Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова із позовом до Харківської міської ради, третя особа КП «Харківський вагоноремонтний завод», в якому просить стягнути з відповідача суму інфляційних втрат в розмірі 296 324,57 грн. та 3% річних в розмірі 43 570,49 грн. згідно рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11.02.2019 року у справі № 641/8857/18, суму інфляційних втрат в розмірі 21 270,27 грн. та 3% річних в розмірі 13 649,00 грн. згідно рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16.07.2019 року у справі № 641/3784/19, суму 3% річних за період з 12.02.2020 року по 06.04.2020 року в розмірі 1855,68 грн. через прострочення виконання рішення Господарського суду Харківської області у справі № 922/1165/15. В подальшому позивачем подано до суду заяву, в якій збільшено розмір позовних вимог, в якій також просив стягнути з відповідача суму моральної шкоди в розмірі 200 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 21 квітня 2015 року рішенням Господарського суду Харківської області у справі № 922/1165/15 стягнуто з КП «Харківський вагоноремонтний завод» на користь приватної фірми «Знак» в загальному розмірі 418 101,66 грн., у зв?язку з невиконанням відповідачем зобов?язань з оплати за отриманий товар згідно договору поставки № 240, укладеному 11.10.2010 року між ПФ «Дельта» та КП «Харківський вагоноремонтний завод», договору поставки № 137, укладеному 15.01.2010 року між ДП «УМЕ» та КП «Харківський вагоноремонтний завод», договору поставки № 212, укладеному 25.01.2010 року між ТОВ «Укрінфотех» та КП «Харківський вагоноремонтний завод», договору № 115, укладеному 01.04.2010 року між ТОВ «ЛБЛ» та КП «Харківський вагоноремонтний завод». Рішенням Господарського суду Харківської області від 17.06.2015 року у справі № 922/2910/15 стягнуто з КП «Харківський вагоноремонтний завод» на користь приватної фірми «Знак» суму інфляційних втрат та суму 3% річних за період прострочення розрахунку відповідачем станом на 08.06.2015 року. Між приватною фірмою «Знак» та громадянином [PERSON] 24.02.2016 року було укладено договір про відступлення права вимоги, згідно умов якого приватна фірма «Знак» передала [PERSON] права вимоги до КП «Харківський вагоноремонтний завод» щодо зобов?язань. Між [PERSON] та [PERSON] 12.11.2018 року було укладено договір про відступлення права вимоги, згідно умов якого [PERSON] передав позивачу частину своїх прав кредитора щодо зобов?язань, в тому числі, передав право вимоги від КП «Харківський вагоноремонтний завод» щодо сплати останнім інфляційних втрат та 3% річних у зв?язку з невиконанням ним зобов?язань. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11.02.2019 року у справі № 641/8857/18 стягнуто з КП «Харківський вагоноремонтний завод» на користь позивача суму інфляційних витрат в розмірі 296 324,57 грн. та 3% річних в розмірі 43 570,49 грн. за період прострочення розрахунку станом на 27.11.2018 року в зв?язку з невиконанням ним зобов?язань. На підставі рішення 10.04.2019 року видано виконавчий лист. Постановою Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ?янському та Слобідському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 17.04.2019 року відкрито виконавче провадження № 58915033. Однак до теперішнього часу ніяких коштів державним виконавцем при виконанні виконавчого провадження не стягнуто. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 липня 2019 року у справі № 641/3784/19 стягнуто з КП «Харківський вагоноремонтний завод» на користь позивача суму інфляційних втрат в розмірі 21 270,27 грн. та 3% річних в розмірі 13 649,00 грн. за період прострочення розрахунку станом на 12.05.2019 року в зв?язку з невиконанням ним зобов?язань, на підставі чого був виданий виконавчий лист. Постановою Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ?янському та Слобідському районах м.Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 11.10.2019 року відкрито виконавче провадження № 60268865. Однак до теперішнього часу на користь позивача державним виконавцем при виконанні виконавчого провадження не стягнуто. Листом Міжрайонного ВДВС по Основ?янському та Слобідському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області № 83181 від 26.02.2020 року повідомлено позивача, що при здійсненні виконавчих дій у ВП № 58915033 та у ВП № 60268865 державним виконавцем було накладено арешт на майно та грошові кошти КП «Харківський вагоноремонтний завод», однак ніякого майна та грошових коштів не виявлено. Також повідомлено, що КП «Харківський вагоноремонтний завод» не має рахунків, відкритих в банках та інших фінансових установах України та вказане комунальне підприємство знято з обліку у контролюючих органах. У зв`язку з вищевикладеним у позивача відсутні підстави для сподівань про отримання будь-яких коштів від відповідача та останній вимушений звернусь до суду за захистом своїх порушених прав. Представником відповідача надано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими що не підлягають задоволенню. Рішенням Харківської міської ради від 26.02.2014 року № 1505/14 припинено діяльність КП «Харківський вагоноремонтний завод» шляхом його приєднання до комунального підприємства «Салтівське трамвайне депо». Станом на теперішній час підприємство знаходиться в процесі припинення. Засновником КП «Харківський вагоноремонтний завод» є Харківська міська рада, яка визначила розмір статутного капіталу комунального підприємства в сумі 2 571 078,46 грн. Засновники юридичної особи або власник майна не відповідають за її зобов`язаннями, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями власника або засновника, крім випадків передбачених законодавчими актами чи установчими документами юридичної особи. Зазначає, що в даному випадку первісним кредитором було ПФ «Дельта», новим кредитором - ПФ «Знак», а договори про відступлення права вимоги укладені між ПФ «Знак» і [PERSON] та [PERSON] мають всі ознаки договорів факторингу та відповідно до вимог законодавства не могли вчинятись фізичною особою - позивачем по справі, як таким, що не мав встановленого законом права здійснювати факторингові операції. Вважає, що позивач, звертаючись до суду загальної юрисдикції, не обґрунтовано визначив належність спору суду загальною юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з цивільних правовідносин. Вважає, що Харківська міська рада не повинна нести відповідальність за зобов`язаннями створених нею юридичних осіб, а тому позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Не погоджуючись з позицією відповідача позивачем надано до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що Харківська міська рада як комунальне підприємство здійснював публічну діяльність. Засновником КП «Харківський вагоноремонтний завод» є Харківська міська рада, саме вона здійснювала істотний ступінь контролю за майном КП «Харківський вагоноремонтний завод», оскільки все нерухоме майно було передане Харківською міською радою останньому в господарське відання. Саме Харківська міська рада прийняла рішення щодо припинення КП «Харківський вагоноремонтний завод» шляхом його приєднання до КП «Салтівське трамвайне депо». Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 08.07.2020 року № 406 вилучено з господарського віддання КП «Харківський вагоноремонтний завод» нерухоме майно та передане в господарське відання КП «Тролейбусне депо № 2». Оскільки КП «Харківський вагоноремонтний завод» не мав достатньої організаційної та управлінської незалежності від Харківської міської ради, вона має бути визнана відповідальною за неможливість розрахунку КП «Харківський вагоноремонтний завод» з позивачем. Ухвалою судді від 24.04.2020 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою судді від 06.05.2020 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 09.09.2020 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. В подальшому надав заяву про відкладення судового засідання, призначеного на 28.01.2021 року. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив задовольнити з підстав, зазначених у позові та відповіді на відзив. В подальшому в судовому засіданні 28.01.2021 року заявив клопотання про відкладення розгляду справи. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, в подальшому в судове засідання не з?явився, надав заяву про відкладення розгляду справи. У відповідності до ч.1, 3, 4 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, позивач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за його відсутності за наявними матеріалами справи. Суд, заслухавши вступне слово представників сторін, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Судом встановлено, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11.02.2019 року по справі № 641/8857/18 стягнуто з комунального підприємства «Харківський вагоноремонтний завод» на користь [PERSON] суму інфляційних втрат в розмірі 296 324,57 грн., суму 3% річних в розмірі 43 570,49 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 3 398,95 грн. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16.07.2019 року по справі № 641/3784/19 стягнуто з комунального підприємства «Харківський вагоноремонтний завод» на користь [PERSON] суму інфляційних втрат за грошовими зобов`язаннями в розмірі 21 270,27 грн., суму 3% річних в розмірі 13 649,00 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 768,40 грн. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, рішенням суду від 11.02.2019 року встановлено, що 08.04.2013 р. між ПФ «Дельта» та Приватною фірмою «Знак» укладено договір про відступлення права вимоги, згідно якого ПФ «Дельта» відступила ПФ «Знак» свої права кредитора в обсязі та на умовах, що існують на час укладення цього договору, в тому числі, щодо оплати відповідачем інфляційних втрат та 3 % річних по наступних договорах: за договором № 240; за договором про відступлення права вимоги від 04.04.2013 р., укладеному між ДП «УМЕ» та ПФ «Дельта»; за договором про відступлення права вимоги від 05.04.2013 р., укладеному між ТОВ «Укрінфотех» та ПФ «Дельта»; за договором про відступлення права вимоги від 07.04.2013 р., укладеному між ТОВ «ЛБЛ» та ПФ «Дельта». Між ПФ «Знак» та громадянином [PERSON] 24.02.2016 року укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ПФ «Знак» передала [PERSON] права вимоги до КП «Харківський вагоноремонтний завод» щодо зобов`язань. Між [PERSON] та [PERSON] 12.11.2018 р. укладено договір про відступлення права вимоги, згідно умов якого [PERSON] передав позивачу частину своїх прав кредитора щодо зобов`язань, а саме: право вимоги від КП «Харківський вагоноремонтний завод» щодо сплати останнім інфляційних втрат та 3 % річних в зв`язку з невиконанням ним умов зобов`язань. Доказів виконання вищезазначених рішень Комінтернівського районного суду м.Харкова до суду не надано. Крім того, рішенням Господарського суду Харківської області від 21.04.2015 року по справі №922/1165/15 стягнуто з комунального підприємства «Харківський вагоноремонтний завод» на користь приватної фірми «Знак» 418 101,66 грн. основного боргу, 152 970,41 грн. інфляційних витрат, 34641,32 грн. 3% річних та витрат зі сплати судового збору в розмірі 12 116,00 грн. На виконання вказаного рішення Господарським судом Харківської області видано відповідний наказ від 08.05.2015 року. Рішенням Господарського суду Харківської області від 17.06.2015 року по справі №922/1165/15 стягнуто з комунального підприємства «Харківський вагоноремонтний завод» на користь приватної фірми «Знак» суму інфляційних втрат в розмірі 165 939,47 грн., суму 3% річних в розмірі 2 646,33 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 3 371,72 грн. Ухвалою Господарського суду Харківської області від 05 квітня 2016 року у справі №922/1165/15 задоволено заяву [PERSON] про заміну сторони у виконавчому провадженні № 50317980 - ПФ «Знак» на його правонаступника - [PERSON] щодо виконання наказу Господарського суду Харківської області від 08.05.2015 року у справі №922/1165/15. Доказів виконання вищезазначених рішень Господарського суду Харківської області до суду не надано. Аргументуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що оскільки державним виконавцем встановлено відсутність майна у третьої особи - КП «Харківський вагоноремонтний завод» стягнення у субсидіарному порядку підлягає саме з Харківської міської ради, як його засновника. 28.01.2021 року від позивача надійшла заява, в якій повідомив, що у КП «Харківський вагоноремонтний завод» виявлено майно, на яке згідно постанови державного виконавця ЗВП № 59041956 від 06.07.2020 року накладено арешт. Згідно з статтею 619 ЦК України договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи. Якщо основний боржник відмовився задовольнити вимогу кредитора або кредитор не одержав від нього в розумний строк відповіді на пред`явлену вимогу, кредитор може пред`явити вимогу в повному обсязі до особи, яка несе субсидіарну відповідальність. Рішенням Харківської міської ради від 26.02.2014 р. № 1505/14 припинено діяльність КП «Харківський вагоноремонтний завод» шляхом його приєднання до комунального підприємства «Салтівське трамвайне депо». Згідно відомостей з ЄДРЮО, ФОП та ГФ станом на 06.07.2020 р., КП «Харківський вагоноремонтний завод» на теперішній час знаходиться в процесі припинення. Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань засновником КП «Харківський вагоноремонтний завод» є Харківська міська рада, яка визначила розмір статутного капіталу комунального підприємства в сумі 2 571 078,46 грн. Згідно класифікації організаційно-правових форм господарювання, а також ч.1 ст.63 Господарського кодексу України, комунальним підприємством є підприємство, що діє на основі комунальної власності територіальної громади. Стаття 23 Цивільного кодексу України містить поняття - юридичні особи, якими визнаються організації, що мають відокремлене майно, можуть від свого іменні набувати майнових і особистих немайнових прав і нести обов`язки бути позивачами і відповідачами в суді. Статтею 32 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями належним їй на праві власності (закріпленим за нею) майном, якщо інше не встановлено законодавчими актами. Засновники юридичної особи або власник її майна не відповідають за її зобов`язаннями, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями власника або засновника, крім випадків, передбачених законодавчими актами чи установчими документами юридичної особи. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про власність» створена власником юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями всім закріпленим за нею майном, на яке відповідно до закону лише бути звернено стягнення на вимогу кредиторів. Власник не відповідає за зобов`язаннями створених ним юридичних осіб, а вони не відповідають за зобов`язаннями власника, крім випадків, передбачених законодавчими актами. За загальним правилом, встановленим ст. 96 Цивільного кодексу України, учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом. Відповідно до п. 6 ст. 24 Закону України «Про підприємства в Україні» підприємство несе повну відповідальність за додержанням кредитних договорів і розрахункової дисципліни. Підприємство, яке не виконує своїх зобов`язань по розрахунках може бути оголошено господарським (арбітражним) судом банкрутом у порядку, встановленому Законами України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом. Згідно до статті цього Закону за порушення договірних зобов`язань, кредитно-розрахункової і податкової дисципліни, вимог до якості продукції та інших правил здійснення господарських діяльності підприємство несе відповідальність, передбачену законодавством України. У разі визнання підприємства банкрутом його ліквідація проводиться згідно з ліквідаційною процедурою, передбаченою Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Відповідно до ч. 1 ст. 176 ЦК держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом. Тобто, виходячи зі змісту вказаної норми, підставою для застосування субсидіарної відповідальності для засновників таких юридичних осіб має бути виключно пряма вказівка закону. Статтями 77, 78 Господарського кодексу, на які посилається позивач, не містять прямої вказівки на повну субсидіарну відповідальність територіальної громади за зобов`язаннями створеного нею комунального підприємства, оскільки нею врегульовані питання особливостей здійснення господарської діяльності, а не питання підстав та меж відповідальності комунального підприємства. Із урахуванням відсутності в Господарському кодексі прямої норми, яка б передбачала повну субсидіарну відповідальність власника за зобов`язаннями комунального підприємства, такий випадок субсидіарної відповідальності можливий лише з підстав, встановлених іншими законами. Норми закону як підстава субсидіарної відповідальності мають бути нормами прямої дії і не можуть застосовуватися за аналогією закону чи аналогією права. За таких обставин, суд дійшов висновку про недоведеність заявлених позивачем вимог та відсутність підстав для задоволення позовних вимог до Харківської міської ради. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми моральної шкоди, суд виходить з наступного. В обґрунтування завдання моральної шкоди позивач посилається на те, що Харківська міська рада, будучи засновником КП «Харківський вагоноремонтний завод» свідомо не завершує процедуру припинення його, будучи зобов`язаним це виконати та маючи для цього всі можливості, з метою уникнення розрахунку з позивачем. Позивач вважає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди, через негативні емоції, яких він зазнав внаслідок протиправної бездіяльності відповідача складає 200 000,00 грн. Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, закріплено в ст.23 ЦК України, а підстави для такого відшкодування передбачені ст.1167 цього Кодексу. Відповідно до положень статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно зі ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає незалежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). Зокрема враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо, при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості і справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Необхідно з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому виходить. Приймаючи до уваги положення наведених вище норм та співвідносячи їх з встановленими в судовому засіданні фактами, суд вважає, що доказів спричинення відповідачами моральної шкоди позивачу, останнім суду не надано. Зокрема відсутні докази спричинення шкоди винними діями відповідачів, причинного зв`язку між завданою шкодою та протиправними діями заподіювачів такої шкоди. Посилання позивача, зазначені у позові, суд вважає необґрунтованими, та такими, що не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч.1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене, а також ту обставину, що позивачем та його представником в судовому засіданні вина відповідача не доведена належними доказами заподіяння йому моральних страждань, встановлення їх суті та не встановлено внаслідок порушення яких саме прав позивача вона спричинена, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача, а тому позов в частині вимог щодо стягнення моральної шкоди вважає таким, що не підлягає задоволенню. На підставі викладеного, позовні вимоги суд вважає необґрунтованими, та такими, що суперечать законодавству, а тому суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Враховуючи результат розгляду справи, приймаючи до уваги ту обставину, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви, витрати по сплаті судового збору слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed