Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з наведеним позовом до [PERSON] , мотивуючи тим, що з відповідачем вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.08.2003 року по 25.09.2019 року. За час шлюбу ними було придбано у спільну власність двохкімнатну квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира придбана під час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю сторін. З урахуванням наведеного просить провести розподіл спільного майна подружжя, визнавши за кожним право власності на 1/2 частину квартири. Відповідачка позовні вимоги не визнала, подала заяву в якій зазначила, що спірна квартира придбана за її особисті кошти на підставі договору про співпрацю, в обмін на земельну ділянку, яку вона отримала внаслідок приватизації. Представник позивача надав свої заперечення на заяву позивачки та вважає, що таку заяву слід залишити без розгляду в порядку ст. 126 ЦПК України. Судом заяву відповідачки, яка подана в порядку ст. 182 ЦПК України прийнято до розгляду, оскільки вона відповідає вимогам ст. 183 ЦПК України. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав з мотивів наведених в ньому, просив позов задоволити. Відповідачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, оскільки вважають спірну квартиру особистою власністю відповідачки. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.08.2003 року по 25.09.2019 року, що підтверджується копією рішення суду від 25.09.2019 року (а.с.8-10). Під час шлюбу відповідачка [PERSON] набула у власність двохкімнатну квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності та копією витягу про державну реєстрацію прав (а.с.6, 7). Право власності на квартиру за відповідачкою зареєстровано 17.03.2011 року. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідачка стверджує, що квартира придбана нею під час шлюбу за її особисті кошти. Як вбачається із п. 1.1 Договору про співпрацю № 1/11 від 17.12.2010 року, укладеного між Головою Співзабудівників багатоквартирного житлового будинку на [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] , власник в місячний термін від дня підписання договору готує необхідні документи та передає у власність Голови, або третіх осіб земельну ділянку на [ADDRESS] . Пунктом 1.2 Договору голова в місячний термін від дня підписання договору забезпечує передачу Власнику трьохкімнатної квартири № 11, загальною площею 77,1 кв.м. на 4 поверсі в зданому в експлуатацію багатоквартирному житловому будинку на [ADDRESS] та в місячний термін від дня підписання договору в день нотаріального засвідчення купівлі-продажу земельної ділянки по [ADDRESS] повинен виплатити Власнику залишкову суму вартості земельної ділянки. Згідно Договору вартість квартири становить 381 645 грн., а вартість земельної ділянки становить 715 000 грн. Отже, фактично відповідачка отримала у власність спірну квартиру за рахунок земельної ділянки з доплатою, що підтверджується копією Договору (а.с.127-128). Що стосується земельної ділянки по [ADDRESS] , то така земельна була отримана відповідачкою у власність на підставі приватизації, що підтверджується копією витягу з рішення Івано-франківської міської ради від 03.08.2010 року (а.с129) та копією свідоцтва про право власності на Будинок (а.с.130). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу,але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У зв`язку з викладеним, в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Такі висновки зроблено Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 24.01.2020 року у справі № 546/912/16-ц. Таким чином, спірна квартира була набута у власність відповідачкою [PERSON] в обмін на земельну ділянку, яка належала їй на праві особистої приватної власності, тому квартира є особистою приватною власністю відповідачки та поділу між сторонами не підлягає. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з заявлених позовних вимог, пояснень сторін, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 57, 60, 65, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 365, 368 ч. 3 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed