Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги мотивував тим, що з 26 липня 2005 року сторони перебували у шлюбі. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 липня 2016 року шлюб розірвано. За час перебування у шлюбі сторони придбали автомобіль SKODA YETI ACTIVE 1.2 TFSI, який зареєстрований за відповідачкою. Відповідно до звіту №16/223 вартість зазначеного автомобіля становить 251502,00 грн. В 2007 році батько позивача продав належну йому на праві власності квартиру брату позивача [PERSON] за 325000,00 грн. (еквівалентно 65000,00 доларів США). Батько позивача [PERSON] в свою чергу кошти в розмірі ? вартості зазначеної квартири подарував позивачеві в березні 2007 року. В той самий час тяжко хворів батько відповідачки, а тому позивач позичив останні на лікування батька 15000,00 доларів США. Після смерті тестя, захворіла теща позивача, на лікування якої позивач позичив відповідачці 20000,00 доларів США. Зазначені кошти за домовленістю між сторонами відповідачка мала повернути після отримання спадщини, натомість протягом 4-х років досі навіть не оформила право власності на спадщину. Витрачені позивачем кошти в розмірі 35000,00 доларів США на лікування батьків відповідачки позивач фактично вважає своєю спадщиною, а після розірвання шлюбу залишився без житла та коштів на проживання. В подальшому відповідачка зобовязалась повернути позивачеві частину коштів в розмірі 15000,00 доларів США, на інші кошти, які отримані позивачем зокрема від здійснення ним підприємницької діяльності останній не претендує. В добровільному порядку відповідачка спільно нажите майно ділити відмовляється, а тому позивач змушений звернутись до суду. За наведеного просив стягнути з відповідачки на його користь 370500,00 грн., що еквівалентно 15000,00 доларів США, визнати за позивачем право власності на автомобіль SKODA YETI ACTIVE 1.2 TFSI 2012 року випуску, державний номер [NUMBER], в рахунок компенсації вартості частки автомобіля стягнути з позивача на користь відповідачки 125751,00 грн., судові витрати залишити за позивачем. Згодом, 01 грудня 2016 року позивач подав заяву в якій зазначив, що підчас розгляду справи йому стало відомо, що в межах розгляду цивільної справи № 127/14633/16-ц, на автомобіль SKODA YETI, державний номер [NUMBER], який належить сторонам на праві власності, накладено арешт. За наведеного змінив позовні вимоги та просив стягнути з відповідачки на його користь кошти в розмірі 370500,00 грн., визнати за позивачем право власності на ? частку автомобіля SKODA YETI ACTIVE 1.2 TFSI 2012 року випуску, державний номер [NUMBER], та стягнути з відповідачки понесені судові витрати (а. с. 67-68). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2016 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача залучений [PERSON] (а. с. 70). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві з врахуванням заяви про зміну предмету позову від 01 грудня 2016 року та просив їх задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову визнала, просила суд їх задовольнити. Представники третьої особи [PERSON] за довіреністю [PERSON] в судовому засідання не зявилась, надавши суду письмові заперечення у яких просила суд у задоволенні позову відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до наступного. Судом встановлено, що 26 червня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. Зазначена обставина підтверджується рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 червня 2016 року по цивільній справі № 127/12886/16-ц про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (рішення набрало законної сили 26 червня 2016 року). Відповідно до зазначеного рішення суду шлюб між сторонами розірвано (а. с. 6, зворот). Позивач, звертаючись до суду із вищезазначеним позовом, просив поділити майно подружжя набуте під час шлюбу сторонами, визначивши при цьому, що таким майном, щодо якого між колишнім подружжям не досягнуто згоди про його користування, є транспортний засіб та грошові кошти в розмірі 370500,00 грн. Відповідно до ст. 60, ч. 1 ст. 69 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Визначаючись щодо походження майна, заявленого позивачем до поділу, зокрема чи нажите воно сторонами під час шлюбу суд зазначає наступне. Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу сер. САО № 396080 від 31 жовтня 2012 року, автомобіль SKODA YETI ACTIVE 1.2 TFSI, державний номер [NUMBER] зареєстрований за [PERSON] (а. с. 25). Крім того, відповідно до картки арешту транспортного засобу, наданої Територіальним сервісним центром № 0541 на запит суду, власником вищезазначеного транспортного засобу є відповідачка по справі [PERSON] (а. с. 53). Отже, транспортний засіб, на 1/2 якого позивач просить визнати за ним право власності, дійсно придбаний під час перебування сторін у шлюбі в 2012 році, що підтверджується вищенаведеними доказами, а тому є спільно нажитим майном та в розумінні положень сімейного законодавства - спільною сумісною власністю подружжя, та підлягає поділу в межах заявлених вимог. Одночасно, позивач в межах позову про поділ майна подружжя, просить стягнути з відповідачки на його користь 370500,00 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги в зазначеній частині, [PERSON] вказує на те, що зазначена сума коштів ним була позичена відповідачці [PERSON] на лікування її батьків. А тому в розумінні норм сімейного законодавства щодо поділу майна подружжя, вказана сума коштів не є спільною сумісною власністю, а за джерелом свого походження, як то зазначив позивач, є його особистими коштами, які він отримав за частку у спадщині. За наведеного суд не вважає, що заявлена вимога про стягнення коштів є предметом позову в межах поділу майна подружжя, адже не є спільно нажитими, а тому не може розглядатись в порядку поділу майна, як то заявлене позивачем. За своєю правовою природою правовідносини, що склались між сторонами щодо стягнення коштів, з врахуванням їх обґрунтування позивачем, ґрунтуються на нормах зобовязального права, врегульованих Книгою пятою ЦК України. Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, вимогу про стягнення коштів суд розглядає останню з врахуванням положень норм цивільного законодавства щодо виконання зобовязань та зазначає наступне. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Надані позивачем докази про наявне зобовязання відповідачки перед позивачем на суму 370500,00 грн., зокрема копія нотаріально посвідченого договору купівлі продажу квартири від 05 березня 2007 року (а. с. 7-8), копія договору про приват вклад від 21 березня 2007 року (а. с. 9-10), не свідчать про існування між сторонами правовідносин щодо зобовязання в розумінні норми ст. 509 ЦК України. Інших доказів позивачем суду не надано. За наведеного, позов в частині стягнення з відповідачки коштів на користь позивача задоволенню не підлягає у звязку з його недоведеністю. Щодо вимоги про визнання за позивачем права власності на ? транспортного засобу, який в свою чергу як встановлено судом є спільною сумісною власністю подружжя, суд зазначає наступне. Враховуючи положення ч. 2 ст. 183 ЦК України, відповідно до якої неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення, транспортний засіб, на частину якого позивач просить визнати за ним право власності, є неподільною річчю. Відповідно до ч. 2, 4, 5 ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Домовленості між сторонами з приводу поділу транспортного засобу в добровільному порядку не досягнуто, при цьому згоди на отримання грошової компенсації замість вартості частки спільного майна відповідачкою не надано, як і не внесено позивачем попередньо на депозитний рахунок суду такої грошової суми в якості компенсації, суд вважає, що транспортний засіб, який є неподільною річчю, не може бути реально поділений між сторонами відповідно до ї х часток, а тому необхідно визнати за кожною із сторін ідеальну частку в майні (транспортному засобі) без його реального поділу і залишити майно у спільній частковій власності сторін. Аналогічна позиція міститься і в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Визначаючись із розміром ідеальних часток в транспортному засобі, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, суд враховує положення ч. 1 ст. 70 СК України, відповідно до якої у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В судовому засіданні не встановлено, а сторонами не надано доказів про наявну домовленість між ними щодо відступлення від рівності часток, наявний шлюбний договір або про наявні підстави для застосування судом принципу відступлення від рівності часток. За наведеного суд приходить до висновку, що ідеальні частки належного сторонам на праві спільної сумісної власності транспортного засобу є рівними та складають по ?. Враховуючи наведене, позов в частині визнання за позивачем права власності на ? транспортного засобу SKODA YETI ACTIVE 1.2 TFSI, державний номер [NUMBER] підлягає задоволенню. При цьому суд звертає увагу сторін на те, що наявний арешт, накладений на зазначений транспортний засіб відповідно до ухвали Вінницького міського суду Вінницької від 04 серпня 2016 року (справа №127/14633/16-ц), що підтверджується і карткою арешт ТЗ (а. с. 53), не перешкоджає поділу майна подружжя з визначенням ідеальних часток у праві власності на транспортний засіб. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судових витрат та витрат повязаних з розглядом справи. При зверненні до суду із позовом, позивачем сплачено судовий збір за подання позову майнового характеру в розмірі 4962,51 грн., що підтверджується відповідною квитанцією від 02 серпня 2016 року № 15624660-1, тобто позивачем понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору (а. с. 1). При цьому, позивачем було заявлено дві майнових вимоги: щодо стягнення коштів на суму 370500,00 грн. (сплачено судовий збір в розмірі 1% вартості майнової вимоги 3705,00 грн.), та щодо визнання права власності на ? частку транспортного засобу, загальна вартість якого відповідно до звіту від 20 липня 2016 року № 16/223 становить 251502,40 грн. (а. с. 12-24)(сплачено судовий збір в розмірі 1% вартості майнової вимоги - 1257,1 грн.). Враховуючи, що позов задоволено частково, лише в частині визнання права власності на ? транспортного засобу, з відповідачки на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 1257,1 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial