Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позивач, [PERSON], у судове засідання не з'явився, подав суду заяву про розгляд справи без його участі. Позов підтримав повністю і просив його задовольнити. Із позовних вимог [PERSON] вбачається, що сторони зареєстрували шлюб 23 лютого 1997 року. Від даного шлюбу мають дочку [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO] і дочку [PERSON], [INFO]. З грудня 2014 року їхня сім'я розпалася, оскільки дружина неналежно ставилася до сім'ї та до позивача як чоловіка. Шлюб носить формальний характер і надій на його поновлення немає. Просив розірвати шлюб, а дітей залишити на проживанні з мамою. Відповідач, [PERSON], у судовому засіданні позов визнала. Суду пояснила, що вона згідна на розірвання шлюбу, і на залишення дітей на проживанні з нею. Однак, не погодилася із обставиною наведеною у позовній заяві, про те, що вона неналежно ставилася до сім'ї та до позивача як до чоловіка. Навпаки вона належно ставилася до сім'ї і до чоловіка зокрема, а чоловік неналежно ставився до сім'ї. Також просила залишити їй нинішнє прізвище. Суд, заслухавши відповідача і вивчивши матеріали справи вважає, що позов підлягає до задоволення, із таких підстав. Як вбачається із матеріалів справи, сторони зареєстрували шлюб 23 лютого 1997 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Косівського району Івано-Франківської області про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 6 (а.с.8). У вказаному шлюбі народилися діти, [PERSON], [INFO] (а.с.6), [PERSON], [INFO] (а.с.7) і [PERSON], [INFO] (а.с.5). Причиною розпаду сім'ї стало те, що шлюб носить формальний характер. Згідно з ч. 1 ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 р., вбачається, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З урахуванням наведеного суд вважає, що сім'я [PERSON] і [PERSON] розпалася, а тому їхній шлюб слід розірвати, дітей залишити на проживанні із [PERSON] і залишити їй нинішнє прізвище. На підставі наведеного, ч. 1 ст. 51 Конституції України, ст.ст. 56, 104, 109-112 Сімейного Кодексу України, п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та

Outcome: approved