Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом до [PERSON], [PERSON], який в судовому засіданні доповнив заявлені вимоги, підтримав та просив задовольнити позов з підстав, зазначених у позові. Зокрема у своїй позовній заяві [PERSON] зазначив, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований в [ADDRESS] Відповідачі по справі [PERSON] - є його сином, [PERSON] - невістка, [PERSON], [PERSON] - його онук та онука, які зареєстровані за вищевказаною адресою., однак з 2001 року проживають в іншому місці, добровільно знятись з реєстрації не бажають. Вважає, що право на проживання в належному йому житловому будинку відповідачі, разом зі своїми дітьми, втратили вже через рік після зміни свого місця проживання. На даний час відповідачі не мають ніякого права перешкоджати йому розпоряджатися свою власністю, відмовляючись в добровільному порядку знятися з реєстрації, оскільки за зазначених обставин він суттєво обмежений у можливості користуватися належним йому нерухомим майно, зокрема скористатися пільгами, субсидіями, передбаченими законодавством для категорії громадян, в силу свого віку та матеріального стану. Крім того, з часу подання вказаного позову виникла ще одна причина для звернення за захистом своїх прав. У зв'язку із отриманою травмою, стан його здоров'я значно погіршився, а коштів на лікування не вистачає. Вникла необхідність вирішення цієї проблеми за рахунок продажу зазначеного у позові житлового будинку. Однак потенційних покупців не влаштовує та обставина, що в будинку зареєстровані відповідачі по цій справі. Тому просить позбавити відповідачів права користування житловим приміщенням для зняття їх з реєстрації місця проживання. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала і просила задовольнити їх з підстав, зазначених у позові. Вважає, що інтереси неповнолітній дітей, які зареєстровані за вказаної адресою, не порушуються, оскільки відповідальність за місце проживання та реєстрацію неповнолітніх дітей несуть безпосередньої батьки. Позивач, маючи зареєстрованим місце проживання відповідачів у своєму будинку, суттєво обмежений у можливості користуватися належним на праві власності нерухомим майном, зокрема оформити субсидію, здійснити відчуження для отримання коштів на лікування, що є неприпустимим. Просила захистити порушені права особи похилого віку, визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки останні більше тринадцяти років не проживають за вказаною адресою на підставі ст. 71 ЖК України. Представник відповідачів [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову з урахуванням висновку комісії з питань захисту прав дитини Голопристанської районної державної адміністрації, яким відмовлено у наданні згоди на позбавлення права користування житловим будинком неповнолітніми дітьми, які зареєстровані у [ADDRESS]. Представник Служби у справах дітей Ніколенко В.В. просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки в такому випадку порушуються права неповнолітніх дітей, вони позбавляються реєстрації місця проживання, підтримала висновок комісії з питань захисту прав дитини. Заслухавши пояснення сторін, їх представників та свідків дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Пунктом 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд. Будинок [ADDRESS] в с. Гладківка, Голопристанського району, Херсонської області належить на праві приватної власності [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності, яке зареєстроване в реєстровій книзі за номером 13 від 19.03.2001 року. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до довідки № 892, виданої виконавчим комітетом Гладківської сільської ради Голопристанського району Херсонської області від 13.08.2015 року, в житловому будинку, який на праві приватно власності належить [PERSON], зареєстровані, але не проживають: син - [PERSON], невістка - [PERSON], онук - [PERSON], [INFO], онука - [PERSON], [INFO] В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснили, що відповідачі більше десяти років не проживають у будинку позивача, навіть не відвідують його та не надають ніякої допомоги. Відповідачі проживають у будинку бабусі відповідача [PERSON]. За змістом ст. ст. 71, 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців без поважних причин. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право на захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, а саме, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені у ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. При вирішенні питання про зняття з місця реєстрації неповнолітніх дітей з будинку позивача, суд враховує норми ч. 2 ст. 2 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту - Конвенція), відповідно до якої Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім'ї. Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. За статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства» охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Згідно статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до статті 18 Закону діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Таким чином, саме батьки дитини несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини та дотримання прав дитини, в тому числі на належне житло, а права дитини на житло залежить від правомірності користування цим житлом її батьками, з якими дитина має право проживати. З урахуванням вище наведеного, суд не приймає до уваги висновок комісії з питань захисту прав дитини, яким відмовлено в наданні згоди на зняття з місця реєстрації неповнолітніх дітей разом з їх батьками, як необґрунтований та неправомірний. Враховуючи, що відповідачі добровільно не бажають зніматись з реєстраційного обліку за вказаною адресою, чим перешкоджають позивачеві в праві розпорядження своїм майном, суд вважає за доцільне позов задовольнити та визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON]. та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком, що є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою. На підставі викладеного та

Outcome: approved