Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до Публічного акціонерного товариства КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що 20 січня 2014 року між Позивачем та Відповідачем будо укладено депозитний договір №SAMDNWFD0070062554400 відповідно до якого Позивач розмістив на рахунках Відповідача 27000 доларів США на шестимісячний термін по 20 липня 2014 року з виплатою 9% річних, з періодом нарахування відсотків за вкладом за 1 місяць. У зв'язку з закінченням терміну розміщення депозитного вкладу позивач звернулася до відповідача із заявою від 28.08.2014 року про намір отримати депозитний вклад та нараховані відсотки. Однак Відповідач відмовив повернути Позивачу депозитний вклад надавши на його заяву письмову відповідь, яку Позивач вважає необґрунтованою. З огляду на це позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення грошових коштів за депозитним договором №SAMDNWFD0070062554400 від 20 січня 2014 року у розмірі 27000, 00 доларів США та відсотків нарахованих за договором банківського вкладу №SAMDNWFD0070062554400 від 20.01.2014 року в розмірі 978,65 доларів США. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 03 березня 2015 року позовні вимоги задоволено. Рішення набрало законної сили. На підставі рішення видано виконавчий лист, відповідно до якого державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження, за яким боржнику надано час для самостійного виконання вимог виконавчого документу до 25 червня 2015 року. Проте боржником добровільно вимоги виконавчого документу виконано не було, жодних коштів позивачу повернуто не було. У зв'язку з цим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів, зазначивши на порушені його прав як споживача та просить стягнути з відповідача на його користь відсотки за 2015-2017 роки за депозитним договором у розмірі 6271,40 доларів США та стягнути 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання за депозитним договором від 20 січня 2014 року у розмірі 2090,46 доларів США. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги позову в повному обсязі з викладених у ньому підстав. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив, та пояснив, що вказані вимоги розглянуті Обухівським районним судом Київської області 03 березня 2015 року рішення набрало законної сили ніким не оскаржувалось. За проханням позивача договір банківського вкладу було розірвано. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, 20 січня 2014 року між Позивачем та Відповідачем будо укладено депозитний договір №SAMDNWFD0070062554400 відповідно до якого Позивач розмістив на рахунках Відповідача 27000 доларів США на шестимісячний термін по 20 липня 2014 року з виплатою 9% річних. Рішенням Обухівського районного суду Київської області позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про повернення грошових коштів за депозитним договором та нарахованих відсотків - задовольнити частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) на користь [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER], адреса проживання; [ADDRESS] ) суму депозитного вкладу за договором банківського вкладу№SAMDNWFD0070062554400 від 20.01.2014 року в розмірі 27000 Доларів США та відсотків нарахованих за договором банківського вкладу№SAMDNWFD0070062554400 від 20.01.2014 року в розмірі 978,65 доларів США. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) в дохід держави судовий збір у сумі 3654,00грн.В задоволені решти позовних вимог відмовити. На виконання вказаного рішення видано виконавчий лист, відповідно до якого державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», а тому до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Положення Закону України «Про виконавче провадження» визначають, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб), є сукупністю дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до частини другої ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач посилається на те, що рішенням Обухівського районного суду Київської області про стягнення коштів з Банку за Договором банківського вкладу позовні вимоги задоволено, але воно на час звернення до суду із цим позовом - не виконане, відповідно до правовідносин між ПАТ КБ «ПриватБанк» та Позивачем з приводу затримки виконання рішення суду - виплати суми банківського вкладу не може застосовуватись ст. 625 ЦК України, яка передбачає цивільну відповідальність за невиконання грошового зобов'язання, а повинні застосовуватись положення Закону України «Про виконавче провадження», які регулюють порядок та строки виконання судового рішення та відповідну відповідальність за невиконання судових рішень. Постановою Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 - зазначено, що відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості з заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Статтею 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 Цивільного кодексу України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. ч.3 ст. 1058 ЦК України передбачено, що до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Відповідно до ч.1 ст. 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Клієнт не має права без згоди обтяжувача за домовленістю з банком чи односторонньо, у тому числі шляхом односторонньої відмови від виконання зобов'язання, розривати договір банківського рахунка чи вчиняти інші дії, що мають наслідком припинення договору, у разі якщо майнові права на грошові кошти, що знаходяться на відповідному рахунку, є предметом обтяження, якщо інше не передбачено умовами обтяження. Правочини, вчинені з порушенням цієї вимоги, є нікчемними. Заява на оформлення вкладу передбачає пролонгацію строку дії договору.Строк дії договору визначений до 20.07.2014 року, але позивач звернувся із заявою про видачу депозитного вкладу 28.08.2014 року, відтак договір вкладу був пролонгований до 20.12.2014 року, а заявою Позивача від 28.08.2014 року розірваним достроково. Договір банківського вкладу не містить визначеного розміру процентної ставник за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов'язань за цим договором після закінчення терміну його дії. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). ч.1 ст. 1070 ЦК України говорить про те, що за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Згідно зі ст. ст. 76, 89 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів). Суд знаходить обставини, зазначені позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог в частині стягнення частини процентів за договором банківського вкладу та 3% річних не доведеними і у зв'язку з цим не вбачає підстав для задоволення даної позовної вимоги. Так, в позові при розрахунку процентів за користування вкладами позивачами не зазначено час останньої виплати Банком процентів позивачам, відповідних доказів не надано. Вирішення даної цивільної справи в частині позовних вимог про стягнення 3% річних та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення в цій частині неможливе без надання суду належних розрахунків та додаткових пояснень з приводу порядку нарахування 3% річних на ввесь період дії договору. Суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів та обґрунтувань того, що нарахування та стягнення 3% річних повинно відбуватись з моменту підписання та дії основного договору коли відбувалось нарахування процентів за вкладом. Також позивач не надав до суду детального розрахунку відсотків, у зв'язку з чим не довів суму відсотків яка підлягає стягнення за зазначений період. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки суд ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed