Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою про розірвання шлюбу. Позивач за первісним позовом посилається на те, що 27.07.2002 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований Хустським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області за актовим записом № 122. Від шлюбу в подружжя народилися двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . [PERSON]зазначає, що кожний із подружжя має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. У зв`язку з цим, шлюбні стосунки були фактично припинені у березні 2018 року. Позивач переконаний, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливі, оскільки на даний час відсутні почуття взаємоповаги, любові. За наведених обставин, вважає, що їх з відповідачем шлюб носить лише формальний характер, примирення з відповідачем неможливе, а сім`я фактично розпалася. На підставі викладеного позивач просить ухвалити рішення про розірвання шлюбу, укладеного 27.07.2002 року між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований Хустським районним відділо державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області за актовим записом № 122. Ухвалою судді від 03.09.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Копію ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів надіслано учасникам справи. 29.01.2019 року відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] подано до суду зустрічний позов до [PERSON] про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 30.01.2019 року зустрічний позов об`єднано в єдине провадження з первісним позовом та призначено справу до судового розгляду. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] аргументує позов тим, що [PERSON] покинув сімю та проживає окремо. Зазначає, що після розірвання шлюбу діти залишаться проживати разом з матір`ю. [PERSON] вважає, що не зможе одна забезпечити належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку їх спільних неповнолітніх дітей. З цих підстав вона звертається до суду з позовними вимогами щодо стягнення з [PERSON] аліментів на утримання синів у розмірі 3000 грн. щомісячно на кожну дитину, оскільки відповідач за зустрічним позовом є здоровим, працездатним, займається індивідуальною підприємницькою діяльністю ( працевлаштуванням за кордоном), дохід його є значним та стабільним, інших непрацездатних утриманців, окрім їх спільних дітей, такий не має. Окрім того просить суд визначити місце проживання їх спільних дітей разом з матір`ю. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] підтримав первісний позов та просив його задовольнити. Що стосується вимог зустрічного позову, такий частково визнав його, зокрема в частині стягнення аліментів у розмірі 3000 грн. на двох дітей. Вважає, що вказаного розміру буде достатньо на утримання їх спільних дітей, оскільки батько не відмовляється в добровільному порядку надавати дітям кошти та займатись їх вихованням. Також показав, що [PERSON] не заперечував би, щоб один з синів проживав разом з ним. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом у судовому засіданні підтримала вимоги зустрічного позову та просила його задовольнити в пновному обсязі. Також не заперечила проти розірвання шлюбу. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд встанови наступні обставини. Як вбачається з матеріалів справи, 27.07.2002 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований Хустським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області за актовим записом № 122, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від даного шлюбу в подружжя народилось двоє дітей [PERSON] , [INFO] ( свідоцтво про народження Серія [NUMBER] ) та [PERSON] , [INFO] . ( свідоцтво про народження Серія [NUMBER] ). [PERSON] зазначає у позові, що кожний із подружжя має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, шлюбні стосунки були фактично припинені у березні 2018 року. Позивач за первісним позовом переконаний, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливі, оскільки на даний час у подружжя відсутні почуття взаємоповаги, любові. За наведених обставин, вважає, що їх з відповідачем шлюб носить лише формальний характер, примирення з відповідачем неможливе, а сім`я фактично розпалася, у зв`язку з чи просить шлюб розірвати. Відповідач за зустрічним позовм не заперечила проти розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов`язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24, ст. 25 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружнє життя між сторонами не склалося. Про це свідчать ті обставини, що вони сімейних стосунків не підтримують та разом не проживають, позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач не заперечила проти вказаної вимоги позову. Відтак суд приходить до переконання, що підстав для надання сторонам строку для примирення немає. Враховуючи наведене, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім`я розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін, а тому на підставі ст. 105 СК України шлюб слід розірвати. Також в межах даної цивільної справи позивач за зустрічним позовом [PERSON] звернулася з вимогами щодо визначення місця проживання їх спільних неповнолітніх дітей разом з нею та щодо стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дітей. Вимоги позову аргументує позов тим, що [PERSON] покинув сімю та проживає окремо. Зазначає, що після розірвання шлюбу бажає, щоб діти залишилися проживати разом з нею. [PERSON] вважає, що не зможе одна забезпечити належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку їх спільних неповнолітніх дітей. З цих підстав вона звертається до суду з позовними вимогами щодо стягнення з [PERSON] аліментів на утримання синів у розмірі 3000 грн. щомісячно на кожну дитину, оскільки відповідач за зустрічним позовом є здоровим, працездатним, займається індивідуальною підприємницькою діяльністю ( працевлаштуванням за кордоном), дохід його є значним та стабільним, інших непрацездатних утриманців, окрім їх спільних дітей, такий не має. Представник відповідача за зустрічним позовом в судому засіданні визнав тільки вимогу щодо часткового стягнення аліментів у розмірі 3000 грн. на двох дітей, також зазначив, що [PERSON] бажає, аби один з синів проживав разом з ним. Вивчивши правову позицію сторін, суд приходить до наступного. Згідно з вимогами ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За змістом наведених норм та ч. 1 ст.161 СК України, спір між матір`ю та батьком, які не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, вирішується судом лише у тому випадку, якщо батьки проживають окремо. Принцип ст.6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини, тим більш, що поняття «розлучення`не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, рівно як і батько дитини, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини батьки можуть реалізувати свої права шляхом домовленості між собою щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення нею віку 14 років. Згідно доданого до матеріалів справи висновку органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому № 335/23-35 від 10.06.2019 року акт обстеження проведений за адресою проживання [PERSON] вказує на те, що умови проживання знаходяться у доброму стані, є необхідні меблі та побутова технік, автономне опалення, створено необхідні умови для проживання дітей. У дітей є окрема кімната та загалом у помешканні створені належні умови для повноцінного росту та розвитку дітей. Стосунки між дітьми та матірю доброзичливі, традиційні. [PERSON] є матеріально забезпеченою, вона є фізичною-особою підприємцем, по місцю проживання характеризується позитивно. Характеристиками з навчальних закладів за місцем навчання дітей [PERSON] визначається як турботлива мати. Згідно вказаного висновку 04.06.2019 року питання щодо визначення місця проживання дітей розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Ужгородського міськвиконкому. На вказане засідання батько [PERSON] не зявився, у телефонній розмові з працівниками служби повідомив, що не заперечує проти визначення місця проживання дітей разом з матірю. З цих підстав орган опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому рекомендує визначити місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] залишити проживати разом з матірю [PERSON] . При вирішенні спору щодо місця проживання дітей суд,

Outcome: approved