Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, стягувач) 22.05.2020 звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] (далі - відповідач, боржник). Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 27.04.2015 рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області з відповідача на його користь стягнуто заборгованість за договором позики в розмірі 3500 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 16 лютого 2015 року було еквівалентно 91174,63 грн та витрати на сплату судового збору за подання позову в розмірі 550 грн і за подання апеляційної скарги в розмірі 275 грн, всього 825 грн. Протягом тривалого часу судове рішення не виконувалося і за цей час кошти, стягнуті за рішенням суду, знецінились. Позивач посилаючись на ст.ст. 536, 625, 1048 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України просить суд стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 798 доларів 96 центів США та 14 гривень 60 копійок, судові витрати в розмірі 1 840,80 грн., з них: відшкодування сплаченого судового збору в розмірі 840,80 грн; витрати, пов`язані із прибуттям до суду (переїздом до іншого населеного пункту) та компенсація за відрив від звичайних занять (пропорційно розміру мінімальної заробітної плати) в розмірі 1000,00 гривень. Ухвалою суду від 10 червня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 01 грудня 2020 року залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Петропавлівський районний відділ Державної виконавчої служби Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Відповідач надала відзив на позов, у якому позов не визнала, просила відмовити у позові. Відповідач на підтвердження необґрунтованості позову в частині стягнення процентів за позикою послалася на приписи ст.611 ЦК України щодо дострокового погашення боргу і правову позицію, висловлену в рішенні Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц від 4 липня 2018 року, яка полягає в тому, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. Після цього норми законодавства, за якими нараховуються та стягуються проценти за кредитом (за правомірне користування кредитом), не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики та нарахування процентів поза межами строку дії договору. Тобто, факт подання позову прямо спричиняє неможливість подальшого нарахування та стягнення процентів за правомірне користування кредитом. Відповідач вказала, що станом на 2020 рік позиція Великої палати Верховного Суду полягає в тому, що проценти за правомірне користування грошовими коштами можуть нараховуватись лише в межах визначеного договором строку кредитування. Після спливу строку кредитування нарахування процентів за користування кредитом припиняється в силу приписів статей 1048, 1054 ЦК України, що підтверджується правовими висновками, які містяться у пунктах 48-55 постанови Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 №444/9519/12. Відповідач наголосила на тому, що наразі правова позиція Великої Палати Верховного Суду концептуально зводиться до того, що проценти, які нараховуються за надані в користування грошових коштів поділяються на дві категорії: 1) «проценти за користування кредитом» - проценти які нараховуються в межах строку кредиту (позики), визначеного в договорі, і такі проценти розуміються як «проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами», розмір яких визначається договором або законом, і які сплачуються позичальником та порядок виплати яких урегульовано ч. 1 статті 1048 та ч. 1 статті 1054 ЦК України; 2) «проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами» - проценти які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати яких урегульовано частиною 2 статті 625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування. При цьому, у разі сплати процентів за неправомірне користування кредитом проценти за користування кредитом за той же період часу не сплачуються. Відповідач також послалася на Закон від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» та рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі №6-36736вов10, у яких зазначено, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального ріння цін на товари та послуги, які купує населення, невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, вважає відповідач, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються на випадки прострочення грошового зобов`язання, яке визначене у гривні, а зобов`язання між сторонами визначено в іноземній валюті, тому в цій частині слід відмовити позивачу в повному обсязі. Відповідач вважає, що про своє порушене право позивач довідався у січні 2015 року, тобто на дату звернення до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення боргу у сумі 3500 доларів США, і просить СУД застосувати до цього спору загальний строк позовної давності (а.с.27-29). Відповідач додала до відзиву лист Петропавлівського районного відділу державної виконавчої служби на підтвердження часткового погашення боргу за рішенням суду (а.с.30). В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини та підстави, викладені у позові, просить задовольнити позов в повному обсязі на підставі наданих суду доказів. Відповідач в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі (а.с.26). Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.04.2015 змінено рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 16.02.2015, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 3500 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 16.02.2015 еквівалентно 91 174 грн 63 коп. та 550 грн судового збору. З тексту рішення вбачається, що договір позики між сторонами укладався без зазначення строку повернення позичених грошових коштів у виді 3500 доларів США, а на першу вимогу позичальника (а.с.5). З метою виконання цього судового рішення, яке 27.04.2015 набрало законної сили, 07.08.2015 Петропавлівським районним судом Дніпропетровської області був виданий виконавчий лист № 188/1/15-ц про стягнення боргу з відповідача [PERSON] в розмірі 3500 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 16.02.2015 еквівалентно 91 174 грн 63 коп. та 550 грн судового збору, а також судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 275 грн. Петропавлівським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - Петропавлівським РВ ДВС) відкрите виконавче провадження № 48412719 і проводиться виконання (а.с.30). Як встановлено в судовому засіданні, борг в розмірі 3500 доларів США станом на час звернення позивача до суду 22.05.2020 стягнений з відповідача частково, що підтверджується листом третьої особи відповідачу від 30.06.2020 за № 12847, відповіддю третьої особи на запит суду від 19.01.2021 за № 769, розпорядженнями державного виконавця та платіжними дорученнями, які містяться в оглянутих судом матеріалах зведеного виконавчого провадження АСВП №53925776, до складу якого крім виконавчого провадження № 48412719, входять інші виконавчі провадження. Стягнуто з відповідача на користь позивача [PERSON] та перераховано йому 03.12.2019 платіжним дорученням № 5520 грошові кошти в розмірі 2330 грн, 10.12.2019 платіжним дорученням № 5576 грошові кошти в розмірі 5498,85 грн. Таким чином, за період з 11.02.2019 по 22.05.2020 з відповідача утримано та перераховано позивачу 7 828,85 грн. В той же період не було реалізоване на електронних торгах майно відповідача, яке було залишене стягувачу за його згодою на суму 3 091,18 грн, однак це майно зараховане в погашення боргу відповідача за іншим виконавчим провадженням № 53418403, де валютою виконання є гривня. Стягнуті ці кошти у зведеному виконавчому провадженні АСВП №53925776, до складу якого крім виконавчого провадження № 48412719, входять інші виконавчі провадження. Загальні положення про виконання грошового зобов`язання закріплені у ст.533 ЦК, зокрема в ч.3 цієї статті зазначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, установлених законом. Таким чином, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч.3 ст.533 ЦК. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц. З огляду на зазначене виконання за виконавчим листом мало здійснюватися в іноземній валюті. Особливості звернення стягнення на кошти боржника та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у ст.49 Закону України 1404-VIII «Про виконавче провадження», чинного з 05.10.2016: 1. У разі якщо кошти боржника в іноземній валюті розміщені на рахунках, внесках або на зберіганні у банку чи іншій фінансовій установі, які мають право на продаж іноземної валюти на внутрішньому валютному ринку, виконавець зобов`язує їх продати протягом семи робочих днів іноземну валюту в сумі, необхідній для погашення боргу. 2. У разі якщо такі кошти розміщені в банку або іншій фінансовій установі, які не мають права на продаж іноземної валюти на внутрішньому валютному ринку, виконавець зобов`язує їх перерахувати протягом семи робочих днів такі кошти до банку або іншої фінансової установи за вибором виконавця, що має таке право, для їх реалізації відповідно до частини першої цієї статті. 3. У разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця. Враховуючи викладене, державний виконавець був зобов`язаний під час примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення суду, керуватися положеннями вказаних норм, оскільки між стягувачем та боржником існувало валютне грошове зобов`язання і заборгованість за кредитним договором була стягнута судом також в іноземній валюті. Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що судове рішення не може змінювати змісту договірного зобов`язання, яке існувало між сторонами, тобто воно залишається грошовим зобов`язанням в іноземній валюті, а тому судове рішення підлягає примусовому виконанню з урахуванням особливостей, визначених ст. 49 закону №1404-VIII . При цьому погашення суми, що підлягає стягненню за судовим рішенням, обчислюється в іноземній валюті, яка повинна бути конвертована в національну валюту на день здійснення платежу. Це означає, що боржник, виконуючи зобов`язання за виконавчим документом у національній валюті, повинен брати до уваги офіційний валютний курс НБУ, встановлений для відповідної валюти на день платежу. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.11.2017 у справі №6-1063цс17. Відповідно до п.30.1 ст.30 закону «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. Враховуючи, що має місце примусове виконання судового рішення , моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок відділу виконавчої служби, тобто третьої особи у цій справі. Отже, з відповідача на користь позивача в період з 11.02.2019 до 22.05.2020 були стягнуті і перераховані: 03.12.2019 платіжним дорученням № 5520 грошові кошти в розмірі 2330 грн, що за курсом НБУ станом на день стягнення з боржника 23, 9574 гривні за 1 долар США становило 97,26 доларів США; 10.12.2019 платіжним дорученням № 5576 грошові кошти в розмірі 5498,85 грн, що за курсом НБУ станом на день стягнення з боржника 23,6885 гривні за 1 долар США становило 232,13 доларів США. Всього станом на 10.12.2019 з боржника на користь стягувача стягнуто борг в розмірі 329,39 доларів США і залишок боргу склав 3 170,61 доларів США, який залишився незмінним станом на день звернення стягувача з цим позовом до суду 22.05.2020. Суд також встановив, що третьою особою за розпорядженнями державного виконавця № 53925776, № 48412719 платіжним дорученням в іноземній валюті № 2 від 18.12.2020 позивачу перераховано 234,37 доларів США, раніше стягнутих з відповідача і перерахованих позивачу в гривні в розмірі 5044,17 грн, які він повернув третій особі 13.11.2020 і які були конвертовані третьою особою. Суд не бере до уваги вказані обставини, тому що, по-перше, з моменту отримання цих коштів у грудні 2019 року позивач став їх власником, близько 11 місяців користувався ними і відповідно до приписів статті 319 ЦК України мав право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, по-друге, ці дії позивача не пов`язані з правовідносинами між позивачем і відповідачем, що склалися з приводу виконання рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.04.2015, а стосуються правовідносин між позивачем та третьою особою, як державним органом влади, на який законодавством України покладений обов`язок виконання судових рішень. Суд виходить з того, що відповідач не несе відповідальності за неналежне виконання третьою особою вимог ст.49 Закону України 1404-VIII «Про виконавче провадження», якою обов`язок конвертації гривні у валюту виконання покладений на третю особу, а не на боржника. Суд враховує, що за поясненнями третьої особи кошти, стягнуті з відповідача на користь позивача в період з 11.02.2019 до 22.05.2020 у гривні у долари США не перераховувались у зв`язку із відсутністю у державного виконавця технічної можливості конвертувати гривні у долари США. Суд керується принципом «належного врядування», висловленим у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Положеннями ст.17 закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких дала Верховна Рада, та практику ЄСПЛ як джерело права. У п.71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип належного врядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Разом з тим, потреба виправити допущену в минулому помилку не повинна непропорційним чином утручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки держоргану має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Намагання виправити допущену органом влади в минулому помилку не може перекладати на громадянина всі її негативні наслідки. Такий висновок зробив Верховний Суд в постанові №460/762/16-ц від16 жовтня 2019 року. З урахуванням викладеного, суд вважає, що відповідач має нести відповідальність за несвоєчасне виконання обов`язку, покладеного на нього рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.04.2015 тільки в межах залишку боргу, не стягнутого з нього третьою особою станом на дату нарахування компенсаційних виплат. Зазначене випливає з правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 15 березня 2018 року №638/1841/14-ц. Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч.1). У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч.2). За умовами договору позики від 21.06.2013 сторони не передбачили сплату відсотків від суми позики, яку надано без зазначення строку. Відповідач зобов`язалася повернути суму боргу на першу вимогу позивача (а.с.4). Відповідно до ст.1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У цьому випадку відповідач мав повернути позику протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це. Із наданої позивачем копії рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.04.2015 неможливо встановити, коли позивач пред`явив відповідачу вимогу про повернення боргу, не вказано про це і у позові, але з рішення Петропавлівського районного суду від 16.02.2015 у справі № 188/1/15-ц вбачається, що відповідач позов визнала, тобто вимога була пред`явлена не пізніше 16.02.2015. Ураховуючи викладене, суд вважає, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики, тобто у цьому випадку 16.02.2015. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після пред`явлення відповідачу вимоги про повернення боргу позивач не міг нараховувати такі проценти. Такий висновок суду узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, в частині позовних вимог про стягнення процентів, нарахованих позивачем з посиланням на приписи статті 1048 ЦК України за період з 01.02.2019 до 19.05.2020 в розмірі 663 долара 13 центів США та 7 гривнів 55 копійок слід відмовити. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч.1). Боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2). У Законі України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» зазначено, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального ріння цін на товари та послуги, які купує населення, невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. У рішенні Верховного Суду України від 28 березня 2012р. у справі №6-36736вов10 висловлена правова позиція, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ст. 625 ЦК щодо сплати борту з урахування встановленого індексу інфляції поширюються на випадки прострочення грошового зобов`язання, яке визначене у гривні. Зобов`язання між сторонами за договором позики визначено в іноземній валюті і позивач не заявляв у позові вимогу про стягнення інфляційних втрат від прострочення грошового зобов`язання за договором позики. Однак позивач у позові просить стягнути інфляційні втрати від прострочення грошового зобов`язання по відшкодуванню йому судових витрат, яке виникло за судовим рішенням і визначене у гривні, тому в цій частині позов підлягає задоволенню відповідно до розрахунку позивача, не спростованого відповідачем: за рішенням суду стягнуто відшкодування судових витрат в розмірі 912,48 грн; за квітень 2020 року 912,48 х 0.008 (індекс інфляції) = 7,30 грн; за травень 2020 року - 912,48 х 0.008 - 7,30 грн; всього інфляційні втрати за квітень, травень 2020 року становлять 14 гривень 60 копійок. У цій частині позов підлягає задоволенню. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Договором між сторонами інший розмір процентів не встановлений. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Суд дійшов висновку, що вимога позивача щодо стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми є законною та обґрунтованою. Однак суд не погоджується з тим, що вони мають бути розраховані за період з 11.02.2019 до 17.04.2019 із суми боргу в розмірі 3500 доларів США, як це зробив у позові позивач, оскільки 03.12.2019 з відповідача на користь позивача стягнуто грошові кошти в розмірі 2330 грн, що за курсом НБУ станом на день стягнення становило 97,26 доларів США; 10.12.2019 з відповідача на користь позивача стягнуто грошові кошти в розмірі 5498,85 грн, що за курсом НБУ станом на день стягнення становило 232,13 доларів США. Суд також не погоджується з тим, що позивач почав розрахунок з 11.02.2019, бо ця дата вже врахована у попередньому судовому рішенні від 05.04.2019 про нарахування компенсаційних виплат, і окремо порахував період з 17.04.2020 до 22.05.2020, додавши до розміру боргу за договором позики 3500 доларів США ще 3% річних за період з 11.02.2016 по 11.02.2019 в розмірі 316,29 доларів США та відшкодування судових витрат в розмірі 912,48 грн, стягнутих за іншим рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 05.04.2019 у справі №188/192/19, яке набрало законної сили 17.04.2020. За цими грошовими зобов`язання відкриті інші виконавчі провадження відповідно № 62244876 про стягнення 3% річних в розмірі 316,29 доларів США та № 62244910 про стягнення судових витрат в розмірі 912,48 грн, що підтверджується листом третьої особи відповідачу від 30.06.2020 за № 12847, відповіддю третьої особи на запит суду від 19.01.2021 за № 769, розпорядженнями державного виконавця та платіжними дорученнями, які містяться в оглянутих судом матеріалах зведеного виконавчого провадження. За цими виконавчими провадженнями розрахунок має робитися окремо. Тому суд вважає необхідним здійснити власний розрахунок 3 % річних з урахуванням простроченої суми станом на 03.12.2019 в розмірі 3 500 доларів США, 10.12.2019 в розмірі 3500 - 97,26= 3 402,74 доларів США , 22.05.2020 в розмірі 3 402,74 - 232,13 =3 170,61 доларів США. Розрахунок 3% річних по боргу за договором позики Період розрахунку Сума боргу, долар США 3% річних, долар США 12.02.2019 - 03.12.2019 3 500,00 84,86 04.12.2019 - 10.12.2019 3 402,74 1,96 11.12.2019 - 22.05.2020 3 170,61 42,74 грн. Всього 129,56 Також окремо слід порахувати 3% річних від грошових зобов`язань, які виникло у відповідача перед позивачем з 18.04.2020 за рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 05.04.2019 у справі №188/192/19 (окремо у іноземній валюті і в гривнях). Період розрахунку Сума боргу, долар США 3% річних, долар США 18.04.2020 - 22.05.2020 316,29 0,91 Всього 0,91долара США Період розрахунку Сума боргу, грн 3% річних, грн 18.04.2020 - 22.05.2020 912,48 2,62 Всього 2,62 грн Таким чином, суд дійшов висновку, що підлягають задоволенню лише позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат за квітень, травень 2020 року в розмірі 14 гривень 60 копійок у виконавчому провадженні № 62244910, трьох відсотків річних від простроченого грошового зобов`язання за рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.04.2015 в розмірі 129 доларів 56 цента США за період з 12.02.2019 до 22.05.2020 у виконавчому провадженні № 48412719; трьох відсотків річних від простроченого грошового зобов`язання за рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 05.04.2019 за період з 18.04.2020 до 22.05.2020 в розмірі 0,91долара США у виконавчому провадженні № 62244876, всього грошові кошти в розмірі 130 доларів 47 центів США та 14,62 грн. Три відсотки річних від простроченого грошового зобов`язання за рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 05.04.2019 за період з 18.04.2020 до 22.05.2020 в розмірі 2,62 грн у виконавчому провадженні № 62244910 стягненню не підлягають відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, оскільки в прохальній частині позову відсутня така позовна вимога. Такі висновки суду відповідають змісту параграфу 1 статті 6 Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яким передбачено право кожного на справедливий суд. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ, як джерело права. У справі «Салов проти України» (заява № 65518/01 від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що параграф 1 статті 6 не можна розуміти як такий, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 року; пункт 29). У пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року) ЄСПЛ зазначив, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати позивача на сплату судового збору за подання цього позову в розмірі грн підлягають стягненню з відповідача пропорційно до розміру задоволених вимог. Позовні вимоги складали 798 доларів 96 центів США, що на день подання позову 22.05.2020 за курсом НБУ 26.7699 грн за 1 долар США відповідало 21388,08 грн., та 14 гривень 60 коп., всього 21402,68 грн. Задоволений позов у розмірі 130,47 доларів США, що за тим же курсом становить 3492,67 грн, та 14,60 грн, всього 3507,27 грн., що складає 16,39 відсотків. Судовий збір в розмірі 840,80 грн : 100 х 16,39 % = 137,81 грн, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Що стосується судових витрат позивача у виді витрат, пов`язаних із прибуттям до суду (переїздом до іншого населеного пункту) та компенсації за відрив від звичайних занять (пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати), які позивач без будь-якого розрахунку та надання доказів на його підтвердження визначив у розмірі 1000,00 грн, суд зазначає таке. Відповідно до п. 2 додатку до постанови Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних , адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27 квітня 2006 року № 590 із змінами, внесеними згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 155 від 28.02.2018 (далі - Постанова № 590), за відрив від звичайних занять стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, її представникові у зв`язку з явкою до суду граничний розмір компенсації обчислюється пропорційно до розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому приймається процесуальне рішення або здійснюється процесуальна дія, і не може перевищувати його розміру, обчисленого за фактичні години відриву від звичайних занять. Згідно з нормами статей 7 Законів України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та «Про Державний бюджет України на 2021 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року становив на одну особу в розрахунку на місяць: у 2020 році - 2102 грн; у 2021 році - 2270 грн. Позивач п`ять разів приймав участь у судових засіданнях, відрив позивача від звичайних занять у кожному випадку суд визначив, виходячи з тривалості самого судового засідання, тривалості проїзду позивача до суду і у зворотному напрямку, тривалості очікування в суді початку судового засідання, і розрахував компенсацію позивачу за відрив від звичайних занять, яку слід стягнути з відповідача, таким чином: 03.11.2020 - 2102 грн : 20 робочих днів : 8 годин х 4 години = 52 грн. 55 копійки; 09.11.2020 - 2102 грн. : 20 робочих днів : 8 годин х 4 годин = 52 грн. 55 копійки; 19.11.2020 - 2102 грн : 20 робочих днів : 8 годин х 3 години = 39 грн. 41 копійки; 01.12.2020 - 2102 грн : 20 робочих днів : 8 годин х 3 години = 39 грн. 41 копійки; 20.01.2021 - 2270 грн : 20 робочих днів : 8 годин х 3 години = 42 грн. 56 копійки; всього 226 грн. 48 коп. Відповідно до п. 4 додатку до Постанови № 590 витрати сторін, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту у зв`язку з явкою до суду, не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження, отже, повинні підтверджуватися проїзними документами (квитками), які б свідчили про проїзд сторони процесу на міжміському громадському транспорті., однак позивач таких доказів не надав. З цих підстав має бути відмовлено у відшкодуванні витрат позивача для переїзду до суду. На підставі викладеного та ст.ст. 625, 1048 ЦК України,

Outcome: partial