Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку. Позовні вимоги мотивує тим, що він відповідно до договору купівлі-продажу від 07.11.2007 року став власником гаража № [NUMBER] , який знаходиться в гаражному кооперативі «Синтетик» у [ADDRESS] . Вказує, що нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці площею 0,0019 га, яка належить [PERSON] , який помер [INFO] . Вважає, що володіючи нерухомим майном набув право власності на земельну ділянку відповідно до ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України та оскільки, спірна земельна ділянка перебуває у власності особи, яка померла, не була включена до спадкової маси, яку успадкувала відповідач, тому змушений звернутись до суду за захистом свого права шляхом визнання права власності на дану земельну ділянку. На підставі наведеного, просить суд визнати за ним право власності на земельну ділянку розміром 0,0019 га кадастровий номер 0710100000:33:015:0127, призначену для обслуговування гаража, яка знаходиться в гаражному кооперативі « Синтетик » ( [ADDRESS] ), що належала [PERSON] , який помер [INFO] , на підставі державного акту про право приватної власності на землю серії ВЛ №1188. Ухвалою суду від 27 травня 2020 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 02 червня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі, розпочато підготовче провадження у справі. Ухвалою суду від 31 серпня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача до судового засідання подав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Відповідач також до судового засідання подала заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги визнала, не заперечила щодо задоволення позову. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України, визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно з частинами першою, четвертою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України, слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній. Судом встановлено, що згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ВЛ №1188, земельна ділянка загальною площею 0,0019 га для обслуговування гаража, яка розташована на території [ADDRESS] » належить [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 13, 64). На даній земельній ділянці знаходиться гараж № [NUMBER] , який згідно договору купівлі-продажу від 07 листопада 2007 року належить позивачу [PERSON] (а.с. 4-12). В обґрунтування своїх вимог, позивач вказував на ту обставину, що оскільки, земельна ділянка за адресою [ADDRESS] призначена для обслуговування гаражу, тому він, як власник вказаного гаражу набув право власності на спірну земельної ділянки на підставі ст. 377 ЦК України. Однак, суд вважає такі доводи безпідставними, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належати спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Згідно з ч. 1 ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Із матеріалів справи вбачається, що після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , відкрилась спадщина на спадкове майно (а.с.62-106). Судом встановлено, що 01 грудня 2014 року спадкодавець [PERSON] склав заповіт, згідно якого заповів належне йому майно відповідачу [PERSON] (а.с. 71). Спадкоємець за заповітом [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] шляхом подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Інших спадкоємців за заповітом та законом немає (а.с. 62-106). Як вбачається з матеріалів спадкової справи, спірна земельна ділянка не була охоплена заповітом, а тому на даний час вона входить до складу спадщини за законом після смерті [PERSON] , права на яку не оформлені в установленому законом порядку. Відповідно до норм ст. 1218, ч. 5 ст. 1268, ч. 3 ст. 1296 ЦК України, в їх системному зв`язку, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже, спірна земельна ділянка, як спадкове майно, на даний момент належить відповідачу [PERSON] як спадкоємиці за законом після смерті [PERSON] . Відтак, позивач не позбавлений можливості, після оформлення відповідачем спадкових прав на спірну земельну ділянку, шляхом укладення відповідних правочинів, переоформити право власності на землю на своє ім`я. За таких обставин, суд не вбачає підстав для визнання права власності на земельну ділянку за позивачем, оскільки, посилання позивача на порушення його прав, як власника гаража та необхідність застосування вимог ст. 377 ЦК України є передчасними та необґрунтованими. Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за передчасністю та безпідставністю вимог.

Outcome: dismissed