Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із первісним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], у якому, уточнивши свої позовні вимоги, просить суд: 1)Визнати договір купівлі-продажу автомобіля марки HYUNDAI ACCENT, тип кузова - седан, кузов [NUMBER], 2011 р.в, укладений 14 травня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] - недійсним; 2)Скасувати державну реєстрацію автомобіля марки HYUNDAI ACCENT, тип кузова - седан, кузов [NUMBER], 2011 р.в, за [PERSON]; 3)Визнати договір купівлі-продажу автомобіля марки HYUNDAI ACCENT, тип кузова - седан, кузов [NUMBER], 2011 р.в, укладений 29 вересня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] - недійсним; 4)Скасувати державну реєстрацію автомобіля марки HYUNDAI ACCENT, тип кузова - седан, кузов [NUMBER], 2011 р.в, за [PERSON]; 5)Визнати договір купівлі-продажу автомобіля марки HYUNDAI ACCENT, тип кузова - седан, кузов [NUMBER], 2011 р.в, укладений 05 листопада 2016 року між [PERSON] та [PERSON] - недійсним; 6)Скасувати державну реєстрацію автомобіля марки HYUNDAI ACCENT, тип кузова - седан, кузов [NUMBER], 2011 р.в, за [PERSON]; 7)Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля HYUNDAI ACCENT, тип кузова - седан, кузов [NUMBER], 2011 р.в, державний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER]; 8)Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля HYUNDAI ACCENT, тип кузова - седан, кузов [NUMBER], 2011 р.в, державний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER]; 9)Встановити режим користування автомобілем HYUNDAI ACCENT, тип кузов - седан, кузов [NUMBER], 2011 р.в, державний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], таким чином: він, [PERSON] користується зазначеним автомобілем - у парні дні місяця, а [PERSON] користується зазначеним автомобілем -у непарні дні місяця; 10)Вилучити автомобіль HYUNDAI ACCENT, тип кузова - седан, кузов [NUMBER], 2011 р.в, у [PERSON] та передати [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог за первісним позовом [PERSON] посилається на те, що 06 червня 2009 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований у виконавчому комітеті Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 30. Під час шлюбу у них народилася дитина - донька [PERSON], [INFO]. Останній час між ними виникають сварки, внаслідок того, що кожний із них має різні погляди на сімейне життя та ведення спільното господарства, повної відсутності взаєморозуміння, різних поглядів на життя та подружні відносини. В результаті між ними були втрачені почуття любові та поваги. У зв'язку з цим вони припинили між собою шлюбні стосунки. Шлюбні відносини вони фактично припинили у березні 2016 році. Під час шлюбу ним та [PERSON] за спільні кошти було набуто майно: автомобіль HYUNDAI ACCENT, тип кузова - седан, кузов [NUMBER], 2011 р.в, державний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], який за їхньою згодою був зареєстрований за гр. [PERSON] та є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідач, [PERSON] в квітні 2016 року повідомила його про її рішення індивідуального користування зазначеним транспортним засобом. Місцезнаходження транспортного засобу до теперішнього часу йому не відомо. Відповідач відмовляється надати копію технічного паспорта на автомобіль. У зв'язку з тим, що відповідач сховала спірний транспортний засіб та документи на нього, він позбавлений можливості провести оцінку майна для визначення розміру сплати судового збору. Спірний автомобіль належить їм з [PERSON] на праві спільної сумісної власності та відноситься до неподільної речі. Оскільки автомобіль є річчю неподільною, а іншого спільного майна та фінансових можливостей сплатити один одному компенсацію вартості частки у праві спільної власності на автомобіль жоден з подружжя не має, єдиним можливим способом поділу майна є визначення часток у праві спільної сумісної власності для перетворення її у спільну часткову власність. 12травня 2016 року він звернувся до Індустріального районного суду з позовом до відповідачки про розірвання шлюбу, про що повідомив [PERSON] 14травня 2016 року автомобіль HYUNDAI ACCENТ [PERSON] був проданий [PERSON]. 16травня 2016 року він звернувся з позовом до відповідачки про поділ спільного майна подружжя. Він не давав згоди на продаж спірного транспортного засобу, яка відповідно до вимог ст.65 СК України є обов'язковою. 20вересня 2016 року автомобіль HYUNDAI ACCENT [PERSON] був проданий [PERSON]. 05листопада 2016 року автомобіль HYUNDAI ACCENT [PERSON] був проданий [PERSON]. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не є добросовісними набувачами у зв'язку з їх обізнаністю про існування спору про право власності на транспортний засіб під час укладання договорів купівлі-продажу. З квітня 2016 року місцезнаходження транспортного засобу до теперішнього часу йому не відомо. Через викладені обставини він вимушений звернутися до суду із позовом. [PERSON] звернулася до [PERSON] із зустрічним позовом у якому, уточнивши свої позовні вимоги, просить суд розподілити їхнє із [PERSON] спільне майно та визнати за нею право власності на ? частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], а за [PERSON] позивачка просить визнати право власності на ? частину зазначеної квартири. В обґрунтування таких зустрічних позовних вимог [PERSON] посилається на те, що під час шлюбу вони із [PERSON] за спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS]. За їхньою із [PERSON] спільною згодою договір купівлі-продажу та відповідно і право власності було оформлено на [PERSON] [PERSON] не визнає квартиру спільною сумісною власністю та вважає її своєю особистою власністю, через що вона вимушена звернутися до суду. Також, [PERSON] вважає, що розподіл спільної квартири має відбуватися із відступленням від принципу рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Зокрема, вона знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, яка проживає із нею та знаходиться на її повному матеріальному утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, аліментів не сплачує, вчиняє на неї тиск шляхом погроз та фізичного насильства. В судовому засіданні [PERSON] та його представник позовні вимоги підтримали та пред'явлений первісний позов просили задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування позиції посилалися на викладені у позовній заяві обставини. Позовні вимоги за зустрічним позовом визнали частково та не заперечували проти розподілу спірної квартири між сторонами по справі, але без відступу від принципу рівності часток подружжя у спільному сумісному майні, не заперечували проти визнання за кожним із сторін права власності по ? частині спірної квартири. [PERSON] та її представник проти задоволення первісного позову заперечували, і у позовних вимогах [PERSON] просили відмовити у повному обсязі. Зустрічну позовну заяву просили задовольнити. В обґрунтування позиції посилалися на викладені у зустрічному позові обставини. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] повідомлялися у встановленому законом порядку про день, місце та час судового розгляду справи, але у судове засідання особисто не з'явилися, своїх представників не направили. Суд, вислухавши пояснення [PERSON] та його представника, а також [PERSON] та її представника, вивчивши матеріали справи та надані письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 06 червня 2009 року виконавчим комітетом Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис за № 30. Під час шлюбу у сторін народилася дитина - донька [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що під час шлюбу сторонами у власність було набуте таке майно: -Транспортний засіб - легковий автомобіль HYUNDAI ACCENT, тип кузова - седан, кузов № [NUMBER], 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] (на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] право власності було зареєстроване за [PERSON] 04 жовтня 2011 року Відділом РЕР ДАІ № 3 ГУ МВС України в Дніпропетровській області); -Трикімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] (право власності зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11.07.2013 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Р.О. за реєстровим № 277, в цей же день було проведено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON].). Подружні стосунки сторони припинили через відсутність взаєморозуміння, втрату почуттів любові та поваги один до одного, розходження поглядів на сімейні відносини та ведення спільного господарства, свари. Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 23 червня 2016 року (справа № 202/2965/16-ц) шлюб між сторонами було розірвано. Рішення не оскаржувалося сторонами та набрало законної сили. Як було встановлено у судовому засіданні спільна дитина сторін - [PERSON], [INFO], проживає із [PERSON] за адресою спірної квартири. Між сторонами існує спір з приводу стягнення коштів на утримання дитини. Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 15.11.2016 року (справа № 202/6866/16-ц) з [PERSON] на користь [PERSON] присуджені до стягнення починаючи з 04 листопада 2016 року аліменти на утримання дитини у розмірі 750 гривень щомісячно. Дане рішення було оскаржене в апеляційному порядку та є таким, що не набрало законної сили. Як вбачається із матеріалів справи, 14 травня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі продажу, згідно із яким [PERSON] продала, а [PERSON] купив спірний автомобіль HYUNDAI ACCENT за 40 000,00 гривень. На підставі даного договору за відповідачем [PERSON] 14 травня 2016 року було зареєстроване право власності на вказане спірне рухоме майно та транспортному засобу присвоєно новий державний номерний знак [NUMBER]. У подальшому, 29 вересня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі продажу за умовами якого [PERSON] продав спірний автомобіль [PERSON] за 260 000,00 гривень. На підставі даного договору за відповідачем [PERSON] було зареєстроване право власності на вказаний автомобіль. [PERSON] 05 листопада 2016 року спірний автомобіль HYUNDAI ACCENT продав відповідачу [PERSON] за 100 000,00 гривень, про що між ними було укладено договір купівлі-продажу і на підставі якого за відповідачем [PERSON] було зареєстроване право власності на спірний транспортний засіб. Як вбачається із матеріалів справи [PERSON] перебуває на обліку у онкогінеколога із наявними захворюваннями. Спільна дитина сторін - [PERSON], яка проживає разом із [PERSON], перебуває на диспансерному обліку з червня 2015 року та потребує домашнього догляду. Згідно із висновком спеціаліста судово-медичного експерта № 2775 від 18.07.2016 року у [PERSON] були виявлені тілесні ушкодження у вигляді синців та внутрішньо шкіряних крововиливів на верхніх кінцівках на лівій сідниці, що спричинені від дії тупого твердого предмету (предметів). Виявлені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки. Як пояснила у судовому засіданні [PERSON] зазначені тілесні ушкодження утворилися в результаті побиття її [PERSON] Останній неодноразово в ході з'ясування стосунків із нею вдавався до побиття завдаючи їй тілесних ушкоджень. Через це вона зверталася до правоохоронних органів із вимогами щодо притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності. Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Поділ спільного майна подружжя, згідно роз'яснень, наведених у п.п. 22-24, 29 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Згідно ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визнано домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. За ч.1 ст. 71 СК України, майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. За змістом ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. На момент розгляду і вирішення справи судом спірний автомобіль відповідачкою вже було відчужено на користь іншої особи, доказів того, що спірний автомобіль відчужувався [PERSON] за письмовою згодою позивача за первісним позовом [PERSON] як законного співвласника надано не було, а пояснення самої [PERSON] і надані нею письмові пояснення свідків, не є достатніми і допустимими доказами, що свідчили б про те, що [PERSON] дійсно приймав учать у продажі спірного автомобіля і висловлював щодо такого правочину свою згоду. Разом із тим, у судовому засіданні не було встановлено, що [PERSON] та співвідповідач [PERSON], також як і інші співвідповідачі - контрагенти за оспорюваними договорами купівлі-продажу спірного автомобіля, діяли недобросовісно, зокрема, що [PERSON] та інші знали чи за обставинами справи не могли не знати про те, що спірне майно (автомобіль) належить подружжю [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, і [PERSON], укладаючи оспорюваний договір, не отримала згоди на це другого з подружжя - [PERSON] При таких обставин, [PERSON] не позбавлений права на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї оспорюваного транспортного засобу, а тому у задоволенні його позовних вимог за первісним позовом, суд вважає необхідним відмовити у повному обсязі. Такий висновок кореспондується із правовою позицією Верховного Суду України зробленою у справі № 6-1587цс16. Зокрема, за нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку ВСУ дійшов висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України,застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] підлягають частковому задоволенню. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Як було встановлено у судовому засіданні, після розірвання шлюбу сторін [PERSON] залишилася проживати із позивачкою за зустрічним позовом [PERSON], яка займається вихованням та утриманням дитини, дбає про її фізичний та духовний розвиток, забезпечує дитину продуктами харчування, одягом, тощо. При цьому, судом було встановлено, що [PERSON] перебуває на обліку у онкогінеколога із наявними захворюваннями, а спільна дитина сторін за станом свого здоров'я перебуває на диспансерному обліку з червня 2015 року та потребує домашнього догляду, що підтверджується долученими до матеріалів справи медичними довідками № 114, № 363, № 295, а також виписним епікризом із історії хвороби [PERSON] № П023233. З наданих у судовому засіданні [PERSON] розрахункових документів вбачається, що він переказував кошти на користь [PERSON] на утримання малолітньої дитини - [PERSON], а саме у квітні 2016 року - 213,52 грн., у травні 2016 року - 228,65 грн., у липні 2016 року - 1002,51 грн., у серпні 2016 року - 500,00 грн., у вересні 2016 року - 502,51 грн. З листопада 2016 року [PERSON] сплачував на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини у розмірі згідно рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 15 листопада 2016 року - 750,00 грн. щомісячно. Дану обставину сторони підтвердили у судовому засіданні. Розмір аліментів, які одержувала [PERSON] від позивача за первісним позовом [PERSON], з урахуванням розміру встановленого прожиткового мінімуму на дітей віком до 6 років (з 01.01.2016 року - 1167 грн., з 01.05.2016 року - 1228 грн., з 01.12.2016 року - 1313 грн., з 01.01.2017 року - 1335 грн. згідно ЗУ «Про Державний бюджет України на 2016 рік» та ЗУ «Про Державний бюджет України на 2017 рік») суд не може вважати достатнім для забезпечення повноцінного фізичного, духовного розвитку та лікування, за тієї умови, що спільна донька сторін - [PERSON] за станом здоров'я перебуває на диспансерному обліку з червня 2015 року та потребує домашнього догляду і лікування. Отже, при вирішенні зустрічних позовних вимог, суд вважає можливим відступити від засади рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, та враховуючи встановлені під час розгляду справи обставини, що мають істотне значення для справи, а також враховуючи інтереси неповнолітньої дитини, що потребує догляду і піклування, яка мешкає разом із [PERSON], та частково задовольнити зустрічну позовну заяву, визнавши за [PERSON] право власності на 2/3 частки спірної квартири за адресою: [ADDRESS], а за [PERSON] на 1/3 частку зазначеної квартири. У відповідності до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. У задоволенні іншої частини позовних вимог за зустрічним позовом, суд вважає необхідним відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати по справі відносяться на рахунок [PERSON]

Outcome: partial