Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку. Позовні вимоги, враховуючи відповіді на відзиви, заяви про збільшення позовних вимог, мотивує тим, що він та відповідачі в різний час набули права спільної часткової власності на житлові будинку та господарські споруди, що знаходяться в [ADDRESS] та [ADDRESS] . Його частка у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] частини. Вказує, що нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці площею 0,1076 га, яка належить [PERSON] , який помер [INFO] (0,0826 га) та [PERSON] (0,025 га). Вважає, що володіючи частиною житлового будинку набув право власності на земельну ділянку відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України та оскільки, спірна земельна ділянка є спільна між усіма п`ятьма співвласниками будинків, то вони не можуть досягнути згоди щодо можливості встановлення її меж. На підставі наведеного, з врахуванням збільшених позовних вимог, просить суд визнати за ним право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] пропорційно до належної йому частки у праві власності житлового будинку, але у розмірі площі земельної ділянки не меншій ніж та, яка необхідна для обслуговування частини житлового будинку, яка йому належить на праві спільної часткової власності. Стягнути з відповідачів судові витрати. У відзиві на позовну заяву, відповідач [PERSON] вказує, що у зв`язку із смертю власника спірної земельної ділянки [PERSON] , у Луцькій районній нотаріальній конторі заведена спадкова справа. Відповідно до заповіту, спадкодавець заповів вказану земельну ділянку йому - [PERSON] . Крім того, спадкоємцями за законом є внуки спадкодавця [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - дружина померлого сина. Зазначає, що немає можливості оформити спадкові права, оскільки, позивач чинить перешкоди, а саме не подає оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку нотаріусу, що знаходиться у нього. Відтак, до завершення процедури спадкування та видачі свідоцтва про право власності на земельну ділянку, вирішити питання про її поділ між житловими будинками неможливо. Крім того, посилається на сплив строків позовної давності щодо пред`явлення вимоги про визнання права власності за позивачем на частину земельної ділянки, оскільки, право власності на частину житлового будинку [PERSON] набув у 2009 році. У відзивах на позовну заяву, відповідачі [PERSON] , [PERSON] посилаються на аналогічні обставини, що містяться у відзиві [PERSON] , та вважають посилання позивача про порушення його прав, як співвласника житлового будинку та необхідність застосування ст.ст. 120, 125 Земельного кодексу України, безпідставними. Ухвалою суду від 29 серпня 2019 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 18 вересня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі, розпочато підготовче провадження у справі. Ухвалою суду від 18 грудня 2019 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Ухвалою суду від 21 січня 2020 року в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про залучення до участі у справі в якості третьої особи - державного нотаріуса Луцької районної державної нотаріальної контори Бегези О.П. відмовлено. Протокольною ухвалою суду від 20 лютого 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник в судовому засіданні позовну заяву, відповідь на відзив, заяву про збільшення позовних вимог підтримали з підстав у них зазначених. Просили позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Просив суд, відмовити в задоволенні позову та стягнути з позивача судові витрати по справі. Інші відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча завчасно та належним чином повідомлялися про день, час та місце розгляду справи, в тому числі через розміщення судового оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України, визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно з частинами першою, четвертою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній. Судом встановлено, що згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ВЛ №012586 від 29 січня 1996 року, земельна ділянка загальною площею 0,11 га в [ADDRESS] належить [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 6, 58). Згідно договору дарування від 27.05.2010 року, 0,025 га вищезазначеної земельної ділянки відійшла до відповідача [PERSON] (а.с. 62). На даній земельній ділянці знаходяться: житловий будинок [ADDRESS] з господарськими та побутовими будівлями та спорудами та житловий будинок № [ADDRESS] (а.с. 60, 63 ). Із матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 червня 2009 року, позивачу [PERSON] належить 1/5 частини житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . (а.с. 8). Інша частина зазначеного житлового будинку, а саме 4/5 частин належить відповідачу [PERSON] (а.с. 63). Крім того, згідно договору дарування від 27.12.2000 року 43/100 та 31/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] належать відповідачам [PERSON] , [PERSON] відповідно, згідно договору дарування від 27.05.2010 року - 26/100 частин даного будинку належить [PERSON] , 4/5 частин житлового будинку по [ADDRESS] , згідно договору дарування від 01.04.2008 року належить [PERSON] (а.с. 60-61, 63). В обґрунтування своїх вимог, позивач вказував на ту обставину, що оскільки, земельна ділянка знаходиться у спільному користуванні з відповідачами, добровільно вони не можуть дійти згоди щодо визначення меж земельної ділянки за кожним співвласником житлових будинків, що знаходяться за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] , тому він, як власник частини житлового будинку набув право власності на частину земельної ділянки відповідно до його частки у праві власності на житловий будинок на підставі ст.ст. 120, 125 ЗК України та ст. 377 ЦК України. Однак, суд вважає такі доводи безпідставними, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належати спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Згідно з ч. 1 ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Із матеріалів справи вбачається, що після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме земельну ділянку площею 0,085 га, що розташована та території с. Підгайці, Підгайцівської сільської ради Луцького району (а.с.6, 161-169). Судом встановлено, що [INFO] спадкодавець [PERSON] склав заповіт, згідно якого заповів все належне йому майно [PERSON] (а.с. 164). Спадкоємець за заповітом [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] шляхом подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Інших спадкоємців за заповітом немає. Спадкоємцями за законом, які звернулися до нотаріуса з заяви про прийняття спадщини є [PERSON] , [PERSON] , (а.с. 161-169). Однак, як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] на даний час не оформив свої права на спадкове майно, оскільки, позивач чинить перешкоди, не надаючи оригінал державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ВЛ №012586 від 29 січня 1996 року до нотаріуса для завершення процедури спадкування. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268, ч. 3 ст. 1296 ЦК України, в їх системному зв`язку, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відтак, на думку суду, спірна земельна ділянка, як спадкове майно, на даний момент належить [PERSON] незалежно від наявності у нього свідоцтва про право на спадщину за заповітом. В даному випадку, позивач набув право власності на 1/5 частину житлового будинку по [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] (а.с. 8). Відтак, на момент виникнення у позивача права власності на зазначений житловий будинок, попередній власник [PERSON] не мав права власності на спірну земельну ділянку, так як вона була у володінні [PERSON] (а.с. 6). Тому, з набуттям позивачем права власності на 1/5 частини житлового будинку по [ADDRESS] , який розташований на спірній земельній ділянці, до [PERSON] , як до нового власника цього нерухомого майна, в силу положень ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, не перейшло право власності на частину земельної ділянки, площею 0,085 га за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин, суд не вбачає підстав для визнання права власності на частину земельної ділянки за позивачем, оскільки, посилання позивача на порушення його прав, як співвласника житлового будинку та необхідність застосування вимог ст.ст. 120,125 ЗК України та ст. 377 ЦК України є передчасними та необґрунтованими. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 127/10011/18. Разом з тим, суд відхиляє заяву відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності, так як у відповідності до вимог ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Таким чином, оскільки, судом не встановлено порушення прав чи інтересів позивача, підстав для застосування строку позовної давності немає. Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за передчасністю та безпідставністю вимог. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, при розподілі судових витрат судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивача. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] понесено витрати за правничу допомогу адвоката у розмірі 7400 грн., на підтвердження розміру якої відповідачем надано договір про надання юридичних послуг та правової допомоги №07/19 від 07.02.2019 року, договір про внесення змін до договору №07/19 від 07.02.2019 року, ордер серії ВЛ № 008625 від 27.06.2019 року, ордер серії ВЛ №019098 від 29.10.2019 року, акт прийому-передачі виконаних робіт від 20.12.2019 року, копію прибуткового касового ордера № 1 від 20.12.2019 року на суму 7400 грн. (а.с. 93, 216-219). З огляду на вимоги ст. 137 ЦПК України, суд приходить до висновку, що витрати за правничу допомогу адвоката загальною сумою 7400 грн. відповідають обсягу виконаних адвокатом робіт, є обґрунтованими та співмірними з предметом спору та складністю справи, не оспорювалися позивачем під час розгляду справи, а тому підлягають до стягнення з позивача користь відповідача [PERSON] .

Outcome: approved