Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], який в ході розгляду справи було уточнено та збільшено розмір позовних вимог, і просить суд стягнути з відповідача заборгованість за розпискою від 16.07.2010 року в сумі 320735,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між сторонами укладено договір позики, за яким [PERSON] отримав від [PERSON] 20000,00 Євро. Отримання зазначених сум підтверджено розписками від 09.07.2010 року та від 16.07.2010 року. Позивач вказує, що за розпискою від 09.07.2010 року відповідач повернув борг у повному обсязі, проте, за другою розпискою - від 16.07.2010 року, наразі борг в сумі 10000,00 Євро не повернуто, хоча умови для повернення коштів в обох розписках зазначені однакові «невиконання або зрив контракту № 25-05/2010». Як зазначає позивач, договором позики, укладеним між сторонами, встановлено, що кошти, отримані за розпискою від 16.07.2010 року, відповідач повинен повернути позивачу за першою вимогою протягом трьох банківських днів за письмовим запитом. Позивач [PERSON] неодноразово протягом 2016-2017 років звертався до відповідача з вимогою повернути борг за розпискою від 16.07.2010 року, однак ці вимоги відповідач ігнорує. 26.10.2017 року позивач повторно направив [PERSON] вимогу про сплату боргу за розпискою від 16.07.2010 року, відповіді на зазначену вимогу, на дату подання цього позову позивач не отримав, борг за розпискою не погашено. У зв'язку з викладеним позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 17.11.2018 року відкрито провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості та призначено справу до розгляду у судовому засіданні (а.с.16) . Відповідно до розпорядження керівника апарату Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.06.2018 року у даній справі було призначено повторний автоматизований розподіл справи на підставі п.п. 2.3.13, 2.3.17, 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.п.5.4, 8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу Жовтневого районного суду м. Харкова (а.с.37-39). Відтак, для розгляду даної позовної заяви автоматизованою системою документообігу суду визначено суддю Жовтневого районного суду м. Харкова Баркову Н.В. та ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 21.06.2018 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості прийнято до провадження судді Жовтневого районного суду м. Харкова Баркової Н.В. Призначено судове засідання. Ухвалою суду від 30.11.2018 року задоволено клопотання відповідача про залучення до участі у справі третьої особи, залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] (а.с. 68-69). Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини та підстави, викладені в позовній заяві, просив їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його задоволення, посилаючись на доводи викладені у відзиві на позовну заяву. Так, у відзиві [PERSON] зазначив, що дійсно ним підписано розписки від 09.07.2010 року та 16.07.2010 року про отримання від [PERSON] коштів на загальну суму 20000,00 Євро для виконання контракту і отримання прибутку згідно протоколу погоджень № 25-05/2010 для рішення контракту № 25-05/2010 від 25.05.2010 з компанією ROSNI s.r.o. в особі віце-президента г-на [PERSON]. Гроші отримані для ведення спільного бізнесу від [PERSON] згідно його бажання і до повного виконання контракту. Співвиконавці [PERSON], [PERSON] та [PERSON] прийшли до згоди, що грошові кошти з обороту не забирати до повного виконання контракту. Але позивач, не зважаючи на протокол, став вимагати грошові кошти, чим поставив під загрозу виконання контракту. Позивачу повернуті грошові кошти у розмірі 13000 Євро одним із співвиконавців [PERSON], протягом 2011 року. Виконання контракту призупинено, відповідач та третя особа понесли витрати і штрафні санкції перед компанією ROSNI s.r.o. і як співвиконавці долями заплатили штраф та вирахували затрати на переліт в Чехію та поїздки до Москви, враховуючи проживання. Через недостатність грошових коштів контракт був призупинений. Всі розрахунки з позивачем були узяті [PERSON], на що погодився позивач У зв'язку з наведеним, відповідач вважає, що ніяких коштів ні він, ані хтось ще позивачу не винен, оскільки це був комерційний ризик, також відповідач вважає, що позивачем невірно застосовані норми матеріального права та пропущено строк позовної давності. Третя особа [PERSON], будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився за станом здоровя, надавши суду відповідну заяву і письмові пояснення. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають,виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1\~ст. 20 ЦК України\~право на захист особа здійснює на свій розсуд. Як зазначено в ч. 1\~ст. 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Виходячи з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, а також визнано сторонами, що 09.07.2010 року та 16.07.2010 року [PERSON] дано [PERSON] розписки в тому, що відповідач взяв гроші в роботу згідно протоколу угоди № 25-05/2010 під контракт № 25-05/2010 в сумі 10\~000 Євро за кожною розпискою, а всього в загальній сумі 20000,00 Євро. Як зазначено в розписках, у випадку невиконання або зриву контракту № 25-05/2010 [PERSON] зобовязується повернути кошти в сумі 10000 Євро за першою вимогою [PERSON] протягом трьох банківських днів за письмовим запитом (а.с. 7, 8). Як вбачається з протоколу угоди № 25-05/2010 до рішення контракту № 25-05/2010 від 25 травня 2010 р., підписаного сторонами по справі [PERSON],[PERSON] та третьою особою [PERSON], у відповідності з рішенням співвиконавців [PERSON] та [PERSON] прийнято рішення залучити у співвиконавці [PERSON] для остаточного рішення відповідного контракту зі своєю часткою витратної частини у розмірі 20 тисяч Євро. Повний транш, внесений 09.07.2010 року [PERSON], складає 20 тисяч Євро. Загальна доля витратної частини [PERSON] внесена повністю 09.07.2010 року та склала 20 тисяч Євро у повному обсязі. З моменту рішення контракту з Компанією ROSNI s.r.o. № 25-05/2010 з 15.11.2015 року по 25.11.2010 року співвиконавець [PERSON] має право на щомісячну частку доходу у відповідності з внесеною ним витратною частиною в розмірі 20 тисяч Євро на строк дії контракту з Компанією ROSNI s.r.o. в особі віце-президента г-на [PERSON]. У разі невиконання або зриву контракту № 25-05/2010 співвиконавці [PERSON] та [PERSON] зобовязуються повернути суму 20 тисяч Євро за першою вимогою [PERSON] протягом трьох банківських днів за письмовим запитом (а.с. 47). 26.10.2017 року позивачем на адресу відповідача [PERSON] направлено письмову вимогу від 25.10.2017 року про негайне повернення [PERSON] грошей в сумі еквівалентній 10000 Євро за розпискою від 16.07.2010року (а.с. 9, 10, 11). Із змісту\~ст.1046 ЦК України\~вбачається, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2\~ст.1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як зазначено в правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Як позивачем так і відповідачем в судовому засіданні визнано факт того, що за розпискою від 16.07.2010 року позивачем передавалися відповідачу грошові кошти як вклад у комерційну діяльність з передбаченими умовами їх повернення, що також підтверджується змістом розписки. Таким чином, зміст розписки, так само і пояснення сторін щодо предмету спору є підставою для висновку суду про те, що правова природа договору між сторонами містить зобов'язання, що не відповідають умовам договору позики, оскільки містять додаткові умови щодо розірвання такого договору та іншу мету укладення договору, в тому числі для отримання прибутку від комерційної діяльності, тому позовні вимоги у спосіб, що визначив позивач на підставі ст.ст.16, 1046-1049 ЦК України\~не підлягають задоволенню. Реалізуючи передбачене\~ст.64 Конституції України\~право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відповідно до ст.15, ч.2 ст.16, ч.1 ст.20 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Так, відповідно до п.5 ч.3\~ст.2 ЦПК України\~основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами ч.4\~ст.12 ЦПК України\~кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Із змісту ч. 2\~ст.5 ЦПК України\~вбачається, що суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону лише у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду.В даному випадку суд не знаходить підстав для застосування положення ч. 2\~ст. 5 ЦПК України. З наведеного вище випливає, що суд позбавлений за своїм розсудом визначати інший спосіб захисту права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду якщо законом чи договором передбачено інший спосіб захисту ніж той який особа обрала при зверненні до суду. Невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Часиною 2\~ст.16 ЦК України\~встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Отже звертаючись до суду позивачем на свій розсуд було обрано спосіб захисту свого права за\~ст. 1046-1049 ЦК України, який полягає у передбаченому п.1 ч.2\~ст.16 ЦК України\~способу захисту, як примусове виконання обов'язку в натурі за договором позики. Суд вважає, що спосіб захисту права, що обрав позивач передбачений вищенаведеними нормами закону є ефективним засобом захисту, проте є таким, що не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням, оскільки позивачем не доведено, що сторонами укладено саме договір позики і недоведено факт та строк настання умов, за яких відповідач зобовязаний повернути зазначену в позові грошову суму. Всі додані до справи докази не спростовують встановлених судом обставин і не змінюють висновків суду. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed