отримання даної ухвали, а відповідачу - строк для подачі заперечень на відповідь на відзив - 5 днів з дня її отримання. Від позивача надійшла відповідь на відзив, яка прийнята судом та приєднана до матеріалів справи. У відповіді на відзив позивач вказав, що викладене відповідачем у відзиві не спростовує обставин викладених позивачем у позові, а тому просила позовні вимоги задовольнити. Заперечень відповідача на відповідь на відзив до суду не надходило. У судове засідання 29.10.2021 р. позивач та її представник не з`явилися, в позові просили розглянути справу у їх відсутність. Відповідач у судове засідання 29.10.2021 року свого представника не направив, подав клопотання про розгляд справи за відсутності представника. Третя особа у судове засідання свого представника не направила, своїм правом на подання письмових пояснень щодо позову або відзиву не скористалася. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин дійшов наступних висновків. Відповідно Договору дарування від 13.04.2004 року, позивач [PERSON] є власником домоволодіння, що знаходяться в [ADDRESS] (а.с. 18). Право власності на вказане домоволодіння позивач зареєструвала 30.11.2004 р. в Макарівському бюро технічної інвентаризації, реєстраційний номер 3792609 (а.с. 19). Так, з вказаного договору дарування судом встановлено, що [PERSON] (мати позивачки (а.с. 15-17) подарувала, а [PERSON] , прийняла у дар житловий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS] . Як вказала позивач, та що не заперечив відповідач, після дарування зазначеного житлового будинку, [PERSON] , і в подальшому проживала у вказаному будинку до дня своєї смерті - [INFO] [PERSON] , доглядала свою матір, похоронила її за власні кошти, що підтверджується довідкою Ніжиловицької сільської радою Макарівського району Київської області 06.02.2016 року № 35 (а.с. 21). Відповідно свідоцтву про смерть серії [NUMBER] виданого Макарівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції Київської області, [INFO] померла [PERSON] (а.с. 20). З рішення Ніжиловицької сільської ради від 25.11.2004 р. № 93-14-XXIV, встановлено, що Ніжиловицька сільська рада вирішила: затвердити технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадянам України для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, для ведення особистого селянського господарства в с. Ніжиловичі, Макарівського району, Київської області. Передати безоплатно у власність земельні ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та для ведення особистого селянського господарства в селі Ніжиловичі громадянам України, згідно з додатком. Громадяни, які одержали земельні ділянки у власність повинні використовувати їх за цільовим призначенням, дотримуватися вимог Земельного Кодексу України. Надати дозвіл на виготовлення державних актів на право приватної власності на землю громадянам України згідно з додатком (а.с. 22). На підставі рішення Ніжиловицької сільської ради від 25.11.2004 р. № 93-14-XXIV, [PERSON] 16.03.2007 р. виготовлено Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 321526, відповідно до якого остання є власником земельної ділянки площею 0,250 га, кадастровий номер 3222785801:01:025:0005, цільове призначення земельної ділянки - будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка розташована по [ADDRESS] (а.с. 23). Із наданих відповідачем документів на підтвердження своїх заперечень у відзиві, судом встановлено СПД [PERSON] виготовлялась технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадянам України для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства в с. Ніжиловичі Макарівського району Київської області, в тому числі і на земельну ділянку площею 0,250 га, кадастровий номер 3222785801:01:025:0005, яка розташована по [ADDRESS] (а.с. 56-73). Вирішуючи даний спір суд виходить з наступного. Щодо строку позовної давності слід вказати наступне. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Відтак, суд приймає доводи позивача, що позивачка про своє порушене право дізналася тільки 04.02.2019 року після смерті матері [PERSON] , а тому строк звернення до суду не пропущено. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Вимоги ч. 2 ст. 373 ЦК України передбачають, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно закону. Відповідно до ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Згідно вимог ч. 2 ст. 90 ЗК України, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно ч. 1 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою ст. 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України). У правовій позиції Верховного Суду України, яка висловлена судом в постанові від 04 червня 2014 року (справа №6-46 цс 14), відповідно до статі 126 (в редакції чинній до 05.03.2009 року), статей 152, 155 ЗК України державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень та цивільно - правових угод. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. На момент здійснення нотаріальної дії щодо посвідчення договору дарування домоволодіння від 13.04.2004 року не було передбачено Законом норми обов`язкової продажі земельної ділянки на якій розташований будинок з по господарськими будівлями. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України). Згідно з частиною 1 статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Правова позиція ВСУ у справі №6-841цс16: При застосуванні положень статті 120 ЗК України в поєднанні з нормою статті 125 цього Кодексу слід виходити з того, що в разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Відповідно до статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Відповідно норми зазначеного закону, за позивачкою перейшло право користування земельною ділянкою 13.04.2004 року. Як зазначено у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.01.2021 у справі № 318/1274/18: При відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таким чином позовні вимоги про визнання недійсним рішення органу виконавчої влади про передачу земельної ділянки у приватну власність фізичним особам, скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку, запису про державну реєстрацію права власності, є належним способом захисту права позивачки, за захистом яких вона звернулася до суду. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 321526 від 16.03.2007 року, який виготовлено на ім`я [PERSON] , на якій розташований житловий будинок з господарськими будівлями належний на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору дарування від 13.04.2004 року, підлягає скасуванню. Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до частини першої статті 2 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Тож, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем належними та допустимими доказами доведено ті обставини на які вона посилалася як на підставу свої вимог, відповідачем їх не спростовано, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсується за рахунок держави, оскільки позивач звільнений від їх сплати і відсутні особи, які їх понесли. Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved