Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 15 жовтня 2018 року [PERSON] було надано [PERSON] позику, а саме грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США з умовою повернення позивачу даної суми до 31 грудня 2018 року. Відповідач свої зобов`язання з приводу повернення позиченої ним грошової суми, вказаної в борговій розписці, у зазначені строки не виконав, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 10 000 доларів США. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомої на те суду причини, хоча про день та час судового засідання повідомлявся належним чином, відзиву не подав. Суд вважає, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому відповідно до ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення. За вказаних обставин, з підстав, визначених ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини справи. Згідно розписки, копію якої долучено до матеріалів справи, 15 жовтня 2018 року [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] , паспорт серія [NUMBER] , зобов`язався повернути борг в розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] з терміном 31 грудня 2018 року . 01 лютого 2019 року [PERSON] надіслав [PERSON] претензію щодо повернення грошових коштів згідно розписки від 15 жовтня 2018 року, в якій просив повернути грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США. Дана претензія отримала 04 лютого 2019 року [PERSON] особисто, про що він розписався на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, однак, як з`ясовано в судовому засіданні, кошти відповідачем повернуті не були. За вказаних обставин до правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Судом встановлено, що договір позики між сторонами відбувся, про що свідчить приєднаний до матеріалів справи оригінал розписки від 15 жовтня 2018 року. [PERSON] отримав від [PERSON] 10 000,00 доларів США. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить також про те, що боргове зобов`язання не виконане, що також відповідає змісту статті 545 ЦК України. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути заборгованість за договором позики від 28 вересня 2017 року у розмірі 10 000 доларів США. При цьому суд не здійснює перерахунок вказаного боргу у гривні за офіційним курсом НБУ, що відповідає практиці Верховного Суду, викладеній у постанові від 16 січня 2019 року (справа № 373/2054/16-ц), чим права позивача не порушуються, їх зміст і обсяг не звужується. В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, підлягають стягненню з відповідача в користь позивача.

Outcome: approved