Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У позові вказував, що проживає в житловому будинку по [ADDRESS] , належний йому на праві приватної власності. За вказаною адресою зареєстрований його онук [PERSON] , однак фактично там ніколи не проживав. неодноразово звертався до відповідача з проханням добровільно знятись з реєстраційного обліку від його будинку, однак він не реагує. Реєстрація відповідача до його будинку завдає йому суттєвих матеріальних збитків, оскілки він несе додаткові витрати за комунальні послуги. Також, реєстрація відповідача перешкоджає йому отримати субсидію. Просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме, житловим будинком в [ADDRESS] . У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, належно повідомлений про дату, час та місце розгляду справи по суті. В адресованій суду заяві його представник [PERSON] просила справу розглядати за їх відсутності, позовні вимоги підтримують повністю. Щодо заочного рішення не заперечують. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, належно повідомлений про дату, час і місце розгляду справи по суті в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Причини своєї неявки суду не повідомив та не подав у встановлений судом строк відзив на позов. З письмової згоди представника позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному об`ємі з таких підстав. Судом установлено, що [PERSON] , [INFO] на праві приватної власності належить житловий будинок в [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого 04.10.2010 року виконавчим комітетом Мигівської сільської ради та копією Витягу про державну реєстрацію прав №27521350, виданого 04.10.2010 року ДКП «Вижницьке РБТІ». У житловому будинку, який розташований в [ADDRESS] зі згоди власника зареєстрований його онук [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Мигівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області №1838 від 19.11.2020 року. Однак за вказаною адресою відповідач [PERSON] не проживає з 2018 року, що підтверджується актами обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №89 від 25.08.2020 року, №138 від 01.09.2020 року та №147 від 07.09.2020 року, виданими виконавчим комітетом Мигівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області. На даний час позивач не може розпоряджатися належним йому на праві приватної власності житловим будинком, що розташований по [ADDRESS] , оскільки в ньому зареєстрований відповідач. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказані положення закріплені також у ЦК України. Так відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно чч.2, 3 ст.156 ЖК Української РСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК Української РСР. Відповідно до положень ч.2 ст.64, ч.1 ст.156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство. У ч.4 ст.9 ЖК Української РСР зазначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст.ст.71, 72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його родини за ними зберігається житлове приміщення на протязі 6 місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки здійснюється в судовому порядку. Аналіз наведених вище норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Враховуючи зазначені вимоги закону, а також з урахуванням наведених вище досліджених судом доказів, Суд дійшов висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами, що відповідач [PERSON] не був членом його сім`ї і без поважних причин, понад шість місяців не проживає у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , належному [PERSON] на праві приватної власності. За вказаних обставин Суд вважає, що відповідача [PERSON] необхідно визнати таким, що втратив право на користування вказаним житлом. Це підтверджено дослідженими в суді належними доказами, доказів протилежного суду не представлено. На підставі наведеного Суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають до задоволення у повному обсязі. На підставі викладено та ст.41 Конституції України, ст.ст.16, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст.9, 71, 72, 150 ЖК Української РСР, ст.ст.4, 12, 13, 76-81, 247 ч.2, 258-259, 263-265, 268, 272, 273, 280-284, 354, п.3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України, Суд,

Outcome: approved