Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Автозаводського районного суду м. Кременчука із позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 28.04.2007 він передав [PERSON], яка діяла від імені [PERSON], кошти в сумі 170000 грн за продаж квартири №142 по [PERSON], 58 в м.Кременчуці. [PERSON] зобовязувалась протягом місяця з дня отримання коштів переоформити на нього право власності на квартиру. [PERSON] та [PERSON] ухилялись від виконання взятих на себе зобов'язань. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 25.04.2008 було задоволено його позов та визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири №142 по [PERSON], 58 в м.Кременчуці та визнано за нам право власності на вказану квартиру. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 23.01.2017 було скасовано рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука та відмовлено у задоволенні його вимог. Позивач вважає,що [PERSON] починаючи з 28 квітня 2007 року без достатньої правової підстави зберігає отримані від нього кошти в сумі 170000 грн. Вказані кошти, на його думку, підлягають поверненню з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат за період з 31.08.2014 по 31.08.2017. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з [PERSON] на його користь кошти в сумі 342431 грн. В судове засідання позивач не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Від його представника надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач повторно в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомляв. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані суду докази, приходить до наступного. Згідно ч.ч. 1,3 ст.237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. В ч.1 ст.238, ч.1 ст.239 Цивільного кодексу України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Судом встановлено, що рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 25.04.2008 по справі №2-2257/08 було задоволено позов [PERSON] та визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири, за яким 28.04.2007 [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру №142 в буд.58 по [PERSON] в м.Кременчуці. Також судом було визнано за [PERSON] право власності на квартиру №142 в буд.58 по [PERSON] в м.Кременчуці. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 23 січня 2017 року було скасовано рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 квітня 2008 року. При розгляді справи Колегією суддів Апеляційного суду Полтавської області було встановлено, що 10 квітня 2007 року [PERSON] видав довіреність ВЕК № 796803, що посвідчена приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрована у реєстрі за № 4886, з якої вбачається, що він уповноважив [PERSON] продати за ціною та на умовах за своїм розсудом належну йому квартиру, що розташована за адресою: м. Кременчук, проспект 50-річчя Жовтня[ADDRESS]. Довіреність була видана з правом передовіри строком до десятого квітня 2010 року. Вказане також підтверджується копією довіреності ВЕК № 796803, посвідченої приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] 10.04.2007. Відповідно до ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Умовами застосування ст.1212 Цивільного кодексу України є: 1) факт набуття майна або збереження його; 2) набуття майна або збереження його за рахунок іншої особи; 3) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який не ґрунтується на законі, або суперечить юридичному змісту правовідношення. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Судом встановлено, що набуття 28.04.2007 [PERSON] через свого представника [PERSON] коштів від [PERSON] в сумі 170000 грн, відбулось в не заборонений цивільним законодавством спосіб і з метою породження в майбутньому між ними цивільних прав та обов'язків сторін договору купівлі-продажу. Отже, враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що в даному випадку стаття 1212 Цивільного кодексу України не може бути застосована. Відповідно до ч.1 ст.2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст.5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. На думку суду, сплачені позивачем кошти в сумі 170000 грн, за своєю природою є авансом, оскільки між сторонами був відсутній договір купівлі-продажу, який би за своєю формою відповідав закону і продавець, в особі свого представника, лише зобов'язався належним чином оформити відносини, що виникли між [PERSON] та [PERSON]. За таких обставин, суд вважає, що сплачена [PERSON] сума коштів підлягає поверненню, а тому його вимоги про стягнення з відповідача на його користь коштів в сумі 170000 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо стягнення суми з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних суд відзначає наступне. Згідно ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, вирішальним для застосування положень ст.625 Цивільного кодексу України в даному випадку, є встановлення факту існування між сторонами грошового зобов'язання та факту прострочення його виконання. Згідно ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобовязання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зміст статей 524 та 533 Цивільного кодексу України вказує на те, що грошовим є зобовязання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Враховуючи те, що відповідач не виконав своїх зобов'язань з оформлення договору купівлі-продажу протягом строку, визначеного в розписці, суд вважає, що він був зобов'язаний повернути позивачу кошти в сумі 170000 грн і такі відносини між сторонами є грошовими. Отже, суд дійшов до висновку, що ст.625 Цивільного кодексу України може бути застосованою в даному випадку. Судом було перевірено розрахунок інфляційних втрат, наданий позивачем та встановлено, що інфляційні збитки за період з 31.08.2014 по 31.08.2017 складають 157131,00 грн. Разом із тим, сума відсотків за період з 31.08.2014 по 31.08.2017 становить 15327,95 грн(170000 грн(сума боргу)?3% річних/100%/365 днів?1097 днів). За таких обставин, суд вважає за можливе задовольнити позов [PERSON] в межах заявлених ним позовних вимог та стягнути з [PERSON] на його користь 342431 грн, що складаються із суми боргу(170000 грн), відсотків(15300 грн) та інфляційних збитків(157131 грн). Відповідно до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, які складаються із судового збору в сумі 3424,31 грн.

Outcome: approved