Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач), в якому просить виселити відповідача з квартири №118, розташованої у м. Рівне по вул. Соломії Крушельницької, буд.32, без надання іншого житлового приміщення. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири, розташованої у [ADDRESS]. Вона перебувала у шлюбі із відповідачем, який було розірвано 28 березня 2017 року. Після припинення шлюбних відносин, розірвання шлюбу відповідач у квітні 2017 року попросив її надати йому можливість тимчасово проживати в її квартирі у [ADDRESS]. Оскільки вказана квартира була вільна на той час, так як вона проживає у [INFO], вона дозволила йому тимчасово (місяць-два) проживати в її квартирі. Однак відповідач після вселення не допускає її в цю квартиру, чинить перешкоди і на її неодноразові усні вимоги, а також на письмову вимогу про виселення не реагує, добровільно виселитися з квартири не бажає. В спірній квартирі відповідач не зареєстрований. Відповідач не є членом її сімї, не відноситься до кола осіб, які постійно разом з нею проживають і ведуть спільне господарство, а тому вона як власник вправі ставити питання про виселення відповідача, оскільки він порушив її право власності на квартиру та чинить перешкоди в її користуванні. Отже, відповідач як тимчасовий жилець і як особа, яка зайняла житло самоправно, підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. 02 листопада 2017 року відповідач подав зустрічну позовну заяву до позивача про визнання майна обєктом права спільної власності подружжя, яка ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 09 листопада 2017 року прийнята до розгляду та обєднана в одне провадження з первісним позовом. В зустрічній позовній заяві відповідач просить визнати квартиру №118, розташовану у м. Рівне по вул. С.Крушельницької, буд.32 спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], та визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаної квартири. Зустрічну позовну заяву відповідач мотивує тим, що 30 серпня 2014 року між ним та позивачем було зареєстровано шлюб, який розірвано 28 березня 2017 року. 11 грудня 2015 року на підставі договору міни квартир позивач набула право власності на житлову квартиру №118, яка знаходиться за адресою: вул. Соломії Крушельницької, буд.32 в м. Рівному. Обмін квартири проведено за його письмової, нотаріально посвідченої згоди як іншого з подружжя. Він не є і не може бути тимчасовим жильцем в спірній квартирі, або ж особою, яка самоправно зайняла жиле приміщення. Зазначена житлова квартира є спільним майном подружжя, оскільки набута сторонами за час шлюбу. Таким чином, набута ними у період проживання у шлюбі на підставі договору міни спірна квартира не є особистою приватною власністю позивача, а має бути визнана обєктом права спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні позивач позовну заяву підтримала в повному обсязі, зустрічну позовну заяву не визнала. Вказала, що під час перебування у шлюбі з відповідачем останнім їй була подарована квартира, яка згодом обмінена на спірну квартиру. Спірна квартира є її особистою приватною власністю, однак відповідач створює їй перешкоди в користуванні, в квартиру не допускає. Відповідач заселився в спірну квартиру чи в грудні 2016 року, чи в квітні 2017 року вона точно сказати не може, але це не має суттєвого значення, оскільки на час його заселення вона не проживала з відповідачем і не перебувала з ним у фактичних шлюбних стосунків. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримав в повному обсязі, щодо задоволення зустрічної позовної заяви заперечив. Вказав, що після розірвання між сторонами шлюбу та фактичного припинення між ними шлюбних стосунків в квітні 2017 року позивач надала можливість відповідачу проживати в належній їй на праві приватної власності спірній квартирі. Після заселення відповідач не оплачував комунальні послуги та створював позивачу перешкоди в користуванні її власністю. Відповідач підлягає виселенню із займаного ним житлового приміщення як тимчасовий жилець, і як особа, яка самоправно його зайняла. Зустрічний позов не підлягає до задоволення, оскільки спірна квартира є особистою приватною власністю позивача. Питання про дійсність договору дарування відповідачем на ставилося, як договір дарування, так і договір міни квартир є чинними на даний час. Відповідач в судовому засіданні щодо задоволення первісного позову заперечив, зустрічний позов просив задовольнити в повному обсязі. Вказав, що від його баби ним була успадкована квартира, яку він під час перебування в шлюбі з позивачем їй подарував. В подальшому вказана квартира було обмінена на спірну, в яку він в грудні 2016 року з дозволу позивача під час перебування з нею в шлюбі вселився. На момент вселення між ним та позивачем фактичні шлюбні стосунки були припинені, позивач ніколи не проживала в спірній квартирі та не була в ній зареєстрованою. На даний час він є колишнім членом сім'ї власника. Позивач не надає дозвіл на його реєстрацію в спірній квартирі, відмовляється укладати з ним договір найму житла. Він не створює їй перешкоди в користуванні майном і має право проживати в спірному житлі. Окрім того, квартира підлягає поділу між ними, оскільки була придбана позивачем у період перебування з ним у шлюбі. Заслухавши позивача та його представника, відповідача, дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено судом, 30 серпня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який розірвано 28 березня 2017 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-ГЮ №045669, виданим Рокитнівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 28 березня 2017 року (а.с.11). Після укладення шлюбу сторони проживали в [INFO], в якій відповідач був зареєстрований з 09 серпня 2003 року (а.с.6). В період перебування у шлюбі 28 листопада 2014 року [PERSON] подарував [PERSON] належну йому квартиру №117, в будинку №7, що знаходиться в м. Рівне, по проспекту Князя Романа, яка належала йому на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 13 липня 2007 року Першою рівненською державною нотаріальною конторою за р.№2-808, що підтверджується договором дарування квартири від 28 листопада 2014 року, який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №232 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №30208945 від 28 листопада 2014 року (а.с.67-69). 11 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено договір міни квартир, відповідно до якого [PERSON] передала у спільну часткову власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] квартиру №117, що у будинку №7, розташованому на проспекті [PERSON] в м. Рівне в обмін на належну останнім на праві спільної сумісної власності квартиру №118, що у будинку №32, розташованому на вулиці Соломії Крушельницької у м. Рівне. Міна проводилася без грошової доплати (а.с.8-10, 7). В грудні 2016 року відповідач вселився без реєстрації в квартиру №118, що розташована за адресою: вул. С. Крушельницької, буд.32, м. Рівне з дозволу [PERSON] Факт вселення відповідача в спірну квартиру в грудні 2016 року підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] Так, свідок [PERSON], який є товаришем відповідача, в судовому засіданні показав, що тривалий час знає відповідача, його матір і знайомий з позивачем. Йому відомо, що баба і дід відповідача переписали на нього квартиру, через деякий час відповідач одружився з позивачем і вони стали разом проживати. Спочатку між ними були нормальні подружні стосунки, однак згодом позивач почала вимагати у відповідача окремого житла від його батька. В зв'язку з чим відповідач розміняв квартиру. В подальшому відповідач повідомив його, що позивач з ним не проживає і живе з іншим чоловіком у смт. Рокитне. Відповідач пропонував позивачу продати квартиру і розділити кошти, на що вона не погодилася. З моменту обміну житла відповідач деякий час винаймав житло, а з грудня 2016 року почав проживати в спірній квартирі. Свідок [PERSON], який проживає без укладення шлюбу з матірю відповідача, в судовому засіданні показав, що сторони перебуваючи у шлюбі здійснили обмін квартири. Під час обміну квартирами і під час ремонту в спірній квартирі відповідач жив сам у найманому житлі, позивач жити у вказаному житлі не бажала. В спірну квартиру відповідач переїхав наприкінці 2016 року. Він допомагав йому переїжджати, перевозив речі, допомагав робити ремонт. Позивач в той час була відсутня і в спірну квартиру не зявлялася. Йому відомо, що на момент переїзду відповідача сторони перебували у шлюбі і останній просив позивача переїхати в спірну квартиру і проживати разом з ним, на що вона не погодилася і ніколи в квартирі не жила. Жодних перешкод у користуванні квартирою відповідач позивачу не створює, комунальні послуги оплачує самостійно. Свідок [PERSON], яка є знайомою відповідача, в судовому засіданні показала, що баба відповідача переписала на нього квартиру. Після одруження з позивачем вони разом проживали у квартирі відповідача, однак позивач конфліктувала з близькими відповідача і вони розміняли квартиру. В спірну квартиру відповідач переїхав у грудні 2016 року. Окрім того, свідок [PERSON], який є батьком відповідача, в судовому засіданні показав, що переписав належну йому частину квартири на відповідача, який в подальшому квартиру подарував своїй дружині [PERSON], а остання відчужила цю квартиру сім'ї [PERSON], з метою його виселення. Однак [PERSON] купили йому малосімейку і завдяки їм він наразі має житло. Під час спільного проживання з сторонами він та [PERSON] постійно конфліктували і [PERSON] його виселяла. Свідок [PERSON], яка є подругою позивача, в судовому засіданні показала, що на початку 2016 року в смт. Рокитне вона познайомилася з позивачем, а згодом вони разом працювали в період з серпня 2016 року по кінець 2016 року в перукарні в смт. Рокитне Рівненської області. В той час позивач проживала в Рокитнівському районі Рівненської області. У відповідності до положень ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу Української PCP (далі - ЖК України), до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.\~Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно з частинами 2 та 3 статті 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій\~цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Таким чином, відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника квартири, в тому числі і колишні, користуються жилим приміщенням нарівні з власником. Відповідно до ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України\~сам факт припинення сімейних відносин з власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Отже, виходячи з зазначених положень закону, колишній член сім'ї власника зберігає право користування займаним приміщенням саме на тих умовах на яких він вселився в житлове приміщення і користується ним нарівні з власником. Як встановлено судом відповідач під час перебування в шлюбі з позивачем, будучи членом сім'ї власника квартири, вселився в квартиру №118, що у будинку №32 по вул. С. Крушельницької у м. Рівне. Відповідач постійно проживає за вказаною адресою і сам факт припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє його права користуватися займаним приміщенням. Будь-яких доказів, які б свідчили про перешкоджання відповідачем користуватись житлом позивачу, останньою не надано. У відповідності до приписів ст. 157 ЖК України, членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Як визначено у ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилось безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. В діях відповідача відсутні будь-які із підстав перелічені у зазначеній статті цього Кодексу, а тому вимога позивача про виселення відповідача не ґрунтується на вимогах закону. Доводи позивача про те, що відповідач підлягає виселенню як тимчасовий жилець і як особа, яка самоправно зайняла жиле приміщення на увагу не заслуговують. Судом встановлено, що відповідач будучи на час вселення членом сімї власника квартири вселився в спірну квартиру з її дозволу. Оскільки при вселенні відповідача не було іншої угоди між сторонами про порядок користування цим приміщенням відповідачем, судом таку обставину не встановлено, то відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України відповідач користується жилим приміщеннями нарівні з власником квартири і має право там проживати. Відтак, відповідач не є тимчасовим жильцем чи особою, яка самоправно зайняла жиле приміщення. Право позивача на користування власністю, кореспондується також з правом колишніх членів його сім'ї на користування жилим приміщенням, в яке вони вселились як члени сім'ї і цього права вони можуть бути позбавлені лише в передбачених законом випадках. Таким чином права власника житлового приміщення можуть бути певним чином обмежені в установлений законом спосіб. Таким обмеженням в даному випадку є право інших осіб на користування його власністю. Щодо зустрічного позову про визнання майна обєктом права спільної власності подружжя з виходить з наступного. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п.2 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України (далі СК України) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Як вказано вище в період перебування у шлюбі 28 листопада 2014 року [PERSON] подарував [PERSON] належну йому квартиру №117, в будинку №7, що знаходиться в м. Рівне, по проспекту Князя Романа, яка належала йому на праві приватної власності. 11 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено договір міни квартир, відповідно до якого [PERSON] передала у спільну часткову власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] квартиру №117, що у будинку №7, розташованому на проспекті [PERSON] в м. Рівне в обмін на належну останнім на праві спільної сумісної власності квартиру №118, що у будинку №32, розташованому на вулиці Соломії Крушельницької у м. Рівне. Міна проводилася без грошової доплати. Враховуючи встановлені судом обставини справи та наведені вище норми матеріального права, суд вважає, попри те, що спірна квартира і була придбана у період шлюбу, але за договором міни квартир, згідно якого позивач обміняла подаровану їй квартиру на спірну, і дані договори на даний час є дійсними, ніким не оспорювані, тому спірне майно є обєктом права особистої приватної власності дружини і не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісного та зустрічного позовів.

Outcome: dismissed