Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] про виселення, мотивуючі заявлені позовні вимоги тим, що [PERSON] є власницею житлового будинку [ADDRESS], при цьому відповідач по справі [PERSON] без її згоди, самовільно вселився у зазначений будинок та проживає у ньому, що стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача заявлені позовні вимоги не визнав, та просив суд у їх задоволенні відмовити, оскільки відповідач вселився та проживає у зазначеному будинку за згодою колишніх власників на законних підставах, на час оформлення позивачем права власності на спірну будівлю, він проживав у ній, та до позивача самовільно не вселявся. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши докази у їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно вбачається, що власником житлового будинку [ADDRESS] є позивач по справі [PERSON] (відповідно 14 частка з 09.09.2006 року та 34 частки з 02.08.2010 року). В ході судового засідання представник позивача пояснив, що на час оформлення права власності в цілому за позивачем на зазначений будинок, відповідач вже мешкав у ньому за згодою колишніх власників будинку. Відповідно до ст.. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так рішенням колегії судів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду АР Крим від 16.05.2013 року за позовом [PERSON] в інтересах [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] на підставі рішення Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим від 22 серпня 2003 року належав бабці відповідача [PERSON] (1/4 частка) та супрузі сина [PERSON] - [PERSON] (3/4 частки), право власності зареєстровано 08.08.2006 року у БТІ Сімферопольського району в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №15663772, згідно витягу №11479395 про реєстрацію права власності на нерухоме майно. При цьому відповідач [PERSON] посилився в будинок, як член сім`ї колишнього власника будинку, [PERSON], ще 01.06.1993 року. Таким чином судом беззаперечно встановлено, що відповідач [PERSON] самовільно у будинок [ADDRESS] не вселявся. Частиною ч.3 ст.116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Правила частин першої та другої статті 11 ЦПК України вказують, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Разом тим з боку позивача, його представника суду в обґрунтування заявлених позовних вимог не надано жодних належних та допустимих доказів в частині того, що відповідач самоправно вселився у спірний будинок. На підставі ст.ст. 116 ЖК України,

Outcome: dismissed