Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні квартирою №132 по вул. Симоненка, 41 в м.Івано-Франківську, мотивуючи тим, що вказана квартира набута за час перебування з відповідачкою в шлюбі, а отже є обєктом спільного користування. 10.01.2015 року відповідачка поміняла замки у вхідних дверях квартири та викинула особисті речі позивача на вулицю, незважаючи на те, що тоді йшов дощ. На даний момент позивач проживати у спірній квартирі немає змоги, так як не може до неї уввійти. Відповідачка такими діями чинить йому перешкоди у користуванні вказаною вище квартирою, проживає там та не впускає у квартиру позивача. У звязку з цим він змушений був звернутись до суду із вказаним позовом. У судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали з мотивів викладених в позовній заяві. Просили позов задоволити. Крім цього позивач вказав, що 11 та 13 січня 2015 року не зміг потрапити до квартири, одразу викликав працівників міліції про що було складено відповідні протоколи про адміністратинві правопорушення і лише після того зателефонував до дружини. З січня місяця 2015 року до квартири жодного разу не приходив, хоче відкрити вхідні двері квартири своїми ключами, а тому для цього йому потрібне судове рішення. Відповідачка, представник відповідачки в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Відповідачка суду пояснила, що позивача не було вдома близько місяця та лише 7-8 січня 2015 року він приїхав додому, зібрав свої речі і нічого не пояснивши пішов із дому. Через три тижні вона дізналася від знайомих, що він поїхав відпочивати. Крім цього, вказала, що позивач не одноразово приходив додому в нетверезому стані, в присутності дітей, наносив їй тілесні ушкодження, образи, а тому, не зясовувала куди він пішов. Твердження позивача про те, що у вхідних дверях квартири поміняні замки не відповідає дійсності, так як замки вона не міняли, як і не викидала його речей на вулицю. В період часу з січня місяця 2015 року до сьогодні позивач жодного разу не зателефонував та не приходив додому. Тільки тітки позивача приходили до неї і звинувачували її, в тому, що вона вигнала чоловіка із дому. Представник відповідачки зазначив, що дії позивача щодо виклику працівників міліції були спрямовані на те, щоб зафіксувати факт неможливості потрапити у квартиру та притягнути відповідачку до адміністративної відповідальності. На підставі вищенаведеного, просили в задоволенні позовних вимог відмовити. Свідки [PERSON], [PERSON], які є тіткою та хресною мамою позивача відповідно, суду повідомили, що відповідачка не піклується про свого чоловіка, а в січні 2015 року вигнала його із дому та привезла йому на роботу його особисті речі. З грудня 2014 року - січня 2015 року позивач додому більше не приходив, а проживає у своїй квартирі. Заслухавши пояснення учасників процесу, повно та обєктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Як вбачається із копії довідки від 05.03.2015 року №114 виданої начальником ЖЕО Сервіс-Житло власником квартири [ADDRESS] міської ради є [PERSON]. Окрім неї у вказаній квартирі прописані: [PERSON], [INFO] - дочка, [PERSON], [INFO] - дочка, [PERSON], [INFO] - чоловік(а.с.30). Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Стаття 9 Житлового кодексу визначає, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. В судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] міської ради придбана сторонами за час шлюбу, а тому є обєктом спільного користування, що сторонами не оспорюється, а отже відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позивач на підтвердження факту вчинення відповідачкою перешкод у користуванні квартирою посилається на постанову Івано-Франківського міського суду від 17.02.2015 року, в якій зазначено, що [PERSON] не впустила чоловіка до помешкання, оскільки, боялась за свою безпеку, позаяк він наносить їй тілесні ушкодження. Однак, як вбачається із копії вищезазначеної постанови, провадження в справі відносно притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ч.1 ст. 173-2 КУпАП закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення (а.с.47). Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.03.2015 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а постанову Івано-Франківського міського суду від 17.02.2015 року щодо [PERSON] без змін (а.с.52-54). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставити. Будь-яких інших доказів щодо вчинення відповідачкою перешкод у користуванні квартирою позивачем суду не надано. Окрім того, судом встановлено, що позивач свідомо з січня місяця 2015 року не йде до своєї квартири [ADDRESS] міської ради. Даний факт був підтверджений в судовому засіданні як наданими поясненнями позивача так і поясненнями його свідків та відповідачки. А отже, твердження, що відповідачка чинить йому перешкоди у користуванні квартирою є надуманими та безпідставними. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є необгрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 391 Цивільного кодексу України, ст. ст. 9 Житлового кодексу,

Outcome: dismissed