Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ПП «Фінвесткор» (далі по тексту - відповідач 1), ПП «Шансор» (далі по тексту - відповідач 2) про визнання недійсним Договору № 101855 від 25.11.2014р., укладеного між позивачем та відповідачем 1, визнання недійсним Договору № 101855 від 25.11.2014р., укладеного між позивачем та відповідачем 2, застосування наслідків недійсності правочинів, стягнення з відповідача 2 сплачених коштів за недійсним договором у розмірі 10 500 грн., стягнення з відповідачів солідарно 3 000грн. моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.11.2014р. з метою отримання кредитних коштів, позивачем було сплачено відповідачу 1 грошові кошти в розмірі 10 500 грн. в якості страхового внеску на підтвердження платоспроможності за майбутнім кредитним договором. 25.11.2015 між позивачем та відповідачем 1 було укладено Договір № 101855, за умовами якого відповідач 1 зобов'язувався вчинити дії від імені позивача, спрямовані на отримання безвідсоткової позики на умовах програми «City Credit», крім того між позивачем та відповідачем 2 також було укладено Договір № 101855, відповідно до умов якого відповідач 2 зобов'язувався надати позивачу за обумовлену плату інформаційні, консультаційні послуги та послуги з пошуку інформації. На виконання умов саме цього договору позивачем і були сплачені кошти в розмірі 10 500 грн., проте позивачу про це нічого відомо не було, позивач вважала, що підписує один договір позики. Проте позику позивач не отримала. Крім того, виявилось, що відповідачі кредитних коштів не надають. Позивач зазначає, що діяльність відповідачів ввела її в оману, оскільки програма «City Credit» формується виключно на коштах учасників, без залучення коштів відповідача 1, крім того, позивач мала на меті отримати позику, а не інформаційно-консультаційні послуги. Таким чином, позивач вважає, що діяльність відповідачів є пірамідальною схемою та нечесною підприємницькою практикою, а тому укладені договори не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». В судове засідання позивач та представник позивача не з'явились. Через канцелярію суду представник позивача подав заяву, відповідно до якої просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач 1 у судове засідання не з'явився. Судом вживалися заходи щодо повідомлення Відповідача про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Відповідач 2 в судове засідання не з'явився. Судом вживалися заходи щодо повідомлення Відповідача про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що 25 листопада 2014р. між позивачем та відповідачем 1 укладено Договір № 101588, відповідно до умов якого Підприємство за згодою Учасника зобов'язується вчинити вій його імені певні дії, спрямовані на надання безвідсоткової позики, зазначеної у Додатку № 1 до даного Договору, на підставі ст. 1046, 1048 ЦК України та на умовах діяльності Програми «City Credit», що міститься в Додатку № 2 до даного Договору, який є невід'ємною частиною цього Договору, у тому числі організовувати та проводити розподіл Фонду Учасників, здійснити надання безвідсоткової позики на користь Учасника за рахунок Фонду Учасників, надавати інші послуги і здійснювати інші правочини, погоджені Сторонами у порядку та в строки, передбачені цим Договором та Додатками до нього. Також в судовому засіданні встановлено, що 25.11.2014р. між позивачем та відповідачем 2 було укладено Договір № 101855, відповідно до умов якого Виконавець (відповідач 2 - ПП «Шансор») зобов'язується за обумовлену плату надати інформаційні, консультаційні послуги та послуги з пошуку інформації (п. 1 Договору). Відповідно до п. 2 вказаного Договору, вартість плати за надання послуг Виконавця погоджена Сторонами і складає 10 500 грн. Позивач, як на одну із підстав визнання Договору № 101855, укладеного між нею та відповідачем 1, недійсним, посилається на ту обставину, що відповідач 1 здійснював вказану діяльність без відповідної на це ліцензії. Крім того, неповідомлення відповідача 1 про відсутність в нього відповідної ліцензії на надання такої фінансової послуги як позика, є проявом нечесної підприємницької практики та у розумінні п. 5 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Частиною 2 ст. 16 ЦК України, визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Пленум Верховного Суду України в п.п. 2, 12 постанови від 28.04.78 N 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз'яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків. Згідно положень ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином. Відповідно до положень ч. 3 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 19 вказаного Закону, якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди. Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що відповідач 1 здійснював вказану підприємницьку діяльність без відповідної на те ліцензії та умисно приховував це від позивача. Також позивач зазначає, що на час укладення вказаного договору, не мала реальної інформації про послуги, що будуть йому надаватись і не могла здійснити свідомий вибір, оскільки ретельно ознайомитись з зі змістом договору змогла лише після сплати коштів, тому такі дії з боку відповідача 1 є проявом нечесної підприємницької практики. Крім того, вважає, що вказана діяльність відповідача 1 здійснюється з метою реалізації пірамідальної схеми, оскільки відповідач 1 вводить в оману споживачів з метою залучення їхніх коштів. Відповідно до п. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Проте, як вбачається з п. 4.7. Договору, укладеного між позивачем та відповідачем 1, учасник заявляє, що отримав усі пояснення від представника Підприємства, уважно прочитав та зрозумів усі визначення, умови та зміст даного Договору і Додатків до нього, що засвідчує своїм підписом. Крім того, аналіз п.7 ч.3 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави вважати, що поняття «пірамідальна схема» у розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару. Таким чином, для кваліфікації «пірамідальної схеми» необхідна наявність усіх зазначених ознак. Відсутність вищевказаних ознак виключає можливість визнання схеми як «пірамідальної», тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України. Так, пірамідальній схемі властива сплата за можливість одержання окремим учасником компенсації, яка повинна надаватися за рахунок залучення цим учасником схеми інших споживачів. Згідно п. 1.3 Договору Учасник доручив Підприємству використовувати суми платежів для формування Фонду Учасників та його розподілу, а також здійснювати надання безвідсоткової позики на користь Учасників Програми «City Credit». Умовами даного Договору передбачено лише надання Учасникам безвідсоткової позики за рахунок коштів Фонду Учасників. Придбання будь-якого товару на користь учасника за рахунок Фонду учасників за умовами даного Договору неможливе. Згідно п. 5.1 Додатку № 2 до Договору № 101855 від 25 листопада 2014 року, Підприємство надає безвідсоткову позику у безготівковій формі на розрахунковий рахунок, наданий Учасником, який отримав Рішення про надання безвідсоткової позики, протягом 30 (тридцяти) банківських днів після того, як Учасником будуть виконані всі вимоги цієї статті. У відповідності до п.4.1 Додатку № 2 до Договору № 101855 від 25 листопада 2014 року у відповідності до статті 1 Договору Підприємство організовує Захід з розподілу Фонду Учасників, коли Фонд Учасників є достатнім. Враховуючи вище викладене, укладений договір не є утворенням та розвитком пірамідальних схем у розумінні п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач 1 надає учасникам послуги на основі системи, кінцевим результатом якої на підставі угод з учасниками групи є отримання позики всіма учасниками, а учасники сплачують кошти саме за одержання послуги, яка споживається в процесі її виконання. Крім того, кожний учасник отримує позику відповідно до платежів, здійснених ним самим. Таким чином, відсутні підстави вважати, що діяльність відповідачів є пірамідальної схемою, а отже, відсутні підстави для застосування положень ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». З огляду на зазначене, суд не вбачає у діях відповідача 1 при укладенні Договору № 101855 використання нечесної підприємницької практики та ведення позивача в оману, а тому не може керуватися положеннями ч. 6 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», як на підставу визнання кредитного договору недійсним. Також позивач просить визнати недійсним Договір № 101855 від 25.11.2014р., укладений між нею та відповідачем 2, оскільки позивача змусили підписати цей договір шляхом обману. Позивач вважає, що в підписанні вказаного договору між нею та ПП «Шансор» та сплати відповідних коштів в розмірі 10 500 грн. не було необхідності, оскільки повну інформацію про фінансову послугу з надання позики та її виконавця позивач мала і так отримати, у відповідності до Закону України «про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. З п. 6 Договору, укладеного між позивачем та відповідачем 2 - ПП «Шансор», вбачається, що позивач своїм підписом підтвердив, що отримав усі необхідні коректно викладені пояснення від представника відповідача 2, уважно прочитав та зрозумів Договір, що засвідчив своїм підписом. Згідно квитанції № 12 від 25.11.2014р. позивачем було сплачено 10 500 грн. в якості страхового платежу за Договором 101855 від 25.11.2014р. Відповідно до Акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 25.11.2015р. Виконавцем були проведені інформаційно-консультаційні послуги, вартість яких становить 10 500 грн. Сторони претензій одна до одної не мають. Також положеннями ч.ч.1,2 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов договору є підписи представника відповідача 2 та безпосередньо позивача. Вказана обставина свідчить про те, що позивач, на момент підписання договору, була ознайомлена з усіма істотними умовами договору, її воля була спрямована на укладення вказаного договору. Статтею 629 ЦК України передбачено обов'язковість договору до виконання сторонами. Ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставУ для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки обставини стосовно того, що на момент укладення оспорюваних договорів позивач був позбавлений можливості ознайомитись з їх змістом, крім того, позивачу не було відомо, що вказані послуги за договором надаються без відповідної на те ліцензії та підприємницька діяльність відповідача 1 має ознаки пірамідальної, а в укладенні договору між позивачем та відповідачем 2 та сплаті коштів в розмірі 10 500 грн. взагалі не було необхідності,а отже умови оспорюваних договорів не відповідали вимогам чинного законодавства, не підтверджуються жодним із наданих доказів, суд приходить до висновку, що позов в частині визнання договорів недійсними та застосування наслідків недійсності правочинів, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Позивач також просить стягнути на свою користь моральну шкоду в розмірі 3000 грн., завдану позивачу внаслідок протиправних дій відповідачів щодо введення останньої в оману з метою укладення оспорюваних договорів. Частиною 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Враховуючи роз'яснення Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995р., згідно з якими розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації. Разом з тим, Позивачем не доведено та в ході судового розгляду справи не підтвердився факт заподіяння позивачу моральної шкоди. Тому суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів солідарно моральної шкоди в розмірі 3000 грн. є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed