Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

[PERSON] , діючи в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в рахунок погашення боргу у розмірі 31307 грн. 03 коп., які складаються з основної суми боргу, 3% річних, інфляційних втрат та пені, а також стягнути з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп. та витрат на правову допомогу в розмірі 8723 грн. В обґрунтування поданого позову вказує, що 20 січня 2017 року [PERSON] надав у борг [PERSON] грошові кошти в розмірі 19500 грн. з терміном повернення коштів до 20 травня 2017 року. На підтвердження умов договору, [PERSON] надав [PERSON] розписку про отримання коштів та зобов`язання їх повернення у певний строк, яка була складена у присутності свідків, які засвідчили факт отримання коштів. Крім того, у вказаній розписці відповідач зобов`язувався сплатити [PERSON] пеню в розмірі 0.1% від суми боргу за кожен день прострочки. Вказує, що свої зобов`язання з договором позики [PERSON] у встановлений строк не виконав, суму боргу не повернув. На вимогу [PERSON] відповідач 10 грудня 2018 року та 05 лютого 2019 року повернув лише частину боргу в розмірі 2000 грн. та 1000 грн. відповідно. Від виконання іншої частини свого боргового зобов`язання [PERSON] ухиляється. Сума невиплаченого боргу становить 16 тис. 500 грн. Посилаючись на ст. 625 ЦК України, позивач вважає необхідним стягнути вказану суму боргу з урахування індексу інфляції та трьох відсотків річних, а також пеню, відповідно до обумовленого сторонами розміру, згідно до наданого розрахунку. Відповідач [PERSON] у поданому відзиві на позовну заяву, позовні вимоги визнав частково, в розмірі 8250 грн. основного боргового зобов`язання. В решіт просив суд відмовити у задоволенні позову, зокрема в частині нарахування 3% річних, інфляційних втрат та пені, а також в частині стягнення боргу в розмірі 8250 грн.. Крім того просив суд зменшити витрати за надання правничої допомоги, оскільки заявлений розмір цієї допомоги є неспівмірним. В обґрунтування своїх доводів вказував, що дійсно між ним та [PERSON] виникли зобов`язання з приводу отримання в борг грошових коштів. При цьому вказує, що відповідний борговий документ було видано останньому не 2017 року, як зазначено у розписці, а лише в грудні 2018 року, та за їхньою домовленістю кінцевим терміном виконання зобов`язання є березень 2019 року Вказує, що розписка від 20.01.2017 року фактично була надана [PERSON] 20 грудня 2018 року та зазначена в ній дата не відповідає дійсності. Крім того вказує, що свідків зазначених у розписці під час її надання не було. Виконавши частково свої зобов`язання за договором позики та повернувши 3000 грн. позивачу, останній в порушення їхніх умов, до закінчення строку повернення грошових коштів, звернувся до суду з даним позовом. З огляду на те, що кінцевий строк повернення коштів за договором позики встановлено 31 березня 2019 року, тому вважає, що вимога про стягнення з нього 3% річних та інфляційних втрат є передчасною, оскільки на час звернення до суду у [PERSON] не виникло право на нарахування таких сум. Крім того вказує, що на протязі 2017-2018 років представляв інтереси позивача та його фермерського господарства в різних судових інстанціях на підставі відповідної довіреності та за усною домовленістю з позивачем, останній повинен був сплатити йому грошові кошти в загальному розмірі 8250 грн., які на день звернення до суду йому не сплачено. З огляду на вказані обставини, вважає, що сума боргу яка підлягає відшкодуванню [PERSON] становить 8250 грн.. Крім того вказує, що матеріали справи не містять договору про надання правничої допомоги та квитанції про оплату витрат на правову допомогу. А витрати на правничу допомогу у заявленому позивачем розмірі є неспівмірними зі складністю справи, оскільки вказана справа є нескладною, та на виконання робіт не витрачено багато часу. В судовому засідання [PERSON] повністю підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити. Вказувала, що матеріалами справи повністю підтверджено обов`язок відповідача сплатити боргове зобов`язання, саме у строк до 20 травня 2017 року. Доказів, щодо того, що боргове зобов`язання виникло у грудні 2018 року відповідачем не надано. Надана [PERSON] розписка від 14.12.2018 року не містить його підпису. У свою чергу розписка від 20.02.2017 року має підписи як боржника так і свідків, вказаних у ній, а також обов`язок боржника сплатити пеню в разі прострочення боргового зобов`язання. Враховуючи, що строк виконання зобов`язання визначено договором, то після настання дати повернення боргу, та порушення відповідачем терміну виконання свого зобов`язання, у позивача виникло право нараховувати 3% річних, інфляційні втрати та пеню, встановлену договором, який складено у формі розписки. Також вказувала, що посилання [PERSON] на те, що він був представником позивача та його фермерського господарства в різних судових інстанціях, за що [PERSON] має сплатити йому винагороду у розмірі 8250 грн. також не підтверджено належними доказами, а наявність довіреності на представництво інтересів позивача не свідчить досягнення між сторонами згоди, щодо порядку та розміру винагороди за таке представництво. Щодо вимоги про відшкодування судових витрат, вказувала, що відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру, [PERSON] сплачено суму гонорару за надану правову допомогу у розмірі наведеному у розрахунку гонорару. [PERSON] в судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Вказував, що дійсно отримав грошові кошти в борг у вказаному позивачем розмірі повернув частину цих коштів, зокрема 3000 грн., тому визнає, що його борг складає 16500 грн.. Однак вказує, що розписку про повернення грошових коштів ним було надано позивачу саме 14 грудня 2018 року з кінцевим строком повернення коштів 31 березня 2019 року. Вважає, що боргове зобов`язання виникло лише 14 грудня 2018 року з кінцевим терміном його виконання 31.03.2019 року. З огляду на вказану обставину, на день звернення до суду позивач не мав права нараховувати пеню, інфляційні втрати та три відсотки річних. У свою чергу з наданої довіреності від 13.02.2017 року, посвідченої секретарем виконкому Асканія-Нова селищної ради Чаплинського району Херсонської області, вбачається, що [PERSON] уповноважив [PERSON] бути його представником в усіх судових органах та здійснювати замість нього процесуальні дії. З огляду на те, що він протягом 2017-2018 року здійснював представництво інтересів позивача у різних судових інстанціях, то за усною домовленістю з останнім, мав отримати оплату своїх послуг на суму 16500 грн. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ч.2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір - це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов`язки. Свобода договору закріплена у ст. 627 ЦК України і означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості. наданій сторонам, визначати умови такого договору. Згідно з ч.1 ст. 628 ЦК україни зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] виникли відносини, пов`язані із наданням грошових коштів в борг, за якими [PERSON] , будучи позикодавцем, передав [PERSON] , який виступав позичальником, грошові кошти, розмір яких відповідно до пояснень сторін становив 19500 грн. В підтвердження отримання грошових коштів на зобов`язання їх повернення, [PERSON] надав [PERSON] розписку, відповідно до якої вказував про своє зобов`язання повернути грошові кошти у повному розмірі у строк до 20 травня 2017 року. Вказана розписка була складена в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , та в їх присутності [PERSON] отримав грошові кошти від [PERSON] в сумі 19500 грн. Вказана розписка була надана 20 січня 2017 року та засвідчена підписом як боржника так і свідків. Оскільки вказаною розпискою було встановлено строк виконання боргового зобов`язання до 20 травня 2017 року, то після настання вказаного строку, позикодавець почав вимагати від позико отримувача виконання грошового зобов`язання. З наданих пояснень як позивача так і відповідача, вбачається, що в період з 20 грудня 2018 року по 05 лютого 2019 року, [PERSON] сплатив позивачу в рахунок погашення заборгованості грошові кошти в розмірі 3000 грн. В іншій частині зобов`язання, позикоотримувач від свого обов`язку щодо повернення коштів відмовився та в добровільному порядку свої зобов`язання за договором позики не виконує, через що [PERSON] звернувся до суду. Так5им чином, правовідносини між сторонами виникли з приводу виконання договірних зобов`язань, які виникли внаслідок укладання договору позики. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За таких обставин, договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Системний аналіз наведених положень законодавства дає змогу визначити основні вимоги, дотримання яких при укладанні договору позики дозволяє виявляти справжню правову природу укладеного договору. Так, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш ніж у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору і його умов може бути надано розписку позичальника або інший документ, що засвідчує передачу позичальнику позикодавцем певної грошової суми або певної кількості речей. При цьому, розписка може лише підтверджувати факт укладення договору позики і є необов`язковою. Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів. В такому випадку договір позики, крім обов`язкових умов, повинен містити застереження, в якому зазначено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв гроші у певній сумі або про те, що сторони підтверджують передання грошових коштів до (під час) підписання договору або інше. Якщо підтвердженням існування договірних відносин є лише розписка, вона має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Як встановлено судом, 20 січня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. На підтвердження укладання договору, [PERSON] було написано боргову розписку, яка, відповідно до перелічених вище матеріальних норм ,є самостійним правочином. Факт отримання коштів підтверджено також поясненнями як позивача так і відповідача, наданими в судовому засіданні та відповідно до яких неповернута сума коштів становить 16500 грн. Таким чином, суд вважає встановленим факт укладення між [PERSON] та [PERSON] договору позики саме 20 січня 2017 року, що випливає зі змісту боргового документа, пояснень позивача та відповідача, який підтвердив в судовому засіданні, що він підписав дану розписку. У свою чергу, посилання відповідача, на ту обставину, що договір позики було укладено лише 14 грудня 2018 року в ході розгляду справи належними та допустимими доказами не підтверджено. Так відповідач, посилаючись на вказані твердження надав суду розписку датовану 14.12.2018 року за якою зобов`язувався повернути [PERSON] грошові кошти у загальному розмірі 19500 грн. відповідно до вказаного у ній графіку. Разом з тим, вказана розписка не свідчить про укладення договору позики саме 14.12.2018 року та є сумнівним доказом з точки достовірності наданих доказів, оскільки не засвідчена підписом ні боржника ні позикодавця ні свідками. Натомість з наданої позивачем розписки від 20.01.2017 року, яка підписана відповідачем, вбачається, що саме в січні 2017 року, було передано [PERSON] грошові кошти в день надання відповідно розписки із застереженням боржника про сплату пені за кожен день прострочки в розмірі 0.1%. Суд вважає встановленим факт укладення договору позики 20 січня 2017 року та настання строку виконання зобов`язання, вказаного у борговому документі, а саме 20 травня 2017 року. Аналізуючи наявну розписку, суд приходить до висновку про те, що матеріалами справи установлено достатні і переконливі обставин на підставі належних та допустимих доказів за стандартом доказування «поза розумним сумнівом», які дозволяють суду дійти висновку про те, що спірна боргова розписка підтверджує укладення між [PERSON] як позичальником, та [PERSON] , як позикодавцем, договору позики. При тому суд, аналізуючи надану розписку звертає увагу, що сума позики отримана [PERSON] від [PERSON] становить 19500 грн., та містить зобов`язання позичальника повернути кошти у строк до 20 травня 2017 року, а оскільки розписка є підтвердженням фактичного отримання коштів позичальником, то надана позивачем розписка від 20.01.2017 року засвідчує факт отримання коштів, а відтак і факту укладання договору позики, за умовами якого [PERSON] зобов`язувався в разі порушення зобов`язання щодо своєчасності повернення коштів сплатити пеню, в розмірі 0.1% від суми боргу за кожен день прострочки. Як уже зазначалося вище, в процесі судового спору сторони погодили розмір заборгованості за вказаною розпискою, який становить 16500 грн., однак при цьому, відповідач просив зарахувати цю суму, як заборгованість [PERSON] перед ним за надані послуги з представництва його інтересів у судових інстанція протягом 2017-2018 року. Разом з тим, доводи відповідача, про наявність заборгованості [PERSON] за отримані послуги з представництва інтересів у судових інстанціях свого підтвердження вході розгляду справи не знайшли. Крім того, вказані обставини не відносяться до предмету спору, з приводу якого подано даний позов. Вимоги про стягнення заборгованості зі [PERSON] на користь [PERSON] можуть бути предметом розгляду справи за окремо поданим позовом. У свою чергу відповідач хоча й визнає свій борг у сумі 16500 грн., але заперечує проти виплати додаткових сум у вигляді пені, інфляційних збитків та процентів за їх використання. Таким чином, боржник [PERSON] не заперечував проти отримання коштів у якості позики, а лише заперечував проти загальної суми боргу, вказаної у позовній заяві. Оцінюючи розписку в розумінні положень ЦК України суд вважає, що між [PERSON] та [PERSON] в даному випадку було укладено договір позики, письмова форма якого внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальником боржнику, яким у спірних правовідносинах виступає відповідач. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, та і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли саме з договору позики, а не з будь-якого іншого договору. Як вбачається з тексту розписки, позичальником надано відповідачу кошти, тобто свої зобов`язання [PERSON] виконав в повному обсязі. За ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Так як у боржника відсутній борговий документ чи розписка про виконання ним своїх зобов`язань повністю, то суд вважає, що відповідачем зобов`язання за договором не виконані. Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст. 1049 ЦК України). Як вбачається зі змісту розписки, [PERSON] зобов`язувався повернути позику у строк до 20 травня 2017 року та після настання відповідного строку, боржник свого зобов`язання не виконав. Враховуючи вищенаведене, суд погоджується з доводами позивача, щодо обґрунтованості вимог про стягнення основної суми боргу в розмірі 16500 грн. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Виходячи з вимог ст.ст. 549, 551 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно ч.1ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Як вбачається зі змісту наданої розписки, [PERSON] взяв на себе зобов`язання в разі порушення сплатити пеню в розмірі 0.1% від суми боргу за кожен день прострочки. У свою чергу суд не приймає наданий позивачем розрахунок заборгованості за пенею, оскільки він здійснений невірно. Так судом встановлено, що строк виконання зобов`язання настав 20 травня 2017 року та саме після цієї дати, позикодавець має право вимагати повернення коштів зі сплатою пені. Днем початку нарахування пені є наступний день, тобто 21 травня 2017 року. При цьому як встановлено з пояснень сторін, на час виникнення права позивача нараховувати пеню та відповідні платежі, сума заборгованості за договором становила 19 500 грн., та саме на вказану суму має бути розраховано пеню, розмір якої визначено сторонами. Так кількість днів прострочення на суму 19500 грн. становить 568 днів (період з 21.05.2017 року по 10.12.2018 року), сума пені за ставко. 0.1% за кожен день прострочки становить 11076 грн. В період з 11 грудня 2018 року по 05 лютого 2019 року пеня за ставкою 0.1 % за кожен день прострочки (56 днів) на суму 17500 грн. (після сплати грошових коштів в розмірі 2000 грн.) становить 980 грн.. У свою чергу за період з 06.02.2019 року по день здійснення позивачем розрахунку 21.02.2019 року ( кількість днів прострочення 15 днів, сума боргу з урахуванням сплаченої 1 тис. грн.. становить 16500 грн.) розмір пені становить 247 грн. 50 коп. Таким чином, загальний розмір заборгованості зі сплати пені відповідально до погодженої сторонами розміру становить 11076 грн. + 980 грн. + 247 грн. 50 коп., що підлягає стягненню 12303.50 грн. Крім того, враховуючи, що у відповідності з частинами 1, 3 статті 13 ЦПК, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи та суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог, а позивач у свою чергу протягом розгляду справи не подав заяви про збільшення позовних вимог, суд вважає, що підлягає до стягнення з відповідача сума пені, заявлена позивачем при зверненні до суду. Що стосується стягнення з [PERSON] інфляційних втрат та 3% річних, то суд вважає необхідним вказати наступне. Частиною першою ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, то він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно із частиною другою ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. За змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК України інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. При цьому вказана міра відповідальності підлягає застосуванню за позовом кредитора на підставі Закону незалежно від того, чи передбачили сторони таку відповідальність в умовах договору. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вимоги в частині стягнення 3% річних від простроченої суми та суми інфляційних нарахувань обґрунтовані та підлягають до задоволення. Разом з тим, наданий позивачем розрахунок не приймається судом до уваги, оскільки він не відповідає дійсності. Як зазначалося вище, судом встановлено, що строк виконання зобов`язання настав 20 травня 2017 року та саме після цієї дати, позикодавець має право вимагати повернення коштів зі сплатою пені. Днем початку нарахування пені є наступний день, тобто 21 травня 2017 року. При цьому на час виникнення права позивача нараховувати 3% річних від простроченої суми та суми інфляційних нарахувань, сума заборгованості за договором становила 19 500 грн., та саме на вказану суму має бути розраховано заборгованість 3% річних від простроченої суми та суми інфляційних нарахувань. Так кількість днів прострочення на суму 19500 грн. становить 568 днів (період з 21.05.2017 року по 10.12.2018 року), розрахунок 3% річних за даний період становить 910 грн., а сума інфляційних втрат 3515.24 грн. В період з 11 грудня 2018 року по 05 лютого 2019 року (56 днів) на суму 17500 грн. (після сплати грошових коштів в розмірі 2000 грн.) 3% річних становить 81 грн., сума інфляційних втрат 316.40 грн.. У свою чергу за період з 06.02.2019 року по день здійснення позивачем розрахунку 21.02.2019 року ( кількість днів прострочення 15 днів, сума боргу з урахуванням сплаченої 1 тис. грн.. становить 16500 грн.) розмір 3% річних за даний період становить 20 грн., а сума інфляційних втрат 82.50. грн.. Таким чином загальний розмір заборгованості зі сплати 3% річних, становить 1011 грн. (910 грн. + 81 грн. + 20 грн.). Загальний розмір інфляційних втрат становить 3914 грн. 14 коп. (3515.24 грн. +316.40 грн.+82.50 грн.). Як вбачається з наданого позивачем розрахунку та випливає зі змісту позовних вимог, при зверненні до суду позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення 3% річних та інфляційних втрат у розмірі, що є меншим за розмір, нарахований судом. При цьому за вимогами частинами 1, 3 статті 13 ЦПК суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог. З огляду на ту обставину, що суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог, а заява про збільшення позовних вимог позивачем не подавалася, тому суд приймає рішення в межах заявлених позивачем вимог. Суд на підставі викладеного приходить до висновку про те, що [PERSON] належним чином не виконує зобов`язання, а тому позовні вимоги [PERSON] про стягнення боргу підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором позики знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є обґрунтованими і доведеними, доводи відповідача надані на спростування доводів позивача свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до частини першої ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, при озерненні до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп.. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, то з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачена ним сума судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп. Пунктом 1 частини третьої ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин першої - шостої ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. [PERSON] подав заперечення щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи за позовом [PERSON] .. У цьому запереченні просив зменшити витрати за надання правничої допомоги, оскільки їх розмір є неспівмірним зі складністю справи, а її вирішення не потребувало значного проміжку часу. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються тільки витрати, які мають розумний розмір. У ст.137 ЦПК України встановлено, що в разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК України суд за клопотанням іншої сторони може зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення несумірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Надання адвокатом позивачу адвокатських послуг у суді при розгляді справи підтверджується свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю; ордером на надання правової допомоги; договором про надання правової допомоги; розрахунком від 22.02.2019 про надання послуг до договору (в якому зазначено про надання адвокатом позивачу таких послуг: попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин вартістю 960 грн., вивчення та правовий аналіз матеріалі справи, вартістю 1921 грн., підготовка процесуальних документів вартістю 3842 грн., учать у судових засідання вартість 2000 грн.. При цьому зазначено, що вартість послуг становить 8723 грн., які [PERSON] сплатив їй відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера від 14.02.2019 року. Як вбачається з матеріалів справи, адвокат підготував і подав позовну заяву обсягом 3 стор., адвокат брав участь у судовому засіданні 09.08.2019 року та 06.11.2019 року, про що свідчить протокол судового засідання; в ході розгляду справи суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову. Враховуючи вказане, позивачем доведено надання йому адвокатом вказаних послуг у суді. Однак з огляду на те, що витрати в сумі 8723 грн. є несумірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, затраченим часом на надання таких послуг (попередня консультація, вивчення та правовий аналіз матеріалів справи, що по суті є одним і тим же, складання позовної заяви не вимагала значного обсягу юридичної та технічної роботи, адже вказана справа є нескладною, надані розрахунки зроблено за допомогою он-лайн калькуляторів, які є в загальному доступі та не потребували від адвоката значного обсягу робіт; нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося), не відповідають критерію реальності витрат, розумності їх розміру, а також тому, що їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для нього, що суперечить принципу розподілу витрат. У зв`язку з вказаним суд дійшов висновку про стягнення з [PERSON] на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 4841 грн.(консультація 1 год. - 960 грн., вивчення та правовий аналіз 1 год. - 960 грн., підготовка процесуальних документів 2 год. - 1921 грн., участь у двох судових засіданнях - 1000 грн.) На підставі викладеного та

Outcome: partial