Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Державного підприємства «Дніпровський електровозобудівний завод» про зміну дати, причин звільнення, скасування наказів про прийняття на роботу та звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до наказу № 23 від 27.02.2006 року був прийнятий в цех механічної обробки деталей учнем оператора станків з ПУ на ДП «НВК «Електровозобудування» де проробив на різних посадах більш ніж 10 років до 05.04.2016 року. 04.04.2016 року подав заяву про звільнення з роботи з 05.04.2016 року за власним бажанням у зв'язку з порушенням трудового законодавства та умов колективного договору згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Проте 05.04.2016 року отримав трудову книжку з зазначенням причини звільнення за ч. 1 ст. 38 КЗпП України на підставі наказу № 40 від 05.04.2016 року. Відповідачем систематично порушувалися умови трудового законодавства та обов'язки адміністрації, передбачені колективним договором, який було затверджено на 2014-2015 роки, що порушувало права, передбачені чинним законодавством. Так, 24.02.2016 року була написана заява про надання чергової щорічної відпустки з 29.02.2016 року, згідно з графіком відпусток, але відпустку надали з 09.03.2016 року по 01.04.2016 року Виплату заробітної плати за час щорічної відпустки відповідач мав здійснити до 05.03.2016 року. Фактично виплата заробітної плати за час щорічної відпустки була здійснена 04.04.2016 року після того, як написав заяву на звільнення з роботи. Також відповідач незаконно відраховував в період 2015-2016 років із заробітної плати комунальні послуги та послуги ЖКГ. Порушував право на своєчасне одержання винагороди за працю та мав заборгованість з виплати заробітної плати. Не проводилась компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з затримкою термінів її виплати. Крім того, відповідачем не оплачено за час простою, який мав місце у період з березня 2015 року по березень 2016 року. Фактично, працюючи в цеху металообробки №57, який вважається зварювальним та таким, що має рахуватись зі шкідливими умовами праці, лише по документам прював в цеху № 88, що є порушенням норм ст. 29 КЗпП України . При звільненні відповідач мав розрахуватись 05.04.2016 року, але в порушення вимог ст. 116 КЗпП розрахувався 11.04.2016 року. В порушення ст. 129 КЗпП України з вихідної допомоги, доплат та компенсації при звільненні були утримані 24,21 грн. за інструмент та 96,48 грн. за спецодяг, хоча всі зазначені речі знаходяться на території підприємства. Вищезазначені факти є вагомою підставою вважати дії відповідача такими, що порушують законодавство про працю, умови колективного договору та є порушенням прав. Був змушений терпіти зазначені порушення з боку відповідача чарез те, що зазнавав тиску з боку деяких уповноважених осіб адміністрації з приводу того, що в разі звільнення з роботи його родину з грудною дитиною виженуть на вулицю з гуртожитку відповідача. На підставі викладеного просить визнати неправомірними накази ДП «НВК «Електровозобудування» № 82 від 18.05.2016 року та №62 від 30.05.2016 року, скасувати накази ДП «Електровозобудування» №82 від 18.05.2016 року та №62 від 30.05.2016 року, зобов'язати відповідача змінити дату звільнення з роботи з 05.04.2016 року на день набрання законної сили рішенням суду, зобов'язати відповідача змінити формулювання причин звільнення з ч. 1 ст. 38 КЗпП та ч. 3 ст. 38 КЗпП України, стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 06.04.2016 року по день набрання законної сили рішенням суду, стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку з компенсацією відповідно до законодавства у сумі 10 139,31 грн, стягнути неправомірно утримані відрахування з заробітної плати та компенсацію на них відповідно до законодавства у розмірі 4 175,00 та 118,00 в рахунок інфляції, всього у сумі 4 293,00 грн., стягнути компенсацію за невиплачену заробітну плату за лютий 2016 року в сумі 31,13 грн., стягнути суму за час простою з березня 2015 по березень 2016 року у сумі 26 541,01 грн., стягнути неправомірно утримані з вихідної допомоги 120,69 грн. та стягнути заробітну плату за 4 відпрацьовані, але неоплачені, години 30 листопада 2015 року у сумі 99,40 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала. В судових дебатах участі не приймала. Про день, час та місце судового засідання сповіщалась належним чином. Про причини неявки суд не повідомляла. Суд, вислухавши пояснення учасників судового процесу, свідка, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні позивач [PERSON] працював у відповідача з 27.02.2006 року. З 14.11.2008 року працював в цеху механічної обробки запчастин /а.с. 9-16 том № 1/. 01.04.2016 року [PERSON] звернувся до відповідача із заявою про звільнення. Відповідно до заяви просив звільнити його за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю та умов колективного договору, згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 05.04.2016 року, зазначивши перелік порушень трудового законодавства /а.с. 57-58 том № 1/. Наказом № 40 від 05.04.2016 року [PERSON] було звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з виплатою компенсації з 27.02.2016 року по 05.04.2016 року /а.с.17 том №1/. Трудову книжку видано позивачу в день його звільнення. Остаточний розрахунок з позивачем проведений 11.04.2016 року /а.с. 36, 37, 62 тром №1/. З 12.04.2016 року [PERSON] працює фрезерувальником на ТОВ «Дніпровський завод спецінструменту». 07.04.2016 року [PERSON] звернувся зі скаргою до Головного управління держпраці у Дніпропетровській області. За результатами розгляду звернення було надано вмотивовану відповідь /а.с. 70-75 том № 1/. У зв'язку із зверненням [PERSON] з 12.05.2016 року по 19.05.2016 року Головним управлінням держпраці у Дніпропетровській області було проведено перевірку додержання ДП «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс»Електровозобудування» законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування за результатами якої було складеного акт № 183/4.4-7 /а.с. 188-219 том 1/. Перевіркою, проведеною Головним управлінням держпраці у Дніпропетровській області, було встановлено ряд порушень трудового законодавства на підприємстві у зв'язку з чим 20.05.2016 року на ім'я директора підприємства було направлено припис № 183/4.4-7-138 /а.с. 220-223 том № 1/ для усунення встановлених порушень а саме: привести у відповідність до вимог ст. 38 КЗ пП України розірвання трудового договору, привести у відповідність до вимог ст. 116 КЗпП України виплату всіх сум, що належать працівнику, привести у відповідність до п. 7 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 нарахування виплати компенсації за невикористану відпустку в календарних днях, привести у відповідність до вимог ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» та п. 4.15 Колективного договору на 2014-2015 роки виплату заробітної плати працівникам підприємства, привести у відповідність до виог ч. 4 ст. 115 КЗпП України та ч. 3 ст. 21 Закону України «Про відпустки» та п. 4.15 Колективного договору на 2014-2015 роки виплату заробітної плати працівникам підприємства за весь час щорічної відпустки не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. 18.05.2016 року відповідачем було видано наказ № 82 про поновлення на роботі [PERSON] В наказі зазначено, що у зв'язку з виявленням порушень при звільненні фрезерувальника 4 розряду цеху № 88 [PERSON] наказую відмінити дію наказу від 05.04.2016 року № 40. Начальнику відділу кадрів [PERSON] провести заходи щодо поновлення на роботі фрезерувальника 4 розряду цеху № 88 [PERSON] Головному бухгалтеру [PERSON] забезпечити нарахування компенсації за час вимушеного прогулу /а.с. 146 том № 1/. 23.05.2016 року на адресу позивача було направлено лист у якому зазначено, що у зв'язку з виявленням порушень, допущених при Вашому звільненні, видано наказ по підприємству від 18.05.2016 року № 82. У зв'язку з цим Вам слід не пізніше наступного робочого дня, з моменту отримання цього, з 8-00 до 9-00 годин з'явитися до відділу кадрів ДП «НВК «Електровозобудування». При собі мати трудову книжку /а.с. 12 том № 2/. 24.05.2016 року на адресу позивача направляється відповідачем лист та копія наказу від 18.05.2016 року за № 82 /а.с. 144 том. 1/. З боку відповідача надано акт від 24.05.2016 року в якому зазначено, що завідуюча гуртожитком [PERSON] передала лист підприємства з додатками [PERSON] біля 17 години 00 хвилин. [PERSON] ознайомився але від підпису відмовився /а.с. 145/. З 23.05.2016 року по 25.05.2016 року представники відповідача намагалися вручити [PERSON] копію наказу № 82 про що складалися відповідні акти /а.с. 12-14 том 2/. Листом від 25.05.2016 року [PERSON] було запрошено на засідання профспілкового комітету підприємства, яке було призначено на 26.05.2016 року /а.с. 15 том № 2/, про що складено акт від 25.05.2016 року. У зв'язку з неявкою на засідання профспілкового комітету, листом від 26.05.2016 року, [PERSON] повторно було запрошено на засідання профспілкового комітету на 30.05.2016 року /а.с. 16-18 том 2/. 25.05.2016 року, 26.05.2016 року, 27.05.2016 року та 30.05.2016 року відповідачем було складено акти про відсутність на роботі [PERSON] /а.с. 19-20 том № 2/. Відповідно до виписки з протоколу №144 засідання профспілкового комітету спільно з адміністрацією від 30.05.2016 року /а.с. 22 том 2/ було прийнято рішення надати згоду на звільнення [PERSON] за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Наказом № 62 від 30.05.2016 року [PERSON] було звільнено 30.05.2016 року за прогули без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України /а.с. 23 том № 2/. Відповідно до видаткового касового ордера від 30.05.2016 року [PERSON] нараховано відповідачем грошова компенсація за квітень-травень 2016 року у розмірі 2 305,82 грн. /а.с. 26-30 том № 2/. [PERSON] неодноразово запрошували з'явитись на підприємство для оформлення належним чином відповідих документів та проведення розрахунку /а.с. 31-41 том № 2/. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд - ч.2 ст. 11 ЦПК України. Як встановлено судом, звільнення [PERSON] 05.04.2016 року , відповідно до наказу № 40, відбулось з порушенням вимог ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботу і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору - ч. 2 ст. 38 КЗпП України. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного договору чи трудового договору - ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Як зазначалось, [PERSON] 01.04.2016 року звернувся до відповідача з заявою про його звільнення з 05.04.2016 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з порушенням трудового законодавства та умов колективного договору від 2014-2015 рр. з зазначенням конкретних порушень, а саме: ст. 21 ЗУ «Про відпустки», п.п. 3.6, 4.9, 4.12, 4.15 Колективного договору, ст.ст. 25, 26, 34 Закону України «Про оплату праці», ст. 9, 29, 113, 128 КЗпП України. Отримавши заяву працівника з проханням звільнити його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, відповідачем не перевірено факти порушення законодавства, викладені в заяві. При цому необхідно зазначити, що в разі, якщо вказані працівником причини звільнення-порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджується, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Актом перевірки додержання ДП «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування» законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування № 183/4.4-7 факти порушення трудового законодавства на підприємстві, викладені в заяві [PERSON], частково знайшли своє підтвердження. Так, актом перевірки встановлено, що заробітна плата [PERSON] в строки, встановлені колективним договором на 2014-2015 роки не сплачувалась, що не відповідає вимогам ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» та п. 4.15 колективного договору на 2014-2015 роки. Також, наказом від 02.03.2016 року № 206 [PERSON] було надано чергову відпустку на 24 календарних дні з 09.03.2016 року по 01.04.2016 року. З наказом щодо надання відпустки [PERSON] ознайомлений, підпис наявний. Заробітна плата на час відпустки [PERSON] нарахована за 23 календарних дні в березні 2016 року у розмірі 647,45 грн. та за 1 календарний день в квітні 2016 року у розмірі 28,15 грн. Виплату заробітної плати за час відпустки було здійснено 04.04.2016 року, що не відповіє вимогам ч. 4 ст. 115 КЗпП України та ч. 3 ст. 21 Закону України «Про відпустки» та п. 4.15 Колективного договору на 2014-2015 роки. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] повинен був бути звільнений з підприємства з 05.04.2016 року саме за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, відповідно до його заяви. Виходячи з зазначеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача змінити формулювання причин звільнення з ч. 1 ст. 38 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1,2 і 6 ст. 40 КЗпП України працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну службу-не менше двомісячного середнього заробітку; внаслідок порушення власником або уповноваженим цим органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору - у розмірі, передбаченому колективним договорм, але не менше тримісячного середнього заробітку. Розмір середньомісячної заробітної плати [PERSON], відповідно до довідки /а.с. 92 том № 1/ складає 3 379,77 грн. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь [PERSON] вихідної допомоги, відповідно до ст. 44 КЗпП України є такими, що ґрунтуються на нормах закону та такими, що підлягають задоволенню. Позовні вимоги [PERSON] про визнання неправомірними наказів ДП «НВК Електровозобудування» № 82 від 18.05.2016 року та № 62 від 30.05.2016 року та скасування зазначених наказів є також обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Отримавши припис Головного управління держпраці у Дніпропетровській області від 20.05.2016 року відповідачем було видано наказ № 82 від 18.05.2016 року про поновлення на роботі [PERSON], не зважаючи на те, що відповідно до заяви від 01.04.2016 року [PERSON] просив звільнити його з підприємства за власним бажанням, з іншими заявами про зміну свого наміру до підприємства не звертався. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст.ст. 38, 39) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (ст. 45). Законодавством передбачено, якщо трудовий договір укладено на невизначений строк, працівник має право в будь-який час розірвати його, письмово попередивши власника про звільнення за два тижні. Якщо працівник просить про звільнення до закінчення зазначеного двотижневого строку, власник може погодитися на це. Але в такому разі звільнення здійснюється з ініціативи працівника. Окрім того, звільнившись за власним бажанням з ДП «НВК «Електровозобудування» позивач [PERSON] вже 12.04.2016 року працевлаштувався до ТОВ «Дніпровський завод спецінструменту» фрезерувальником, що підтверджується копією трудової книжки. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 КЗпП України Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України вільний вибір виду діяльності. Виходячи з зазначеного слідує, що наказ № 82 від 18.05.2016 року є незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Оскільки суд прийшов до висновку, що наказ №82 від 18.05.2016 року про поновлення [PERSON] є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, то підлягає скасуванню і наступний наказ № 62 від 30.05.2016 року про звільнення [PERSON], як незаконний. Позовні вимоги позивача в частині зобов'язати відповідача змінити дату звільнення з роботи з 05 квітня 2016 року на день набрання законної сили рішенням суду задоволенню не підлягають оскільки не ґрунтуються на нормах закону. Також не підягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 06.04.2016 року по день набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.04.2016 року, хоча звільнився з підприємства за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. З позовними вимогами про визнання наказу № 40 від 05.04.2016 року про його звільнення незаконним та його скасування не звертався у зв'язку з чим відсутні і правові підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Не підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення з відповідача неправомірно утриманих відрахувань з заробітної плати та компенсацію на них у розмірі 4 175,00 грн. та 118,00 грн. в рахунок інфляції, всього у сумі 4 293,00 грн. Як встановлено, позивач проживає в гуртожитку, який знаходиться на балансі відповідача. 01.04.2010 року [PERSON] звернувся з письмовою заявою до відповідача з проханням утримувати кошти за житлово-комунальні послуги із його заробітної плати /а.с. 99 том № 1/. Вищевикладене свідчить про те, що відрахування із заробітної плати за комунальні послуги підприємством проводилися у відповідності до вимог ст. 25 Закону України «Про оплату праці», в якій зазначено, що забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством. Позовні вимоги в частні стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невиплачену заробітну плату за лютий 2016 року в розмірі 31,13 грн. задоволенню не підлягає у зв'язку з тим, що компенсація втрати частини заробітку у зв'язку з порушенням строків її виплати виплачена позивачу в квітні 2016 року, що знайло своє підтвердження. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми за час простою з березня 2015 по березень 2016 року у сумі 26 472,96 грн. також задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 113 КЗпП України про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. На ДП «Дніпровський електровозобудівний завод» відсутній будь-який документ, підтверджуючий попередження [PERSON] керівника будь-якого рівня щодо початку простою. Для обліку робочого часу працівників підприємств застосовується табель обліку використання робочого часу та є основним джерелом інформації з цього питання. Також є однією з головних підстав для нарахування заробітної плати. Обліком використання робочого часу [PERSON] визначено: - в січні 2015 року відпрацьовано 8 робочих днів та 10 календарних днів знаходився в щорічній відпустці; - в лютому 2015 року відпрацьовано 10 робочих днів, 14 календарних днів знаходився в щорічній відпустці та 1 день у відпустці без збереження заробітної плати; - в березні 2015 року 21 робочий день визначено прогулом, але письмові пояснення щодо відсутності на роботі протягом місяця на підприємсті відсутні, при цьому, слід зазначити, що прогул - це відсутність на роботі без поважних пичин; - в квітні 2015 року відпрацьовано 1 робочий день; - в травні-червні 2015 року жодного відпрацьованого дня; - в липні 2015 року відпрацьовано 2 робочих дня; - в серпні 2015 року жодного відпрацьованого дня; - в вересні 2015 року відпрацьовано 5 робочих дня; - в жовтні 2015 року відпрацьовано 2 робочих дні; - в листопаді 2015 року відпрацьовано 1 роочий день; - в грудні 2015 року-3 робочих дня; - в січні 2016 року-6 робочих днів та 8 робочих днів прогулу (пояснення відсутні); - в лютому 2016 року-14 робочих днів та 8 календарних днів знаходився на листку тимчасової непрацездатності; - в березні 2016 року-2 робочих дні та 23 календарних днів знаходився в щорічній відпустці, 1 робочий день визначено прогулом (пояснення відсутні); - в квітні 2016 року-1 календарний день перебував у щорічній відпустці та відпрацьовано 2 робочих дня. Протягом періоду 2015-2016 р. в інші робочі дні проти прізвища [PERSON] визначено буквенний код «Н»-неявка. Причина неявки на роботу [PERSON] керівництвом заводу не з'ясовувалась. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність в зазначений період часу, з березня 2015 по березень 2016 року, простою на підприємстві, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині є безпідставними та задоволенню не підлягають. Підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача неправомірно утриманих з вихідної допомоги 120,69 грн. з наступних підстав. Відповідно до наказу № 40 від 05 квітня 2016 року [PERSON] було звільнено за власним бажанням /а.с. 17 том № 1/. На а.с. № 18 том № 1 мається довідка про нездані матеріальні та інші цінності. З даної довідки не вбачається саме кого з працівників вона стосується, оскільки не зазначено прізвище. Також необхідно зазначити, що довідка складена 07.04.2016 року, а позивач [PERSON] був звільнений 05.04.2016 року. Також з даної довідки не вбачається який саме інструмент та одяг не здано працівником. Яким чином визначено вартість цього інструменту та одягу. На а.с. 156 том № 1 мається розпорядження головного бухгалтера [PERSON] про утримання вартості ТМЦ з працівника цеху № 88 [PERSON], які не повернуто при звільненні. Підстава-первісні облікові документи цеху, але під час розгляду справи з боку представника відповідача так і не надано належні та допустимі докази в підтвердження отримання [PERSON] будь-якого інструменту, спецодягу та його неповернення. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про безпідставність утримання з [PERSON] суми у розмірі 120,69 грн. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заробітногї плати за 4 відпрацьовані, але неоплачені, години 30 листопада 2015 року у сумі 99,40 задоволенню такою не підлягають. Так, відповідно до розрахункового листка за листопад 2015 року /а.с. 21 том № 1/ дійсно значиться відпрацьовано 4 години. Але необхідно зазначити, що форма оплати праці - відрядна. Відповідно до ч. 1 ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Відрядна оплата праці передбачає залежність розміру заробітної плати працівника від рівня виконання норми роботи. Оскільки за 4 відпрацьовані години 30 листопада 2015 року працівником [PERSON] не було виготовлено будь-якої продукції то і заробітна плата за цей час не нарахована. У зв'язку з чим позовні вимоги в цей частині є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. На підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати у розмірі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial