Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до Новоайдарського районного суду Луганської області з даним позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обгрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 22 січня 2013 року відповідач позичила у нього 80 000 (вісімдесят тисяч) гривень, про що власноруч написала розписку. Не пояснюючи причин, відповідач з моменту видачі розписки жодного разу не розрахувалась із позивачем. В розписці відповідач вказала, що заставою є земельний пай, що належить їй. Земельний пай [PERSON] здала в оренду вже зовсім іншій особі, а тому в позивача немає можливості користуватися земельною ділянкою, під яку [PERSON] позичала гроші. Своїми діями [PERSON] завдала [PERSON] матеріальну шкоду, що виражається здешевленням грошей, тобто інфляцією. Вся сума, що втрачена внаслідок інфляції протягом не повернення боргу 80 000,00 грн складає 66600 грн. Три проценти річних від простроченої суми боргу в розмірі 80 000,00 грн буде складати 10645 грн. Таким чином загальна сума боргу складає 157245 грн, де 80 000.00 грн основного боргу, 66600,00 грн інфляційні втрати та 10645 грн 3% річних. На підставі вищенаведеного, позивач просить суд стягнути зі [PERSON] на його користь суму позики в розмірі 80 000.00 грн, інфляційні втрати в розмірі 66600,00 грн, 3% річних у розмірі 10645 грн та судовий збір у розмірі 1572, 45 грн. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, підтримали раніше надані письмові заяви, в яких посилались на необгрунтованість позовних вимог, на відсутність договірних зобов`язань між [PERSON] та [PERSON], та на сплив строків позовної давності, у зв`язку з чим просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява є необгрунтованою та не підлягає до задоволення за наступних підстав. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. З оглянутого у судовому засіданні оригіналу розписки вбачається, що [PERSON] взяла у борг в [PERSON] грошові кошти у розмірі 80\~000 грн під заставу земельної ділянки. Проте, дана розписка від 22.01.2013 року не містить зобов`язання про їх повернення (а.с.6). Окремо слід зазначити, що посилання в розписці на те, що її виконання забезпечується заставою належного відповідачу нерухомого майна, а саме: земельним паєм, також є безпідставним, оскільки відповідно до ст. 577, ст. 220 ЦК України, договір застави нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню та в разі недодержання такої вимоги такий правочин є нікчемним. Поряд із цим, відповідно до ст. ст. 3, 4 ЗУ «Про іпотеку» взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Проте, жодних доказів підтвердження волевиявлення відповідача на укладення договору застави-іпотеки (зокрема його форма, нотаріальне посвідчення, проведення державної реєстрації договору) позивач не надав. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою. Отже, судом встановлено, що надана позивачем розписка не містить факту та дати отримання відповідачем грошових коштів та не містить зобов'язання про їх повернення. Також позивачем не визначена одна з необхідних умов договору позики - момент його укладення відповідно до положень ст. 1046 ЦК України, оскільки в розписці не зазначено час передачі коштів. Згідно Постанови ВСУ від 13.05.2015 року, зазначено, що підтвердженням договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів у борг і містить умови їх повернення.\~\~\~Відповідно до вищевказаної розписки зазначено про займ коштів в сумі 42000 (сорок дві тисячі) грн, але не зазначено, що саме ці кошти передано в борг. Окрім того, у розписці повинна бути вказана прописом дата (число, місяць і рік) складання розписки і місце (місто, селище і т.д.) її складання. Зазначені реквізити дозволять, при необхідності, чітко відновити події, при яких відбувалося складання розписки і не дозволять фальсифікувати зазначені записи (якщо вони не були внесені або дата була внесена цифрами). У написаній розписці вказана лише дата її складання. Необхідно чітко прописувати прізвище, ім'я та по батькові позичальника і кредитора (позикодавця), їх дати народження та паспортні дані. В кінці розписки позичальник повинен поставити свій підпис і його розшифрування, вказавши повністю своє прізвище, ім'я та по батькові. Дана вимога до складання розписки, дотримана частково, а саме в розписці зазначені лише повні прізвища, ім'я та по батькові позичальника і кредитора ( позикодавця). Решта пунктів вимоги до складання розписки не вказані в ній. Статтями\~256,\~257 ЦК України\~передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. ч. 1, 5\~ст. 261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч. 2 ст 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. З матеріалів справи вбачається, що в розписці строк виконання зобов`язання не вказано, а вимогу про повернення боргу позивач пред`явив відповідачу 13.06.2017 р., тобто, посилання відповідача та його представника на сплив строку позовної давності суд вважає необгрунтованим. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, судом встановлено, що розписка про отримання грошових коштів від 22.01.2013 року не містить ознак договору позики, тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь судового збору, на підставі положень ст. 141 ЦПК України також не підлягає до задоволення. На підставі ст. ст. 15, 16, 202, 207, 1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: dismissed