Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-27 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки площею 0,25 га від 30.07.2014 року. Свої вимоги позивач мотивував тим, що він 30 липня 2014 року уклав з відповідачкою договір дарування житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 82,1 кв.м. та договір дарування земельної ділянки площею 0,25 га, яка відведена для будівництва та обслуговування вищевказаного житлового будинку, господарських будівель та споруд у приватного нотаріуса Косівського районного нотаріального округу Тонюк М.М. Вважає, що дані договори слід визнати недійсними, так як він уклав їх під дією помилки, а саме мав намір укласти договір довічного утримання з чоловіком відповідачки,який є його племінником який разом із своєю матір»ю , яка є його рідною сестрою постійно йому говорили, що будуть його доглядати до смерті, допомагати утримувати будинок в належному стані, робити періодично ремонти, а у разі хвороби забезпечувати харчуванням та медикаментами і проявляти іншу турботу. Протягом року відповідачка ні разу до нього не приїжджала, не допомагала утримувати будинок в належному стані, не робила ніяких ремонтів та не цікавилась його станом здоров'я. Він сам проживав у даному будинку, самостійно сплачував за світло та інші комунальні платежі за користування будинком, доглядав за ним. Оскільки, він є неграмотною людиною і не розумів суті укладення договору дарування, перебуває на обліку у невропатолога поліклінічного відділення Заболотівської районної лікарні, вважав, що укладає договір довічного утримання. Позивач та його представник у судовому засіданні суду пояснили, що рідна сестра позивача [PERSON] умовила його укласти договір довічного утримання з її сином і обіцяла, що вони разом з нею будуть його доглядати до смерті, допомагати утримувати будинок в належному стані, робити періодично ремонти, а у разі його захворювання забезпечувати харчуванням та медикаментами і проявляти іншу турботу. Вважають, що позивача ввели в оману, бо він ніколи не подарував би власний будинок чужій йому людині, маючи при цьому двох рідних синів. Укладаючи договір довічного утримання він знав, що може у будь-який момент його розірвати у випадку, коли сестра із племінником не будуть належним чином доглядати його, тому і поїхав до нотаріуса. У нотаріальній конторі позивач перебував протягом години, весь цей час нотаріус щось друкував, однак у голос не зачитував, згодом його попросили вийти в коридор, а коли він повернувся, то підписав договір, однак він його не читав, так як є малограмотним, копію договору нотаріус йому не дав. Протягом року відповідачка та його сестра жодного разу не приїздили до нього, не допомагали йому по господарству, а коли він звернувся до них, то вони пригрозили йому виселенням з будинку і сказали, що вони власники його. Звернувшись до нотаріальної контори з заявою видати йому копію договору, він отримав договір дарування власного житлового будинку, а не договір довічного утримання. На підставі вищевикладеного вважає, що позивач під впливом помилки уклав договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, так як мав намір укласти договір довічного утримання, а тому просили визнати дані договори недійсними та стягнути з відповідачки всі понесені позивачем судові витрати. Відповідачка та її представник у судовому засіданні проти позову заперечили. Пояснили суду, що позивач перебував у неприязних відносинах зі своїми синами, а тому сам запропонував їм відчужити житловий будинок. На дану пропозицію вони відповіли, що не мають можливості, однак він наполягав на своєму, сам зібрав усі необхідні для цього документи, сам приїхав до них додому у с. Вербовець Косівського району і вони разом пішли до нотаріуса. Укладаючи дані договори вона мала на меті у подальшому приходити допомагати позивачу раз у тиждень, при необхідності, а як захворіє, то забрати його до себе додому. Просили в позові відмовити. Суд вислухавши показання сторін, їх представників, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], повно та всебічно дослідивши докази по справі, встановивши дійсні обставини справи приходить до висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення з наступних підстав. З договору дарування жилого будинку та земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], площею 0,25 га, що розташована за адресою [ADDRESS] і відведена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, посвідченого 30.07.2014 року приватним нотаріусом Косівського нотаріального округу, та зареєстрованого в реєстрі за № 1054 слідує, що [PERSON] подарував будинковолодіння та вищевказану земельну ділянку [PERSON] Згідно витягу з погосподарської книги Новоселицької сільської ради № 1 за 2015 рік, станом на 14.05.2015 року за [PERSON] числиться житловий будинок [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,25 га відведена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Показаннями свідка [PERSON] про те, що позивач [PERSON] сам запропонував відчужити будинок в користь дружини [PERSON], взамін на допомогу йому на старості років. Будинок він вирішив переписати на нього, але оскільки у нього вже у власності був житловий будинок, то [PERSON] вирішив відчужити його дружині [PERSON] Показаннями свідка [PERSON] про те, що він приїздив до батька і питав, чому він відчужив будинок, на що останній відповів, що йому так добре, вони носять йому їсти, допомагають по господарству. Вказав, що він від двох років з батьком не проживає, та не підтримує з ним ніяких стосунків. Показаннями свідка [PERSON] про те, що позивач - її рідний брат звернувся до неї і повідомив, що його ніхто не доглядає, і запропонував її синові доглядати його, а він відповідно відчужив йому житловий будинок за це. Син погодився. Для цього брат приїхав сам до неї додому і вони разом з невісткою - відповідачкою по справі поїхали до нотаріуса. Оформлення всіх необхідних документів відбувалося протягом чотирьох місяців, і позивач постійно дорікав синові, що він довго їх оформляє. Зі змісту вимог ч.1 ст. 299 ЦК України слідує, якщо особа яка вчинила правочин помилялася щодо обставин, що мають істотне значення (помилка щодо природи правочину), такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до п. 19 постанови Пленум Верховного суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів не дійсними», особа на підтвердження своїх вимог повинна довести, що помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Правочин вважається чинним при дотриманні вимог передбачених ст. 203 ЦК України, зокрема: 1.Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2.Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5.Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6.Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 215 ЦК України правочин визнається недійсним з наступних підстав: 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. З вимог ст. 16 ЦК України слідує, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Згідно п.1 ст.114 ЦІЖ України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являється за місцем знаходженням цього майна або основної його частини. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При таких доказах суд не може взяти до уваги доводи відповідачки та його представника в тій частині, що позивач добре знав, що він дарує будинковолодіння та земельну ділянку останній, а не укладає з нею договір довічного утримання, так як із пояснень позивача з врахуванням його віку, хвороби, освіти вбачається, що він в достатній мірі не усвідомлював суті та змісту договору довічного утримання, адже єдиною його умовою було те, що йому мають допомагати у всьому і завжди до смерті, взамін чого він віддає свій будинок і господарські споруди та земельну ділянку біля нього. Так як вищевказане сім»єю відповідачки робилося не в повній мірі , що і стало підставою звернення до суду із даним позовом. Вищевказане дає підставу суду вважати, що позивач діяв внаслідок помилки, що полягала в тому що він маючи намір укласти договір довічного утримання уклав договір дарування та мав намір укласти договір довічного утримання з своїм племінником [PERSON], а не його дружиною [PERSON] Враховуючи вищенаведене, на підставі ст.ст. 216, 229 ЦК України, п.19 Постанови № 9 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів не дійсним» від 06.11.2009р. та ст.ст. 215-218 ЦПК України, -

Outcome: approved