Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

[PERSON] з 3 січня 2006 року був працівником військової частини [NUMBER] , з 30 листопада 2013 року працював водієм автотранспортних засобів. 4 березня 2015 року [PERSON] було звільнено з роботи. 24 червня 2015 року в/ч [NUMBER] звернулась до суду з позовом про стягнення з [PERSON] 13174 грн. 60 коп. збитків на підставі договору про повну матеріальну відповідальність від 5 грудня 2013 року. Під час розгляду справи позивач зменшив розмір вимог до 5443 грн. 32 коп., оскільки розмір недостачі підзвітних [PERSON] товарно-матеріальних цінностей становив 10161 грн. 75 коп., з яких працівник добровільно відшкодував 4718 грн. 43 коп. 3 грудня 2015 року [PERSON] подав зустрічний позов про стягнення з військової частини 4718 грн. 43 коп., безпідставно утриманих з його заробітної плати. В судовому засіданні сторони свої позовні вимоги підтримали повністю, в заявлених до них вимогах просили відмовити. Представник в/ч [NUMBER] пояснив суду, що [PERSON] працював у військовій частині за трудовим договором. За договором по повну матеріальну відповідальність № 107 від 5 грудня 2013 року він ніс відповідальність за комплектність 16 автомобілів, які зберігались у боксах, опечатаних печаткою [PERSON] 13 січня 2014 року було виявлено недостачу товарно-матеріальних цінностей, підзвітних [PERSON] , на суму 40647 грн. На підставі наказу командира військової частини № 100 від 8 квітня 2014 року з квітня 2014 року з [PERSON] відраховувались 10161 грн. 75 коп. на погашення вартості зниклого майна. Про ці відрахування працівнику було повідомлено усно, кожного разу розмір відрахувань зазначався в документах про отримання заробітної плати. Тому до вимог [PERSON] належить застосувати позовну давність. [PERSON] пояснив суду, що автомобілі, за розкомплектування яких його притягують до матеріальної відповідальності, були на тривалому зберіганні в в/ч [NUMBER] з 1980-х років. Запасні частини та інструменти, відсутність яких була виявлена в січні 2014 року, давно списані, карток некомплекту не було; недостачі взагалі не існувало. Вважає, що підстави для притягнення його до матеріальної відповідальності відсутні. З результатами ревізії його ознайомили своєчасно, але він з ними не погодився. Представник [PERSON] вважає, що доказів вини працівника у неналежному зберіганні товарно-матеріальних цінностей суду не надано, а на водія не може бути покладено повну матеріальну відповідальність. Просив також застосувати позовну давність до вимог військової частини. Суд вважає, що в задоволенні обох позовів належить відмовити з таких підстав. Згідно з копією наказу командира в/ч [NUMBER] № 246 від 30 листопада 2013 року, [PERSON] було переведено на роботу на посаду водія автотранспортних засобів відділення централізованого підвозу взводу забезпечення. Договором № 107 від 5 грудня 2013 року на [PERSON] було покладено повну матеріальну відповідальність. Згідно з договором, [PERSON] займав посаду водія автотранспортного засобу і виконував роботу, безпосередньо пов`язану із застосуванням у процесі трудової діяльності переданих йому матеріальних цінностей. Однак сторони визнали, що за [PERSON] було закріплено 16 автомобілів, які перебувають на зберіганні у в/ч [NUMBER] , але не використовуються [PERSON] як водієм для поїздок. Відповідно до функціональних обов`язків водія відділення централізованого підвозу [PERSON] не виконував робіт, безпосередньо пов`язаних зі зберіганням, обробкою, продажем або застосуванням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Представник в/ч [NUMBER] визнав, що матеріальні цінності, вартість яких просить стягнути з [PERSON] , зникли під час зберігання, а не під час перевезення їх [PERSON] . Професія водія не належить до Переліку посад та робіт, що заміщуються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатись письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, а також типового договору про індивідуальну матеріальну відповідальність, затвердженого Постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці та соціальних питаннях, секретаріатом ВЦСПС № 447/24 від 28 грудня 1978 року. З урахуванням вимог Постанови ВРУ від 12 вересня 1991 року «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» відповідно до ст. 135-1 КЗпП України укладення з водієм [PERSON] договору про повну матеріальну відповідальність було незаконним. Сторони визнали, що майно, вартість якого була утримана з позивача, зберігалось в в/ч [NUMBER] більше 20 років. Оскільки суду не надано доказів передачі [PERSON] цього майна під звіт, суд вважає безпідставною вимогу позивача про відшкодування відповідачем вартості майна, відсутність якого виявлена станом на 21 січня 2014 року. На підставі наказів командира в/ч [NUMBER] № 57 від 28 лютого 2014 року та № 100 від 8 квітня 2014 року з заробітної плати [PERSON] утримували 10161 грн. 75 коп. [PERSON] визнав, що був ознайомлений з матеріалами розслідування недостачі товарно-матеріальних цінностей (хоча і не погодився з ними). У книзі грошових стягнень і нарахувань в/ч [NUMBER] маються записи з червня 2014 року по березень 2015 року про відрахування на підставі наказу № 135 від 20 травня 2014 року з заробітної плати [PERSON] 4718 грн. 43 коп. із утриманої суми 10219 грн. 35 коп. Наведеним підтверджується, що про відрахування з його зарплати 4718 грн. 43 коп. на покриття шкоди [PERSON] знав до свого звільнення 4 березня 2015 року на підставі наказу № 47. Частиною 1 ст. 233 КЗпП України встановлено строк звернення до суду 3 місяці з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права. Оскільки [PERSON] порушив цей строк і не просив його поновити, в зустрічних позовних вимогах належить відмовити.

Outcome: dismissed