Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

[PERSON], діючий в інтересах [PERSON], звернувся з позовною заявою до ПАТ «ЧасівоЯрський вогнетривкий комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов»язків внаслідок виробничої травми, в якій вказав, що з 21.02.1983 року по 25.01.2000 року [PERSON] працював на різних посадах у відповідача. 06.10.1999 року під час праці у відповідача з ним трапився нещасний випадок при наступних обставинах: о 06 год. 45 хв. укладач-пакувальник цеху № 3 [PERSON] отримав завдання на пакування продукції від майстра [PERSON] Відпрацювавши до перерви на обід о 11 год. 10 хв. [PERSON] зайшов в нарядну дільниці залізно-дорожнього цеху для того, щоб прийняти їжу та пограти в доміно. Закінчивши прийом їжі о 11 год. 25 хв. [PERSON] вирішив попити води. Побачивши на верстаті склянку, в якій була якась рідина, ні в кого не спитавши, взяв та почав пити (під час розслідування було встановлено, що цю склянку з електролітом приніс в обідню перерву з дому слюсар залізно-дорожнього цеху [PERSON] для заправки особистого ліхтаря, який поставив на верстат, а сам пішов за ключем, щоб поставити його в шафу верстату). Луг та кислота в цеху № 3 та дільниці ремонту навантажувачів в виробництві не застосовуються, та, відчувши гострий біль в горлі, [PERSON] вирвав вміст та попросив води. Підбігший [PERSON] та водій навантажувача [PERSON] дали [PERSON] води для промивання шлунку. На пропозицію викликати швидку допомогу [PERSON] відмовився, зазначивши, що все минеться, та пішов в приміщення для нарізки паперу. Дізнавшись про те, що сталося, майстер дільниці сортування [PERSON] та начальник дільниці складу [PERSON] надали долікарняну допомогу [PERSON] та відвезли його на швидку допомогу. Відповідно до п. 9 акту розслідування нещасного випадку від 10.10.1999 року внаслідок виробничої травми в [PERSON] було встановлено діагноз: отруєння електролітом, опік порожнини рота та стравоходу. Травма виробнича. Висновком МСЕК вперше у грудні 1999 року [PERSON] було встановлено ІІ групу інвалідності та 75 % стійкої втрати професійної працездатності, та згодом 22.01.2001 року висновком МСЕК йому безстроково було встановлено ІІ групу інвалідності та 75 % втрати працездатності. У зв»язку з трудовим каліцтвом, який зазнав [PERSON] під час роботи на підприємстві у відповідача, він став інвалідом ІІ групи та втратив 75 % своєї первісної профпрацездатності. Через це в нього погіршилося здоров»я, що призвело до порушення його особистих немайнових прав, була порушена нормальна життєдіяльність, оскільки він не може повноцінно дихати, ковтати, через непрохідність стравоходу він може їсти тільки рідку перетерту їжу. Через це він на теперішній час постійно відчуває нестерпний фізичний біль, в зв»язку з чим йому постійно приходиться проходити лікування, на що він змушений витрачати немало коштів. Він постійно відчуває моральні страждання, через певні фізичні вади стравоходу він не може повноцінно розмовляти, бо в нього пошкоджені голосові зв»язки. У зв»язку з травмою він не має можливості вести повноцінне особисте та суспільне життя, частково порушені його відносини з оточуючими людьми, близькими, друзями та знайомими, а також порушені його плани на подальше життя через те, що в нього з»явилося почуття тривоги перед майбутнім. Прийшовши працювати до роботодавця здоровим працівником, через незабезпечення умов праці він став інвалідом ІІ групи, та тратив 75 % своєї працездатності, та вимушений з цим жити. Згідно висновку МСЕК та п. п. 7, 10 акту розслідування нещасного випадку від 10.10.1999 року встановлено, що причинами нещасного випадку є незадовільна організація робіт; порушення трудової або виробничої дисципліни, порушення законодавчих актів та інших нормативних документів з охорони праці, які допустили відповідальні особи роботодавця. Також зазначив, що втрата здоров»я людини є найвищою соціальною цінністю, та через те, що він втратив його на виробництві, він поніс значні моральні страждання, які носять триваючий характер. Професійне захворювання, яке потягнуло за собою втрату його працездатності у розмірі 75 %, та ІІ групу інвалідності спричинило йому суттєву моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 100\~000 грн. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь гроші в сумі 100\~000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов»язків внаслідок виробничої травми. До судового засідання позивач [PERSON] не з»явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутністю, доручивши представляти його інтереси в суді його представнику [PERSON] В судовому засіданні представник позивача [PERSON], діючий на підставі довіреності, підтримав вимоги, викладені на підставі позовної заяви, просив їх задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON], діюча за дорученням, заперечувала проти задоволення клопотання, надавши письмові заперечення, в яких зазначено, що з матеріалів розслідування нещасного випадку відомо, що 06.10.1999 року під час праці з позивачем трапився нещасний випадок при таких обставинах: позивач отримав завдання на пакування продукції, відпрацював до перерви на обід, та зайшов в нарядну дільниці залізничного цеху для того, щоб прийняти їжу та пограти в доміно. Побачивши на верстаті склянку, в якій була якась рідина, ні в кого не спитавши, взяв та почав пити. Під час розслідування було встановлено, що в склянці був електроліт. Електроліт приніс в обідню перерву з дому слюсар для заправки особистого ліхтаря, який поставив на верстат, а сам пішов за ключем, щоб поставити його в шафу верстату. Відчувши гострий біль в горлі, позивач вирвав та попросив води. Підбігший слюсар та водій навантажувача доли позивачу для промивання шлунку. На пропозицію викликати швидку допомогу позивач відповів відмовою, зазначивши, що все минеться, та пішов в приміщення для нарізки паперу. Узнавши про те, що сталося, майстер дільниці та начальник надали долікарняну допомогу позивачу, та відвезли його до лікарні. Також позивачем не надано висновку МСЕК, що свідчить, що саме у 1999 році позивачу встановлено вперше і безстроково 75 % стійної страти професійної працездатності. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди позивачем визначено безпідставно і не є можливим, оскільки сума 100\~000,00 грн. є завищеною і не відповідає глибині моральних та фізичних страждань позивача, у зв»язку з чим просить суд відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності позивача на підставі тих доказів, що є в матеріалах справи. Суд, урахувавши думку представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об»єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «ЧасівоЯрський вогнетривкий комбінат» з 21.02.1983 року по 25.01.2000 року, працював на різних посадах, з повним робочим днем, звільнений за п. 2 ст. 40 КЗпП України в зв»язку з невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров»я (л. с. 8-13). Під час роботи на підприємстві Публічного акціонерного товариства «ЧасівоЯрський вогнетривкий комбінат» з позивачем 06.10.1999 року стався нещасний випадок, що підтверджується копією акту № 8 про нещасний випадок від 09.10.1999 року (л. с. 14-15), та яким встановлено, що причина нещасного випадку недотримання інструкції з охорони праці, відсутність належного контролю за виконанням робочої інструкції з охорони праці. Згідно витягу з акту огляду у МСЕК 079065 від 25.01.2000 року [PERSON] втратив 70 % своєї первісної профпрацездатності (л. с. 35); згідно копії довідки МСЕК № 079233 серії 2-18 АВ від 22.01.2001 року [PERSON] встановлено безстровоко 75 % стійкої втрати професійної працездатності (л. с. 16). Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підставі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1. Визнання права. 2. Визнання правочину недійсним. 3. Припинення дії, яка порушує право. 4. Відновлення становища, яке існувало до порушення. 5. Примусове виконання обов»язку в натурі. 6. Зміна правовідношення. 7. Припинення правовідношення. 8. Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. 9. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди … Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров»я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці … Згідно ст. 1 Закону України «Про охорону праці» (надалі [PERSON]) від 15.05.1996 р. охорона праці це система правових, соціально-економічних, організаційно-технічних, санітарно-гігієнічних і лікувально-профілактичних заходів та засобів, спрямованих на збереження життя, здоров»я і працездатності людини у процесі трудової діяльності. Згідно ст. 4 Закону державна політика в галузі охорони праці базується на принципах: -пріоритету життя та здоров»я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних безпечних і здорових умов праці; -підвищення рівня промислової безпеки шляхом забезпечення суцільного технологічного контролю за станом виробництв, технологій та продукції, а також сприяння підприємствам у створенні безпечних та нешкідливих умов праці; -соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, тощо. Згідно ст. 2 КЗпП України працівники мають право на здорові та безпечні умови праці. В судовому засіданні встановлено, що внаслідок отриманих професійних захворювань позивачу заподіяна моральна шкода, яка підлягає йому відшкодуванню на підставі закону України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Відповідно до ч. ч. 1, 2 с. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров»я, пов»язаним з виконанням ним трудових обов»язків, затверджених постановою КМУ № 472 від 23.06.1993 року, який діяв на 25.01.2000 року, тоб-то, час первинного встановлення позивачу втрати працездатності по професійному захворюванню, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 200 мінімальних заробітних плат незалежно від інших будь-яких виплат. Також суд вважає, що до вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 83 ЦК України 1960 року не застосовуються. З набранням чинності ЦК України 2004 року позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров»я або смертю відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України. Згідно ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди встановлюється законодавством. Відповідно до ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов»язана з розміром цього відшкодування. Згідно з п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами відшкодування шкоди» суми на відшкодування шкоди мають присуджуватися потерпілому з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дня встановлення професійного захворювання. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз»яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров»я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків, чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов»язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 р. ЖЮ-рп/2008 також підтверджено право на відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Згідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами, внесеними постановами від 8 липня 1994 р. № 7 від 30 вересня 1994 р. № 11 та 25 травня 1998 р. № 15 від 24.10.2003 р. № 9) «Вирішуючи питання про прийняття до провадження заяв про відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодження його здоров»я, пов»язаним із виконанням трудових обов»язків, суди повинні враховувати, що спори між: потерпілим працівником та роботодавцем (незалежно від форм власності виду діяльності) щодо права на відшкодування зазначеної шкоди підлягають судовому розгляду в порядку, встановленому для вирішення трудових спорів (гл. ХV КЗпП України). Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом»якшують або скасовують відповідальність особи. Також, відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного судочинства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом»якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Доказами, на підставі яких суд встановив наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди, є акти про розслідування професійних захворювань, рішення МСЕК про встановлення позивачу стійної страти працездатності. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно Ухвали Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяного фізичній особі моральної шкоди розглядаються, якщо право на його відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або витікає з його положень, а також у випадках, передбачених законодавством. Згідно п. п. 6, 9 Ухвали пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові у зв»язку з виконанням ним трудових обов»язків суд повинен виходити з того, що потерпілий має право звертатися з позовними вимогами до суду безпосередньо. Розмір моральної шкоди визначається судом залежно від характеру і об»єму страждань (фізичних, душевних, психічних та так далі), характеру немайнових втрат (в даному випадку страта працездатності). Згідно ст. 23, п. 2 ст. 1167, ст. 1187 ЦК України моральна шкода, заподіяна каліцтвом або іншим пошкодженням здоров»я унаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується незалежно від провини фізичної особи в розмірі, який визначається судом. Згідно Конституції України, а саме ст. 64, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, окрім випадків, передбачених Конституцією України; ст. 46 Громадяни мають право на соціальний захист, який включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, із-за незалежних від них обставин, а також в інших випадках, передбачених законом. Це право ґрунтується загальнообов»язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних і інших джерел соціального забезпечення. У відповідності ж із ст. ст. 1, 3, 21, ч. 4 ст. 43, ч. 1 ст. 46 Конституції України, Україна, як соціальна держава, зміст і напрям діяльності якої визначають права і свободи людини і їх гарантії, проголосила право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, який включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності і тому подібне. Право на соціальний захист ґрунтується, зокрема, загальнообов»язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних і інших джерел соціального забезпечення (ч. 2 ст. 46 Конституції України). Відповідно до вимог ст. 6 міжнародної Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожен при вирішенні суперечок про його цивільні права і обов»язки має право на справедливий і відкритий розгляд в перебіг розумного терміну судом, встановленим законом. При цьому застосовується практика Європейського суду з прав людини в національному судочинстві, як інструмент функціонування Конвенції, яка є частиною національного законодавства. Виходячи з матеріалів справи «Бурдов проти Росії» Страсбург 07 травня 2002 року, Європейський суд прийшов до висновку, що у наслідок виявлених порушень, які не можна вважати виправленими тільки завдяки визнанню судом наявності правопорушення заявник отримав певну моральну шкоду. Враховуючи, що позивач до теперішнього часу отримує моральні страждання, суд повинен керуватися при визначенні суми відшкодування моральної шкоди принципом справедливості, як того вимагає ст. 41 Конвенції. Факт моральних страждань позивача при обставинах, які він зазначив у позові, суд вважає встановленим і доведеним самим фактом отримання позивачем інвалідності та страти ним працездатності, що безперечно не може створювати ті негативні наслідки, про які зазначає позивач. Судом встановлено, що позивач працював на підприємстві тривалий час з повним робочим днем. Враховуючи наведене, та аналізуючи обставини справи, суд приходить до висновку, що внаслідок отриманої професійної травми на виробництві позивачу завдана моральна шкода, оскільки він відчуває постійний фізичний біль, який не дає йому нормально жити. Внаслідок отриманої травми на виробництві були порушені його нормальні життєві зв»язки через неможливість продовження активного громадського життя, праці за обраною професією, порушені стосунки з оточуючими людьми, в том числі з колегами по роботі, родичами. Він змушений також часто звертатися до лікарів, багато часу він витрачає на пошуки та придбання ліків, порушений нормальний спосіб його життєдіяльності, у зв»язку з чим він вимушений докладати додаткові зусилля для нормалізації свого життя. Відповідно до ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховується вимоги розумності і справедливості. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить з наступного: життя і здоров»я людини найвища соціальна цінність, невід»ємні два поняття. Оскільки, втрачене здоров»я, то немає того повноцінного життя, як того бажає сама людина. Немає вартості життю людини та вартості втраченому здоров»ю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною. В тому суд, враховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивача, погіршення його здібностей, вимоги розумності, виваженості і справедливості, а також ту обставину, що за висновком МСЕК позивачу встановлено ступінь страти професійної працездатності в розмірі 75 %, суд вважає необхідним задовольнити вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди частково, стягнувши на його користь з відповідача 20\~000,00 грн. На підставі ст. 88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial