Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], у якому просить визнати недійсним, укладений між сторонами Договір б/н від 27.02.2014 р. на ремонт автомобіля [NUMBER], та витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] даний транспортний засіб. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що 27 лютого 2014 року [PERSON] звернувся до приватного підприємця [PERSON] із пропозицією провести діагностику автомобіля [NUMBER]. Відповідач прийняв дану пропозицію і повідомив позивача, що проведе діагностику. Проект договору був розроблений відповідачем із зазначеною датою його укладення 18 грудня 2013 р. На зауваження позивача щодо дати договору та його назви, відповідач повідомив, що це суттєвого значення не має. Оскільки, діагностика автомобіля вважається його ремонтом, вартість договору (робіт, послуг) не має підстав зазначати в договорі, оскільки її визначить відповідач після підписання договору. Під час підписання договору позивач зазначив фактичну дату його укладення 27.02.2014 року. 28 лютого 2014 року після укладення договору, позивач зрозумів, що помилився щодо - істотних умов цього договору, оскільки відповідач повідомив йому, що буде ремонтувати автомобіль не зазначаючи виду такого ремонту. В звязку з цим, відповідно до п. 4.3 Договору, позивач повідомив відповідача про не доцільність ремонту автомобіля [NUMBER], оскільки послуги відповідача по ремонту автомобіля виявилися не прийнятними йому та про їх вартість сторони в момент підписання договору не домовлялись. [PERSON] вирішив достроково розірвати підписаний ним договір та повернути автомобіль, з приводу чого, неодноразово (28.02.2014 р., 04.03.2014 р., 07.03.2014 р., 18.03.2014 р.), із письмовими листами звертався до відповідача. Також зазначив, що відповідач безпідставно, з моменту укладення спірного договору утримує його автомобіль у себе, порушуючи його право власності на нього, як наслідок він уже тривалий час позбавлений можливості ним користуватись. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з мотивів, викладених у позовній заяві, та просить суд їх задовольнити. Також просить суд стягнути з відповідача на користь [PERSON] 26\~796,00 грн. затрачених ним на оплату правової допомоги. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з»явились, хоча неодноразово повідомлялись про місце та час судового розгляду справи. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив. Як вбачається із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СХХ №977008. [PERSON] є власником транспортного засобу марки «BMW 520І», 1997 року випуску, шасі №WBADD11020BN18252, д.н.з. [NUMBER]. Як слідує із пояснень представника позивача, 27 лютого 2014 року [PERSON] звернувся до приватного підприємця [PERSON] з приводу проведення діагностики автомобіля [NUMBER]. Між приватним підприємцем [PERSON] та [PERSON] був укладений договір на ремонт автомобіля, який було підписано позивачем 27 лютого 2014 року. Пунктом 4.3 даного Договору передбачено, що у випадку встановлення недоцільності або неможливості виконання зобовязань за Договором, зацікавлена сторона вносить пропозицію про дострокове розірвання Договору, яка має бути розглянута у дводенний термін. Як вбачається із представлених представником позивача копій листів від 28.02.2014 року, 04.03.2014 року, 18.03.2014 року, [PERSON] звертався до відповідача із письмовими вимогами про дострокове розірвання Договору та повернення автомобіля, які залишилися без реагування, про що свідчать акти про відмову в отриманні листів та повернення автомобіля. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили ту обставину, що відповідач ухиляється від повернення належного позивачу автомобіля, який безпідставно утримує з лютого 2014 року. В силу вимог ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови(пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу, тобто зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Відповідно до вимог ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Частиною 1 статті 230 ЦК України, передбачено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз»яснено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Суд вважає, що позивачем не доведено обставин, які б підтверджували його помилку щодо істотних умов договору. При цьому суд зазначає, що позивач уклав договір на ремонт автомобіля, а не з метою проведення його діагностики, при цьому, сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов спірного правочину, про що свідчить підпис [PERSON] у ньому. Крім цього, суд зазначає, що умовами договору передбачена вартість виконаних робіт, порядок здійснення оплати, гарантійні зобов»язання та його термін дії. Тому суд вважає, що підстави для визнання спірного правочину недійсним, відсутні. Відповідно до ст. 317, ч.1 ст.321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Судом із пояснень представника позивача та показань свідків, з»ясовано, що [PERSON] продовжує, без належних правових підстав, утримувати у себе транспортний засіб марки «BMW 520І», д.н.з. [NUMBER], який є власністю [PERSON], а тому, суд вважає, що слід зобовязати [PERSON] повернути його позивачу. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що слід витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] транспортний засіб марки «BMW 520І», шасі №WBADD11020BN18252, д.н.з. [NUMBER], який належить на праві власності [PERSON], згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СХХ 977008, виданого центром ДАІ 6101, та зобвязати [PERSON] повернути зазначений транспортний засіб [PERSON]. Згідно ч. 1 статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до статті 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, зокрема, належать витрати на правову допомогу. Згідно ч. 2 статті 84 ЦПК України, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Представництво інтересів та правову допомогу позивачу [PERSON] у даній цивільній справі надавав адвокат [PERSON] на підставі Договору про надання правової допомоги від 30.06.2015 року, відповідно до якого за надання правової допомоги [PERSON] зобовязався сплатити адвокату гонорар в розмірі та в строки погоджені між ними. Згідно акту виконаних робіт до Договору про надання правової допомоги від 30.06.2015 р., сторони відносно виконання Договору про надання правової допомоги від 30.06.2015 р. та вартості робіт (послуг) в розмірі 26\~796,00 грн. за надані послуги адвокатом [PERSON] претензій одна до одної не мають. При визначенні витрат на правову допомогу, які слід стягнути із відповідача, суд зазначає, що відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Таким чином, врахувавши зазначені норми закону, суд визначає такі витрати, які підлягають стягнення із відповідача у розмірі 1000 грн., виходячи із засад розумності та справедливості, а також із розрахунку 487, 20 грн. 40 відсотків мінімальної заробітної плати, з 01.09.2015 року із розрахунку 551,20 грн., часу затраченого представником позивача на участь у судових засіданнях та підготовку позовної заяви. При цьому суд зазначає, що представник позивача затратив часу у судових засіданнях загалом 0 год. 45 хв., що підтверджено журналами судових засідань, а не 55 годин, як зазначено у акті виконаних робіт [PERSON] Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу підлягають до часткового задоволення, на суму 1\~000 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial