Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду з позовом до «Донецького академічного обласного російського театру юного глядача», в якому просить стягнути з останнього заборговані в розмірі 8297,09 грн., безпідставно утриману суму в розмірі 1520 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі наказу №63-ос від 10.12.2013р. він був прийнятий на роботу, на посаду провідний юрисконсульт «Донецького академічного обласного російського театру юного глядача». Згідно наказу №97 ос від 10.12.2014р. у зв'язку з закінченням строку трудового договору, на підставі п.2 ст.36 КЗпП України був звільнений з роботи. При звільненні йому не було виплачено заборгованість по заробітній платі в розмірі 8297,09 грн. Окрім того, бухгалтерією Відповідача була порушена фінансова дисципліна щодо перевищення розміру утримань із заробітної плати працівника, через що в червні 2014 року з його заробітної плати в розмірі 2242,49 було проведено відрахування у розмірі 86,5%, тобто 1924,99грн. замість 404,99грн , різниця також підлягає стягненню. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених в позові. В судове засідання відповідач не зявився. Викликався в судове засідання шляхом направлення судової повістки за його місцезнаходженням в м. Макєєвка Донецької області, однак, через проведення антитерористичної операції, УДППЗ «Укрпошта» призупинено приймання для пересилання поштових відправлень. Суд, вислухавши пояснення позивача вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про можливість задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу о кремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що з 10.12.2013 по 10.12.2014 [PERSON] займав посаду провідного юрисконсульта КУ «Донецький академічний обласний російський театр юного глядача». Був звільнений 10.12.2014 у звязку з закінченням строку трудового договору, на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. Згідно довідки по заборгованості по заробітній платі [PERSON] не виплачена заробітна плата за липень - грудень 2014 року, всього в розмірі 8297,09 грн. Після звільнення, позивач отримав трудову книжку, але кінцевий розрахунок відповідач з ним не провів до теперішнього часу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до вимог ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про існування у відповідача перед [PERSON] заборгованості з заробітної плати за період з липня 2014 року по грудень 2014 року в сумі 8297,09 гривень. Що стосується заявленої позивачем вимоги про стягнення перевищеної суми відрахувань із заробітної плати, судом встановлено, що у червні 2014р. бухгалтерією відповідача [PERSON] була нарахована заробітна плата у сумі 2242,49грн. з якої були проведені відрахування у розмірі 86,5% від нарахованої суми заробітної плати тобто, загальна сума відрахувань склала 1924,99грн., замість 404,99 грн. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про оплату праці» відрахування із заробітної плати можуть провадитися тільки у випадках, передбачених законодавством. При кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати двадцяти відсотків, а у випадках, передбачених законодавством, - п'ятдесяти відсотків заробітної плати, що належить до виплати працівникам. Відрахування в розмірі понад встановленого законодавством є протиправним. 2242,49 (нарахована заробітна плата за червень 2014 року) 404,99 (прибутковий податок і ЄСВ) 300 (аванс) 17.5 (видана заробітна плата) = 1520 грн. Таким чином, Відповідачем у червні 2014року з заробітної плати [PERSON] протиправно і безпідставно було утримано 1520,00грн., які підлягають примусовому стягненню.

Outcome: approved