Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

[PERSON] звернувся в серпні 2016р. до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться житловий будинок. 03.04.2017р., до початку розгляду справи по суті, позивач змінив позовні вимоги до відповідача [PERSON] міськвиконкому, третя особа що не заявляє самостійних вимог [PERSON] та просив про визнання рішення виконавчого комітету [PERSON] міськради №317 від 17.09.1996 року про надання [PERSON] у приватну власність земельної ділянки площею 0,00822 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд недійсним та скасування державного акту про право приватної власності на землю серії 11-ІФ № 029361, виданого 03.06.1998 року на імя [PERSON] Ухвалою суду від 03.04.2017р. до участі у справі залучено третю особу що не заявляє самостійних вимог [PERSON]. В судовому засіданні позивач та його представник, вимоги поданої позовної заяви підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, зазначених в позові і наданих пояснень. Представник виконкому [PERSON] міської ради позов не визнав, вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що до задоволення не підлягають, оспорювань рішення вимогам законодавства, що регулює надання земельних ділянок відповідає. Окрім того, просив застосувати судом позовну давність щодо поданого до суду позову. Третя особа [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) вважає позов необґрунтованим, з тих підстав, що саме самим позивачем порушено першочергово норми законодавства, оскільки його будинок збудований на самій межі, без відступлення 1 метра для його обслуговування. Жодних перешкод у доступі до будинку позивач через земельну ділянку їй належну немає, натомість створює конфліктну ситуацію з матірю третьої особи.. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, які надані до матеріалів справи, зясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 09.11.1978р. отримав у власність спадкове майно після смерті батька, який складається з ? частини житлового будинку по вул.Островського, 18а в м.Івано-Франківську (а.с.8), а 14.04.2000р. після смерті матері ще ? частини житлового будинку по вул.Островського, 18а в м.Івано-Франківську (а.с.9). На підставі рішення міської ради від 29.08.2007р., позивачу був виданий 19.08.2009р. Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0.0249га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с.10), межівником по одній із меж даної земельної ділянки позивача, є суміжна земельна ділянка [PERSON]. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач та його представник зазначили те, що рішенням виконкому №317 від 17.09.1996 року було надано [PERSON] у приватну власність земельну ділянку площею 0,00822 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул.Островського, 20, яким не було враховано положення рішення виконкому від 18.07.1995р. №317, що передбачає врахування при приватизації земельних ділянок громадянам відмостку біля глухих стін шириною 1 метр, для забезпечення проходу до будинку. Саме така відстань 1 м. шириною та 20м. довжиною земельної ділянки [PERSON] була визначена у 1995 році інженером-землевпорядником, що підтверджується викопіровкою. Також, рішенням міського суду від 08.04.1997р. дії [PERSON] були визнанні незаконними та зобовязано не чинити перешкоди позивачу в користуванні земельною ділянкою 1х20м. розташованої біля глухої стіни будинковолодіння по вул.Островського,18а/4, що є також підставою для скасування рішення відповідача. Заперечуючи позовні вимоги представник відповідача вказав на те, що оспорюване рішення №317 від 17.09.1996 року вимогам законодавства, що регулює надання земельних ділянок, відповідає. При цьому, дане рішення виконкому передувало рішенню суду 1997 року, яке стосується не припинення прав власності на земельну ділянку [PERSON], а зобовязання не чинити в т.ч. нею перешкод [PERSON]. Третя особа суду пояснила, що вона є власником земельної ділянки площею 0.0822га по вул.Островського,20 згідно рішенням виконкому від 17.06.1996р., яке оспорюється, та на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серії 11-ІФ № 029361, виданого 03.06.1998 року на імя [PERSON] та набуття нею власності на житловий будинок за цією адресою на підставі Заповіту від 01.02.1995р. (а.с.62, 81-88). Як вбачається з матеріалів справи, план земельної ділянки пл..863.2 м.кв. по вул.Островського,20 датований 18.12.1953р. (на сьогодні ділянка [PERSON]С.) по межі з ділянкою по вул.Островського,18, межу має рівною лінією (а.с.88). Аналогічно, план меж земельної ділянки по вул.Островського,18 датований 19.08.2009р. (на сьогодні ділянка [PERSON]М.), межу з ділянкою по вул. Островського,20 має рівною лінією (а.с.10зв.). Позивач до матеріалів справи надав, як доказ обґрунтованості його вимог щодо наявного в нього права на зем.ділянку третьої особи розміром 1х20м., викопіровку із схематичного плану кварталу по вул.Островського,18 (датовану 25.02.1963р. під №235) на якій зображено будівлі, належні на той час попереднім власникам, які в подальшому успадковано позивачем. Так, надана ним копія викопіровки на а.с.7 справи не містить будь-які зображення, які містяться уже на цій же самій копії викопіровки на а.с.77 із зображенням власноручно виконаної лінії в бік земельної ділянки [PERSON]. Отже, на копіях одного і того ж доказу наданого саме позивачем, зображено на одному із них схему земельної ділянки з нанесенням площі 1х20м.для обслуговування будинку належного позивачу на ділянці третьої особи, а на іншому - ні. На підставі такого, суд може прийти до висновку, що схему викопіровки із нанесенням так званого сервітуту для обслуговування житлового будинку позивача, було здійснено до матеріалів цивільної справи №2-939 1997р. та на підставі якої і було ухвалено рішення Івано-Франківського міського суду по цій справі від 08.04.1997р., або ж таке нанесення здійснено уже після рішення суду (а.с.64). Так, дійсно згідно даного рішення суду від 08.04.1997р. було зобовязано [PERSON] та [PERSON] (маму [PERSON]С.) не чинити перешкоди [PERSON] в користуванні земельною ділянкою 1х20м., розташованої біля «глухої» стіни будинковолодіння по вул.Островського,18а/4. Проте, як вбачається зі змісту даного рішення суду, ним не припинено право власності на земельну ділянку надану уже [PERSON] рішенням виконкому від 17.06.1996р., ним не скасоване в частині чи повністю і дане рішення виконкому, як і не було дане рішення виконкому предметом дослідження у тій цивільній справі для прийняття правильного вирішення спору. В основу обґрунтування рішення суду покладено тільки те, що відповідно до рішення виконкому від 18.07.1995р. №317, передбачено необхідність врахування всім службам які займаються приватизацією земель (тобто не землекористувачів чи власників) відмостки біля «глухих» стін шириною 1 метр, для забезпечення проходу до будинків з усіх сторін (а.с.6). Тобто, таке рішення виконкому від 18.07.1995р. мало би враховуватись відповідними службами до моменту приватизації земель, що не було у даному спорі. Разом з тим, нанесення на викопіровку наявної у позивача такої так званої межі іншої не належної йому ділянки для обслуговування його будинку інженером-землевпорядником, не є вилученням земельної ділянки з права користування чи власності (припинення права) іншої особи, а в даному спорі [PERSON], згідно чинного на той час земельного законодавства. Земельним кодексом від 1991р. (діючого на час ухвалення рішення виконкому в 1996р.) передбачалось, що передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Безплатно земельні ділянки передаються у власність громадян для: в т.ч. будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), в тому числі земельні ділянки, що були раніше надані у встановленому порядку громадянам для цієї мети, у межах граничного розміру, визначеного статтею 67 цього Кодексу (ст.6). Разом з тим, ЗК від 1991 року також передбачав поняття оренди земель та користування як постійного, так і тимчасового. В рішенні суду від 08.04.1997р., про що вказано вище, яким було зобовязано [PERSON] та [PERSON] (маму [PERSON]С.) не чинити перешкоди [PERSON] в користуванні земельною ділянкою 1х20м., розташованої біля «глухої» стіни будинковолодіння по вул.Островського,18а/4, суд застосував ст.43 ЗК, діючого на час ухвалення рішення суду. Так, за даною ст.43 права власників земельних ділянок і землекористувачів охороняються законом. Припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою чи її частиною може мати місце лише у випадках, передбачених статтями 27 і 28 цього Кодексу. Втручання в діяльність власників земельних ділянок і землекористувачів, пов'язану з використанням землі, з боку державних, господарських та інших органів і організацій забороняється, за винятком випадків порушення власниками землі та землекористувачами земельного законодавства. Права власників земельних ділянок і землекористувачів можуть бути обмежені лише у випадках, передбачених цим Кодексом. Слід також зазначити що на час ухвалення рішення суду 1997 року, [PERSON] навіть не був ще власником земельної ділянки (набута ним власність була тільки 1/2 частини житлового будинку), натомість третя особа як межівник уже мала наявне рішення про приватизацію земельної ділянки якою вона користувалась без вилучення чи припинення права власності в судовому порядку. І як вже зазначено вище, усунення перешкод у користуванні не є наслідком припинення права, а судом на даний час не встановлено створення позивачу [PERSON] таких перешкод третьою особою. В підтвердження такого, третя особа надала суду фото фіксаж із зображенням житлового будинку позивача на межі земельної ділянки, з якого вбачається що позивач почав штукатурити будинок (періодично частинами з одного боку) саме зі сторони ділянки [PERSON]. В судовому засіданні [PERSON] ствердила, що при необхідності йому жодних перешкод не створювалось і не створюється, а конфлікт позивача з матірю третьої особи (побутовий) не є такою перешкодою виконання існуючого рішення суду 1997 року. Діючий ЗК України на час розгляду справи судом та звернення із позовом до суду, передбачає право сервітуту (платного чи безплатного). Тому, оскільки таке рішення суду 1997 р. є чинним та у разі наявності в подальшому таких перешкод зі сторони [PERSON], [PERSON] вправі і ставити питання безоплатного (чи платного) безстрокового сервітуту, з укладенням відповідного договору щодо цього. Чому не дотримано саме позивачем норм при відступі від межі земельної ділянки (яка з часу початку користування двох суміжних ділянок не була змінена), суду він не пояснив. У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (п.11) розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в іншої особи в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. До даних спірних правовідносин суд застосовує норми і ст..6, 17, 67 ЗК України (в редакції на час прийняття рішення що оскаржується). Дане оспорювань рішення нормам ЗК (діючого на той час) відповідає. Як наслідок після прийняття рішення, позивач просив і скасування Державного акту про право приватної власності на землю серії 11-ІФ № 029361, виданого 03.06.1998 року на імя [PERSON] З врахуванням необґрунтованості вимог щодо оскарження рішення виконкому, дана вимога також не підлягає до задоволення. Третя особа отримала Державний акт за вимогами ст.22,23 ЗК України (діючого на час отримання). Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Разом з тим, обираючи спосіб захисту своїх прав до суду, позивач не довів підстав для недійсності рішення органів місцевого самоврядування і як наслідок скасування Державного акту на землю третій особі. Що стосується заяви про застосування позовної давності до вимог позивача, який дізнався про наявність такого рішення ще у 2008 році, про що він сам і підтвердив, то суд враховує таке. Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18.12.2009р. №14, встановивши що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Звідси вбачається, що суд має встановити першочергово під ставність чи безпідставність позовних вимог, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у звязку з пропуском позовної давності, а у випадку недоведеності позову суд повинен відмовити у його задоволенні саме з цих підстав, і не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Суд не вважав доведеним позов позивача, а тому слід відмовити в позові саме з цих підстав, а не пропущенням строку давності. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. А тому, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст.. 6, 17, 22, 23, 67 ЗК (діючого з 1991р.), ст.152 ЗК України,

Outcome: dismissed