Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-26 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05.12.2018 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області ухвалено рішення, яким стягнуто з ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 16042,63 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 114677,68 грн. Зазначає, що середній заробіток за час затримки розрахунки судом було стягнуто станом на 14.11.2018 року. Вказує, що 23.07.2019 року вся сума стягнутих за судовим рішенням коштів з відповідача була зарахована на його рахунок у банку. Вважає, що оскільки фактичний розрахунок по заробітній платі відбувся 23.07.2019 року, а середній заробіток за судовим рішенням стягнутий по 14.11.2018 року, то за період з 15.11.2018 року по 23.07.2019 року з відповідача на його користь підлягають стягненню кошти в розмірі 43537,68 грн. У зв`язку з чим, просить стягнути з ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» на його користь 43537,68 грн. середнього заробітку за період затримки розрахунку. До початку розгляду справи по суті позивач подав суду заяву про слухання справи у його відсутності, позов підтримує та просить його задовольнити. Не заперечував щодо ухвалення заочного рішення у справі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце слухання справи був повідомлений судом належним чином. Заяви про розгляд справи за його відсутності та відзив на позов не подав. А тому, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача в порядку ст. 280 ЦПК України. Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши наявні докази у справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як слідує із матеріалів справи, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.12.2018 року з ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» було стягнуто на користь [PERSON] заборгованість по невиплаченій заробітній платі за період з 06.08.2003 року по 29.03.2017 року в розмірі 16042,63 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 114677,68 грн. Вказане рішення набрало законної сили 24.01.2019 року (а.с. 4-5). Як вбачається з виписки АТ КБ «Приватбанк» за рухом коштів по банківському рахунку [PERSON] , вищевказана сума заборгованості в загальному розмірі 130720,31 грн. останньому була перерахована 23.07.2019 року (а.с. 6). Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться у день звільнення. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати за вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, за положеннями ст. 117 КЗпП України, обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. У постанові від 27.03.2013 року по справі № 6-15цс13 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100. Так, абзацом 3 п. 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з п. 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Так, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.12.2018 року у справі № 161/18445/18 встановлено, зокрема, що сума середньоденного заробітку позивача становить 284,56 грн. Період затримки розрахунку при звільненні позивача з 15.11.2018 року по 23.07.2019 року включно, становить 153 робочих днів. Отже, розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні становить 43537,67 грн., з розрахунку 153 робочих дні (з 15.11.2018 року по 23.07.2019 року) х 284,56 грн. (середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення). Таким чином, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що з ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 43537,68 грн. При цьому, будь-яких доказів відсутності вини ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» або наявності обставин непереборної сили, які унеможливили своєчасну виплату [PERSON] належних йому сум, відповідачем представлено не було, а судом в ході розгляду даної справи не встановлено. Згідно положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч.1 .п.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп. слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved