Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), з вимогами: - визнати недійсною відмову позивача від прийняття спадщини на користь відповідача, складену 15.09.2014; - стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами. [PERSON] була матір`ю позивача та відповідача. За життя [PERSON] склала заповіт, згідно якого усе належне їй майно заповіла сину позивача [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, а після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшли житловий будинок по [ADDRESS] із земельною ділянкою площею 0,62 га, а також житловий будинок по [ADDRESS] із земельною ділянкою площею 0,60 га і земельні паї площею 5,3495 га. Оскільки на момент смерті [PERSON] позивач була непрацездатною особою, а тому вона мала право на обов`язкову частку у спадщині. Разом з тим, відповідач дізнавшись про заповіт [PERSON] , розпочав наполегливо пропонувати позивачу відмовитись від прийняття спадщини на його користь, а саме на один із заповіданих житлових будинків. Позивач стверджує, що користуючись її хворобливим станом здоров`я та здійснюючи на неї постійний психологічний тиск, відповідач примусив позивача написати заяву про відмову від прийняття своєї обов`язкової частки в спадщині на його користь. Отже, позивач під час відмови від прийняття спадщини своєї матері [PERSON] на користь відповідача, не була здатна повністю усвідомлювати свої дії та керувати ними, а тому її волевиявлення не було вільним і не відповідало її внутрішній волі. Викладені обставини послугували підставою для звернення до суду. До Липовецького районного суду надійшла вищевказана цивільна справа на підставі розпорядження голови Іллінецького районного суду Вінницької області від 28.04.2020 згідно приписів п. 2 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, яке мотивоване тим, що в Іллінецькому районному суді неможливо утворити склад суду для розгляду даної справи, так як головуючі судді по даній справі заявляли самовідводи. Ухвалою Липовецького районного суду від 13.05.2020 прийнято до провадження дану цивільну справу та призначено її розгляд у загальному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. Також, з нотаріальної контори було витребувано матеріали спадкової справи [PERSON] . Відповідач подав до суду відзив із запереченнями проти позову. Відповідач обґрунтовує свої заперечення наступними обставинами. Згідно позову зазначено, що нібито відповідач примусив позивача написати заяву про відмову від прийняття своєї обов`язкової частки в спадщині на його користь, однак таке твердження є надуманим та необґрунтованим. Зазначена заява позивача була оформлена в присутності нотаріуса, а тому відповідач не міг впливати на волевиявлення позивача. Крім того, позивач не подала до суду висновок судово-психіатричної експертизи про те, що вона, під час написання заяви про відмову від прийняття спадщини на користь відповідача, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Також, позивач не змогла пояснити, чому протягом строку для прийняття спадщини [PERSON] , не було відкликано заяву з оскаржуваною відмовою. Разом з тим, позивач приховала той факт, що після смерті [PERSON] , інші її спадкоємці відмовилися від своєї частки у спадщині на користь відповідача. Отже, вимога позивача є надуманою, з огляду на що відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову. Позивач подала до суду відповідь на відзив, у якому зазначено, що вона та її брат відповідач, а також інший брат [PERSON] домовились про розподіл спадщини їх матері [PERSON] . Таким чином, [PERSON] відмовився від спадщини, а позивач та відповідач домовились про передачу останнім земельного паю позивачу в замін на один із житлових будинків. Під час написання відмови позивача від прийняття спадщини на користь відповідача, нотаріус поспішно ставилася до процедури здійснення нотаріальної дії, але все ж після підписання заздалегідь виготовленої заяви про відмову від прийняття спадщини, відповідач виконав умови домовленого між позивачем обміну та передав останній документ про право власності на земельний пай. Однак у подальшому оформити право власності на землю не представлялось за можливе, через обман відповідача. Відповідач подав до суду заперечення щодо відповіді на відзив у яких зазначено, що під час оформлення заяви позивача про відмову від прийняття спадщини, нотаріусом було дотримано порядку вчинення нотаріальної дії, а позивачу було роз`яснено наслідки її відмови від прийняття спадщини. До судового розгляду спір між сторонами не врегульовано. Ухвалою суду від 27.04.2021 закрито підготовче провадження в справі та призначено її до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити повністю з огляду на зазначені у позові аргументи та докази. Крім того, позивач зазначила суду, що звернення її з позовом до відповідача було обумовлено образою зі сторони останього. Позивач стверджує, що під час оформлення заяви про відмову від прийняття своєї обов`язкової частки в спадщині на користь відповідача, він користуючись хворобливим станом здоров`я позивача ввів її в оману, про яку вона усвідомила лише в 2019 році. У судовому засіданні відповідач та його представник просили суд відмовити у задоволенні позовної вимоги за її безпідставності та з огляду на доводи, які були зазначені у відзиві та інших заявах по суті. Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази, а також з`ясувавши під час судового засідання позиції сторін, встановив наступні фактичні обставини. [PERSON] була матір`ю позивача та відповідача, що підтверджується свідоцтвами про народження останніх (а.с. 8, а.с. 141), з урахуванням змін у прізвищі позивача внаслідок укладення шлюбу, що засвідчується відповідним свідоцтвом (а.с. 86). За життя [PERSON] склала заповіт від 05.01.1994, згідно якого усе належне їй майно заповіла сину позивача [PERSON] (а.с. 147). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про її смерть (а.с. 9), а після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшли житловий будинок по [ADDRESS] із земельною ділянкою площею 0,62 га, а також житловий будинок по [ADDRESS] із земельною ділянкою площею 0,60 га і земельні паї площею 5,3495 га (а.с. 144). Оскільки на момент смерті [PERSON] позивач була непрацездатною особою, що підтверджується її пенсійним посвідченням (а.с. 10), а тому вона мала право на обов`язкову частку в спадщині. Разом з тим, судом встановлено, що згідно заяви нотаріальним органам від 15.09.2014 позивач відмовилась від належної їй частки спадкового майна, яке залишилось після смерті [PERSON] , на користь відповідача, а також її було роз`яснено, що така відмова є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана протягом строку, встановленого для прийняття спадщини (а.с. 131). Аналогічну заяву від 15.09.2014 було подано іншим спадкоємцем [PERSON] (а.с. 130). У свою чергу відповідач, згідно його заяви від 23.09.2014, прийняв спадщину після смерті [PERSON] (а.с. 129). Однак, постановою державного нотаріуса Немирівського державної нотаріальної контори Вінницької області від 19.11.2015 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через наявність у спадковій справі заповіту [PERSON] від 05.01.1994 на користь [PERSON] (а.с. 168). Останній, на час відкриття спадщини з [PERSON] не проживав і з заявою про прийняття спадщини в передбачений законом шестимісячний строк не звертався, а тому, відповідно до ст. 1268 ЦК України спадщину не прийняв. Крім того, судом було встановлено, що згідно рішення Немирівського районного суду Вінницької області, сину позивача [PERSON] визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини [PERSON] , яка склала на нього заповіт від 05.01.1994, однак таке рішення суду було скасоване згідно постанови Вінницького апеляційного суду від 10.05.2019 (а.с. 212-214). Зазначену постанову суду було залишено без змін відповідно до постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 25.07.2019, справа 140/1867/15-ц. Таким чином, з огляду на встановлені судами вищих інстанцій обставини, відповідач являється непрацездатним, так як з 01.01.2007 є інвалідом третьої групи загального захворювання, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12 ААА F570464 від 19.12.2016 та пенсійним посвідченням [NUMBER], у зв`язку з чим він на час смерті [PERSON] мав право на обов`язкову частку у спадщині. Разом з тим, щодо своєї відмови від прийняття належної їй частки спадкового майна позивач стверджує, що користуючись її хворобливим станом здоров`я та здійснюючи на неї постійний психологічний тиск, відповідач примусив позивача написати заяву про відмову від прийняття своєї обов`язкової частки в спадщині на його користь. Позивач зазначає, що під час відмови від прийняття спадщини вона не була здатна повністю усвідомлювати свої дії та керувати ними, а тому її волевиявлення не було вільним і не відповідало її внутрішній волі. У судовому засіданні позивач зазначила суду, що звернення її з позовом до відповідача було обумовлено образою зі сторони останнього, і що під час оформлення заяви про відмову від прийняття своєї обов`язкової частки в спадщині на користь відповідача, він користуючись хворобливим станом здоров`я позивача ввів її в оману, про яку вона усвідомила лише в 2019 році. У судовому засіданні відповідач та його представник просили суд відмовити у задоволенні позовної вимоги за її безпідставності. Суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як визначено у ст.ст. 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.ст. 1233-1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною нездатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. В силу вимог ч. 1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Крім того, як визначено приписами ч. 1 та ч. 5 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Судом було встановлено, що за життя [PERSON] склала заповіт згідно якого усе належне їй майно заповіла сину позивача [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. Оскільки на момент смерті [PERSON] позивач була непрацездатною особою, а тому вона мала право на обов`язкову частку в спадщині. Разом з тим, судом встановлено, що згідно заяви нотаріальним органам від 15.09.2014 позивач відмовилась від належної їй частки спадкового майна, яке залишилось після смерті [PERSON] , на користь відповідача, а також її було роз`яснено, що така відмова є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. У свою чергу відповідач, згідно його заяви від 23.09.2014, прийняв спадщину після смерті [PERSON] , однак, постановою державного нотаріуса відповідачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через наявність у спадковій справі заповіту [PERSON] на користь [PERSON] . Останній, на час відкриття спадщини з [PERSON] не проживав і з заявою про прийняття спадщини в передбачений законом шестимісячний строк не звертався, а тому, відповідно до ст. 1268 ЦК України спадщину не прийняв. Також, згідно встановлених Вінницьким апеляційним судом у постанові від 10.05.2019 (постанову суду було залишено без змін відповідно до постанови КЦС ВС від 25.07.2019, справа 140/1867/15-ц) обставин, відповідач на час смерті [PERSON] мав право на обов`язкову частку в спадщині. Позивач стверджує, що користуючись її хворобливим станом здоров`я та здійснюючи на неї постійний психологічний тиск, відповідач примусив позивача написати заяву про відмову від прийняття своєї обов`язкової частки в спадщині на його користь. Позивач зазначає, що під час відмови від прийняття спадщини вона не була здатна повністю усвідомлювати свої дії та керувати ними, а тому її волевиявлення не було вільним і не відповідало її внутрішній волі. У судовому засіданні позивач зазначила суду, що звернення її з позовом до відповідача було обумовлено образою зі сторони останнього, і що під час оформлення заяви про відмову від прийняття своєї обов`язкової частки в спадщині на користь відповідача, він ввів її в оману, про яку вона усвідомила лише в 2019 році. Суд зауважує, що згідно з ч. 5 ст. 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Аналогічні положення містяться у роз`ясненнях, що викладені в п. 25 постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». За змістом ст.ст. 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Тлумачення ст. 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абз. 2 ч. 1 ст. 229 ЦК України). Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; що їх наявність не відповідає її волі перебувати у правовідносинах, породжених правочином; невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Відповідно до ст. 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судами встановлено, що позивач 15.09.2014 звернулася до нотаріуса з заявою про відмову від прийняття своєї обов`язкової частки у спадщині на користь відповідача., однак нотаріусом роз`яснено право відкликати цю заяву у строк, встановлений ст. 1273 ЦК України, а також роз`яснено наслідки такої відмови. Суд зауважує, що звертаючись із позовом, позивач у порушення ст.ст. 79, 81 ЦПК України не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту подання останньою заяви про відмову від прийняття спадщини під впливом такого стану здоров`я, який не міг дозволяти усвідомлювати позивачем свої дії чи, як наслідок, обману з боку відповідача. Позивач не довела обставин, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину, не підтвердила наявності умисних дій відповідача. Крім того, згідно заяви нотаріальним органам від 15.09.2014 позивач повідомила, що усвідомлює значення своїх дій та має можливість керувати ними, без застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку інших осіб. На вказаній заяві позивачем власноручно поставлено підпис та написано її прізвище, ім`я та по батькові. Особу встановлено нотаріусом за паспортом громадянина України. Отже, наслідки відмови від прийняття спадщини позивачам були їй зрозумілі, а вказані обставини свідчать про обізнаність позивача зі своїми правами як на прийняття спадщини, так і на відмову від неї. Підписуючи заяву про відмову від спадщини, позивач свідомо позбавила себе права на обов`язкову частку в спадщині на користь відповідача. Правом на відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини позивач не скористалася. Будь-яких належних та допустимих доказів, які б доводили наявність існування обставин та підстав в силу яких позивач просить визнати відмову від прийняття спадщини недійсною позивач не надала. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимога про визнання недійсною відмову позивача від прийняття спадщини на користь відповідача, складену 15.09.2014, не є обґрунтованою та задоволенню не підлягає. Суд, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати керується ч. 1 ст. 133 ЦПК України, згідно якої судові витрати, серед інших, складаються з судового збору та ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Отже, з огляду на те, що у задоволенні позову відмовлено, суд відносить судові витрати понесені позивачем зі сплати судового збору в розмірі 768,40 грн на її рахунок. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed