Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 22 липня 2015 року між ним на відповідачкою укладено шлюб, зареєстрований Відділом держаної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районні реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 993. Від шлюбу народилась дитина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що однією сім`єю сторони ніколи не проживали, позивач проживає в іншій державі, спільне господарство разом сторонами не ведеться, що на думку позивача є підставою для розірвання шлюбу. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, ухвалою суду від 06 листопада 2018 року явка позивача в судове засідання визнана обов`язковою. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги наполягала на розірванні шлюбу. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні заперечували проти розірвання шлюбу, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог та необхідність збереження сім`ї. Суд, вислухавши учасників цивільного процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22 липня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] (прізвище до укладення шлюбу [PERSON] ) укладено шлюб, зареєстрований Відділом держаної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районні реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 993. Від шлюбу народилась дитина [PERSON] , [INFO] , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 3578. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно п. 10 Постанови пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». Аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів щодо тих обставин, на які він посилається, як на підставу розірвання шлюбу, не надано доказів розпаду сім`ї та неможливості її збереження. Відповідач заперечує можливість розірвання шлюбу, бажає примиритися з позивачем, не вбачає підстав для розірвання шлюбу. Протягом наданого судом строку для примирення намагалась це зробити, на що позивач не погодився без достатніх на це підстав. Таким чином розірвання шлюбу при вищевказаних обставинах буде суперечити інтересам сторін та інтересам малолітньої дитини, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд, також звертає увагу на те, що розірвання шлюбу, як і в цілому сімейні правовідносини, відноситься до спеціальної категорії справ, які мають свої особливості, зокрема, Сімейний кодекс України не передбачає участі представника у судовому процесі, який стосується розірвання шлюбу. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.11.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» відповідно до ч. 1 ст. 115 СК України розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі РАЦС за заявою колишньої дружини або чоловіка. Сімейне законодавство не передбачає можливості розірвання шлюбу представником одного з подружжя або їх обох за довіреністю останніх, а правила ЦК України про представництво, довіреність і доручення на ці правовідносини не поширюються. Таким чином, представництво під час розгляду даної категорії справ допускається лише за присутності довірителя під час розгляду справи, який в судовому засіданні, зважаючи на визнання судом його явки в судове засідання обов`язковою, був відсутній. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed