Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, покликаючись на те, що мають різні характери, кардинально різні погляди на життя, сім'ю, виховання дитини, не розуміють один одного, втратили почуття любові та поваги один до одного, внаслідок чого між ними виникають непорозуміння, які переростають в сварки та конфлікти. [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду був судом належним чином повідомлений, подав письмову заяву з проханням позов задоволити, оскільки наданий судом, термін для примирення, не дав позитивних результатів. Представник позивача, згідно договору від 22.07.2014 року, [PERSON] позов підтримав повністю, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просить позов задоволити. [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча про день та час розгляду справи була належним чином повідомлена, клопотання про розгляд справи у її відсутності, не подала, явку свого представника чи уповноваженої особи в судове засідання, не забезпечила. Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі сторін, представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до ст. ст. 169, 224 ЦПК України вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів. Вислухавши представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. На підставі ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони зареєстрували шлюб 07.06.2012 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Буського районного управління юстиції Львівської області, що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER], актовий запис № 27 від 07.06.2012 року. Судом встановлено, що сторони після одруження виїхали на роботу за кордон, на даний час проживають в Швеції. Від подружнього життя мають сина [PERSON] - [PERSON], [INFO]. Встановлено що сімейне життя у сторін не склалося через те, що в них різні характери, різні погляди на сімейні відносини, ведення спільного господарства, формування та розподілу сімейного бюджету навчання та виховання дитини, вони не розуміють один одного, втратили почуття поваги і любові один до одного, що й призвело до розпаду сім'ї. Відповідач з позовними вимогами не погодилася, про що подала письмову заяву, просить суд зберегти сім'ю та зазначила, що від шлюбу у них народився син, тому вона не працює, отримує соціальну допомогу, одна вони проживають разом в одному будинку. Частиною 2 статті 3 СК України встановлено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Сторонам, двічі, надавався термін для можливого примирення (ухвала Буського районного суду від 03.11.2014 р. та ухвала цього ж суду від 03.02.2015 року), однак позивач наполягає на розірванні шлюбу, оскільки такий не дав позитивних результатів. Відповідно до ст.112 Сімейного Кодексу України, п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи особливий характер сімейних відносин а також те, що збереження шлюбу можливе лише на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Детально вивчивши й оцінивши мотиви розлучення, повно і всебічно з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, приймаючи до уваги пояснення сторін, суд вважає, що конфлікт між сторонами носить стійкий характер, їх шлюб розпався, причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає до задоволення. Майнового спору сторони не мають. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розлучення, відповідачці залишити прізвище «[PERSON]».

Outcome: approved