Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі по тексту - відповідач, КП «Київтеплоенерго») про захист прав споживачів, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди, у якому просить суд: зобов`язати КП «Київтеплоенерго» поновити на абонентському обліку лічильник обліку теплової енергії «ULTRAHEAT 2WR», заводський номер [NUMBER] , встановлений у квартирі позивача; зобов`язати КП «Київтеплоенерго» за власний рахунок провести розпломбування, демонтаж, транспортування, повірку, монтаж після повірки та опломбування вищезазначеного лічильника тепла; зобов`язати КП «Київтеплоенерго» здійснити з 01 вересня 2019 року перерахунок обсягів споживання та сум до сплати за централізоване опалення по особовому рахунку № [NUMBER] з врахуванням показників даного лічильника обліку теплової енергії, подальші нарахування здійснювати з врахуванням його показників; стягнути з відповідача на користь позивача 10 000 грн. на відшкодування заподіяної моральної шкоди. Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивач є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] . Надання послуг з постачання теплової енергії за даною адресою з 1 травня 2018 року здійснює КП «Київтеплоенерго» через особовий рахунок позивача № [NUMBER] . Для вимірювання обсягів надання послуг у даному помешканні встановлений індивідуальний (квартирний) прилад обліку теплової енергії (лічильник) заводський №64076751. Починаючи з 01 вересня 2019 року КП «Київтеплоенерго» зняло з абонентського обліку квартирний засіб обліку теплової енергії та здійснює нарахування обсягів споживання та сум до сплати за централізоване опалення без врахування його показників, а за встановленою нормою споживання без лічильника, мотивуючи закінченням терміну повірки законодавчо регульованого засобу вимірювання техніки - індивідуального лічильника обліку теплової енергії. Позивач зазначає, що КП «Київтеплоенерго» про необхідність проведення планової повірки, у передбачений п. 7 Порядку надання засобів вимірювання техніки на періодичну повірку, обслуговування та ремонт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 липня 2015 року №474, термін та спосіб позивача повідомлено не було. Звернувшись до КП «Київтеплоенерго» з проханням поновити на абонентському обліку лічильник обліку теплової енергії, за власний рахунок провести розпломбування, демонтаж, транспортування, повірку, монтаж після повірки та опломбування вищезазначеного лічильника тепла, здійснити перерахунок за фактично спожиті/надані послуги централізованого опалення та подальші нарахування проводити з урахуванням лічильника тепла, позивач отримав відмову у задоволенні такої вимоги. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з даними позовними вимогами. 06 лютого 2020 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва відкрито провадження за вказаним позовом, а розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Від представника КП «Київтеплоенерго» надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Відзив обґрунтовано тим, що у зв`язку з тим, що позивачем не було проведено періодичної повірки власного вузла розподільного обліку теплової енергії в установлені терміни, індивідуальний вузол розподільного обліку теплової енергії, який встановлений у квартирі позивача, з вересня 2019 року був знятий з абонентського обліку, відповідно до вимог нормативно-правових актів, а нарахування обсягів наданих послуг з централізованого опалення здійснюється за встановленою нормою споживання без лічильника. Таким чином, КП «Київтеплоенерго» вважає, що підстави, викладені позивачем у позовній заяві є необґрунтованими, а отже такими, що не підлягають задоволенню. Позивачем, представником позивача та представником відповідача до суду подавалися додаткові письмові пояснення. В судове засідання позивач не з`явився, однак представник позивача надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити та розгляд даної справи проводити за його відсутністю. Відповідач в судове засідання свого представника не направив, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, при цьому до початку розгляду справи у судовому засіданні, яке відбулось 01 квітня 2021 року, останній надав заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) суд зобов`язаний відкласти судовий розгляд справи в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Частиною 3 ст. 223 ЦПК України також визначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Суд бере до уваги, що відповідач був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи, а враховуючи строки розгляду справи і той факт, що справа перебуває у провадженні більше року, виходячи з норм процесуального законодавства, суд визнає за можливе проводити судовий розгляд справи у відсутності сторони відповідача, яка була належним чином повідомлена про день та час судового засідання, а свою правову позицію по справі висловила у відзиві. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Частиною третьою статті 12 ЦПК України встановлено, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 03.06.2003, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, а також зареєстрований у даній квартирі. У 2003 році у квартирі позивача на підставі робочого проекту обладнання вузла обліку теплової енергії виконано монтаж вузла обліку теплової енергії «ULTRAHEAT 2WR», заводський номер [NUMBER] , який був введений в експлуатацію та поставлений на абонентський облік Комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» (далі - КП Житло-сервіс»). Дата останньої проведеної повірки квартирного засобу обліку тепла - 28.08.2014 та дата наступної повірки - 28.08.2016, відповідно паспорту на теплолічильник і свідоцтва про повірку робочого засобу вимірювальної техніки. 02.09.2014 згідно Акту опломбування лічильника тепла, представником КП Житло-сервіс» опломбовано вузол обліку теплової енергії «ULTRAHEAT 2WR», заводський номер 64076751. 20 червня 2017 року Київською міською радою прийнято рішення № 439/2661«Про припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго». Майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, повернене з володіння та користування ПАТ «Київенерго» після припинення вищезазначеної Угоди, було закріплено на правах господарського відання за комунальним підприємством «Київтеплоенерго» виконавчого органу Київської міської державної адміністрації, в експлуатацію якого з 01 травня 2018 року перейшли котельні, теплові мережі, теплові пункти, лічильники та інше допоміжне майно. На підставі зазначеного вище, починаючи з 01 травня 2018 року ПАТ «Київенерго» припинило діяльність у сфері теплопостачання і виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води для квартири позивача стало КП «Київтеплоенерго». У КП «Київтеплоенерго» на ім`я позивача, як споживача послуг з централізованого опалення відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . Відповідач поставив на абонентський облік засіб обліку теплової енергії, який знаходиться в квартирі позивача, що підтверджується паперовими рахунками-повідомленнями за спожиті послуги за централізоване постачання гарячої води та опалення за період з жовтня 2018 року до серпня 2019 року, в яких відображалися поточні та попередні показання квартирного засобу обліку тепла, їх різниця, заводський номер лічильника 64076751, які щомісячно надходили позивачу та ним оплачувалися. З 01 вересня 2019 року відповідач зняв з абонентського обліку засіб обліку теплової енергії, який встановлений у квартирі позивача у зв`язку із закінченням міжповіркового інтервалу та здійснює нарахування за послуги за нормами теплопостачання. 25 листопада 2019 року [PERSON] звернувся до КП «Київтеплоенерго» із письмовою заявою, у якій просив поновити на абонентському обліку квартирний засіб обліку теплової енергії, здійснити за рахунок відповідача повірку лічильника тепла та провести перерахунок обсягів споживання і суми до сплати за послуги централізованого опалення з 01 вересня 2019 року, а також зазначив поточні показники лічильника тепла. Листом № 30/30/8704 від 26 грудня 2019 року КП «Київтеплоенерго» повідомило позивача, що у зв`язку з тим, що в установлені терміни не було проведено періодичної повірки індивідуального приладу розподільчого обліку теплової енергії за рахунок власника вузла обліку, такий прилад було знято з абонентського обліку й відповідно показники такого приладу обліку не враховувалися і розрахунки здійснювалися як із споживачем, приміщення якого не оснащене вузлом розподільного обліку, а саме з 01 вересня 2019 року нарахування за послугу централізованого опалення по його квартирі проводилося відповідно до п. 11 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, тобто розподіл обсягів теплової енергії проводився згідно показань загальнобудинкового вузла комерційного обліку теплової енергії, пропорційно опалювальної площі. На час виникнення договірних правовідносин (1 травня 2018 року) основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначав Закон України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875-IV). Абзацами другим, одинадцятим частини першої статті 1 Закону № 1875-IV встановлено житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Частиною першою статті 16 Закону № 1875-IV зазначено порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Частинами першою, четвертою статті 19 Закону № 1875-IV визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація). Згідно матеріалів справи, судом встановлено, що між позивачем і відповідачем у справі письмовий договір про надання послуг з централізованого опалення не укладався, оскільки відповідач свої зобов`язання перед споживачем виконує шляхом надання послуг, а позивач шляхом оплати цих послуг. Відповідно до положень статті 526 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об`єктах сфери теплопостачання та регулює відносини, пов`язані з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії з метою забезпечення енергетичної безпеки України, підвищення енергоефективності функціонування систем теплопостачання, створення і удосконалення ринку теплової енергії та захисту прав споживачів та працівників сфери теплопостачання визначає Закон України від 2 червня 2005 року № 2633-IV «Про теплопостачання» (далі - Закон № 2633-IV). Абзацом вісімнадцятим статті 6 Закону № 2633-IV визначено державна політика у сфері теплопостачання базується на принципах забезпечення комерційного обліку постачання теплової енергії. Частиною шостою статті 19 Закону № 2633-IV встановлено споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Засади забезпечення комерційного, у тому числі розподільного, обліку послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та забезпечення відповідною обліковою інформацією споживачів таких послуг визначає Закон України від 22 червня 2017 року № 2119-VIII «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» (далі - Закон № 2119-VIII). Пунктами 6 та 10 частини 1 статті 1 Закону № 2119-VIII встановлено вузол розподільного обліку - вузол обліку, що забезпечує індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги в будівлях, де налічуються два та більше споживачів. Обслуговування вузлів обліку - огляд, опломбування/розпломбування, періодична повірка (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж), ремонт засобів вимірювальної техніки, які є складовою частиною вузла обліку, забезпечення дистанційної передачі результатів вимірювання (за наявності), ремонт та заміна допоміжних засобів вузла обліку, а за згодою власника (співвласників) будівлі також охорона або страхування вузла обліку. Частиною 2 статті 6 Закону № 2119-VIII визначено обслуговування та заміна вузлів розподільного обліку/приладів - розподілювачів теплової енергії здійснюються за рахунок власників таких вузлів обліку, якщо інше не встановлено законом або договором. Відносини, що виникають в процесі провадження метрологічної діяльності регулює Закон України від 5 червня 2014 року № 1314-VII «Про метрологію та метрологічну діяльність» (далі - Закон № 1314-VII). Частиною першою статті 17 Закону № 1314-VII встановлено законодавчо регульовані засоби вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, підлягають періодичній повірці та повірці після ремонту. Частиною третьою статті 17 Закону № 1314-VII визначено суб`єкти господарювання зобов`язані своєчасно з дотриманням встановлених міжповірочних інтервалів подавати законодавчо регульовані засоби вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, на періодичну повірку. Частиною четвертою статті 17 Закону № 1314-VII (в редакції, чинній на час строку чергової повірки належного позивачу приладу обліку теплової енергії - 28 серпня 2016 року) зазначено періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення розрахунків за спожиті для побутових потреб електричну і теплову енергію, газ і воду), що є власністю фізичних осіб, здійснюються за рахунок суб`єктів господарювання, що надають послуги з електро-, тепло-, газо- і водопостачання. Відповідальність за своєчасність проведення періодичної повірки, обслуговування та ремонту (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення розрахунків за спожиті електричну і теплову енергію, газ і воду), що є власністю фізичних осіб, покладається на суб`єктів господарювання, що надають послуги з електро-, тепло-, газо- і водопостачання. Періодична повірка проводиться за рахунок тарифів на електро-, тепло-, газо- і водопостачання. Частиною четвертою статті 17 Закону № 1314-VII (в редакції, чинній на час виникнення договірних правовідносин - 01 травня 2018 року) встановлено відповідальність за своєчасність проведення періодичної повірки, обслуговування та ремонту (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення розрахунків за спожиті для побутових потреб електричну енергію і газ), що є власністю фізичних осіб, спільною власністю співвласників багатоквартирного будинку, покладається на суб`єктів господарювання, що надають послуги з електро- і газопостачання. Відповідальність за своєчасність проведення періодичної повірки, обслуговування та ремонту (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення комерційних розрахунків за спожиті теплову енергію і воду) покладається на суб`єктів господарювання, що здійснюють обслуговування відповідних засобів вимірювальної техніки. Періодична повірка засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення розрахунків за спожиті електричну енергію і газ) проводиться за рахунок тарифів на електро- і газопостачання або за рахунок постачальника послуг комерційного обліку. Періодична повірка засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення комерційних розрахунків за спожиті теплову енергію і воду) проводиться за рахунок внесків за обслуговування вузлів комерційного обліку, встановлених відповідно до Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання». Порядок подання таких засобів на періодичну повірку, обслуговування та ремонт, а також порядок оплати за періодичну повірку, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) встановлюються Кабінетом Міністрів України. Частиною четвертою статті 17 Закону № 1314-VII (в редакції, чинній на час вирішення справи судом) визначено відповідальність за своєчасність проведення періодичної повірки, обслуговування та ремонту (у тому числі демонтажу, транспортування та монтажу) засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення комерційних розрахунків за спожиті теплову енергію і воду) покладається на суб`єктів господарювання, що здійснюють обслуговування відповідних засобів вимірювальної техніки. Періодична повірка засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення розрахунків за спожиті електричну енергію і газ) проводиться за рахунок тарифів на електро- і газопостачання. Періодична повірка засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення комерційних розрахунків за спожиті теплову енергію і воду) проводиться за рахунок внесків за обслуговування вузлів комерційного обліку, встановлених відповідно до Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання». Порядок подання таких засобів на періодичну повірку, обслуговування та ремонт, а також порядок оплати за періодичну повірку, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) встановлюються Кабінетом Міністрів України. Порядок надання комунальних послуг, права та відповідальність споживачів і виконавців цих послуг та Типовий договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води i водовідведення регламентується Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» (далі - Правила № 630). Пунктом 1 Правил № 630 встановлено виконавцем послуг є суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг. Пунктами 9, 30, 32 Правил № 630 передбачено, що квартирні засоби обліку води і теплової енергії беруться виконавцем на абонентський облік, а їх періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) проводяться за рахунок виконавця, до обов`язків якого входить контроль міжповіркових інтервалів, повірка квартирних засобів обліку, їх обслуговування та ремонт, в той час як обов`язком споживача є своєчасна оплата наданих послуг в установлені договором строки. В той же час, згідно з положеннями підпункту 6 пункту 29 та підпункту 4 пункту 32 Правил № 630, споживач має право на періодичну повірку, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) квартирних засобів обліку, а виконавець зобов`язаний контролювати установлені міжповіркові інтервали, проводити періодичну повірку квартирних засобів обліку, їх обслуговування та ремонт, у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] є споживачем послуг з централізованого опалення, виконавцем яких є КП «Київтеплоенерго», тому саме відповідач несе відповідальність за своєчасну повірку вузла обліку теплової енергії, встановленого у квартирі позивача. Тобто, зазначеними вище нормами визначено, що відповідач, як суб`єкт господарювання, який надає послугу з централізованого опалення (виконавець), здійснює, зокрема, періодичну повірку квартирних лічильників тепла за власний рахунок. Проте, якщо витрати на періодичну перевірку вимірювальних засобів не були включені до складу тарифів на послуги - вони не можуть покладатися на споживача. Споживачі не несуть відповідальність за нараховані Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, тарифи. Аналогічна правова позиція Верховного Суду міститься у постанові від 14 липня 2020 року у справі № 815/5554/16. Включення чи невключення до тарифів плати за повірку приладів обліку теплової енергії, в тому числі демонтаж, транспортування та монтаж після повірки не залежить від дій позивача, оскільки стосується правових взаємовідносин КП «Київтеплоенерго» як виконавця послуг та органів державної влади і місцевого самоврядування, а споживач має право на безоплатну повірку, обслуговування і ремонт засобу обліку теплової енергії. Такий висновок викладений Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 229/1539/17. Аналогічна правова позиція Верховного Суду міститься у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 398/1581/18. Абзацом другим пункту 10 Правил № 630 визначено справляння плати за нормативами (нормами) споживання за наявності квартирних засобів обліку без урахування їх показань не допускається, за винятком випадків, передбачених абзацом п`ятим пункту 15 цих Правил. Виконавець і споживач не мають права відмовлятися від врахування показань засобів обліку. Пунктом 15 Правил № 630 зазначено засоби обліку води і теплової енергії, встановлені у квартирі (будинку садибного типу) та на вводі у багатоквартирний будинок, підлягають періодичній повірці. Абзацом п`ятим пункту 15 Правил № 630 передбачено, що у разі несправності засобів обліку води і теплової енергії, що не підлягає усуненню, плата за послуги з моменту її виявлення вноситься згідно з нормативами (нормами) споживання. Інших випадків справляння плати за нормою споживання Правилами № 630 не передбачено. Оскільки в квартирі позивача встановлений засіб обліку тепла - лічильник «ULTRAHEAT 2WR», заводський номер [NUMBER] , єдиною підставою для переведення споживача на плату за послуги згідно з нормативами (нормами) споживання є виявлена несправність засобу обліку тепла, що не підлягає усуненню. Такі нарахування здійснюються лише з моменту виявлення несправності лічильника тепла. 17 лютого 2020 року КП «Київтеплоенерго» в особі представника Шепелюка М.П. оглянуто засіб обліку теплової енергії, який знаходиться в квартирі позивача і його несправності не встановлено, а також зафіксовано поточні показники і факт опломбування лічильника тепла та за результатами складено Акт зняття контрольних показників з вузла обліку теплової енергії для потреб опалення окремого приміщення. За відсутності прямої норми передбаченої Законом України «Про метрологію та метрологічну діяльність» щодо заборони використання показань лічильників,матеріали справи не містять доказів, а відповідач не довів, що квартирний засіб обліку теплової енергії позивача в період з 01 вересня 2019 року до цього часу надавав недостовірну інформацію щодо розміру використання тепла, яку не можна використовувати при нарахуванні плати за послуги. Аналіз вищезазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що за наявності в квартирі засобу обліку теплоенергії оплата за надані послуги здійснюється згідно з показаннями такого засобу, за винятком випадку виявлення його несправності, що не підлягає усуненню, з моменту її виявлення. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що міститься у постановах від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 27 лютого 2020 року у справі № 815/3916/16, від 13 травня 2020 року у справі № 815/5332/16, від 14 липня 2020 року у справі № 815/5554/16. Порядок подання засобів вимірювальної техніки на періодичну повірку, обслуговування та ремонт затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 липня 2015 року № 474 (далі - Порядок № 474). Частиною другою пункту 1 Порядку № 474 встановлено, що дія цього Порядку поширюється на операторів зовнішніх інженерних мереж (суб`єктів господарювання), що здійснюють обслуговування засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення комерційних розрахунків за спожиті теплову енергію і воду), суб`єктів господарювання, що надають послуги з електро- та газопостачання для побутових потреб (далі - виконавці), а також споживачів відповідних послуг - фізичних осіб, співвласників багатоквартирного будинку, у власності яких перебувають засоби вимірювальної техніки (далі - споживачі). Абзацом другим пункту 1 Порядку № 474 зазначено, що виконавець послуг - оператори зовнішніх інженерних мереж (суб`єкти господарювання), що здійснюють обслуговування засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення комерційних розрахунків за спожиті теплову енергію і воду), суб`єктів господарювання, що надають послуги з електро- та газопостачання для побутових потреб. Пунктом 2 Порядку № 474 визначено у цьому Порядку терміни вживаються у значенні, наведеному у Законах України «Про житлово-комунальні послуги», «Про метрологію та метрологічну діяльність» та «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання». Підпунктом 11 пункту 1 статті 1 Закону «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» встановлено, що оператор зовнішніх інженерних мереж - власник зовнішніх інженерних мереж, а в разі якщо зовнішні інженерні мережі використовуються іншою, ніж власник, особою або є безхазяйними - особа, якій такі мережі власником передано у користування (управління, господарське відання, оренду, концесію) або яка здійснює фактичне користування такими мережами для транспортування відповідно теплової енергії, гарячої води, питної води. Отже, виконавцем, відповідно до цього Порядку та Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», є суб`єкт господарювання, який надає споживачу послуги з централізованого опалення. Пунктом 3 Порядку № 474 визначено, що періодичній повірці, обслуговуванню та ремонту підлягають засоби вимірювальної техніки, які введені в експлуатацію в установленому порядку. Пунктом 6 Порядку № 474 зазначено, що оплата періодичної повірки, обслуговування та ремонту (у тому числі демонтажу, транспортування та монтажу) засобів вимірювальної техніки, результати вимірювань яких використовуються для здійснення розрахунків за спожиту для побутових потреб електричну енергію і газ, комерційних розрахунків за спожиті теплову енергію і воду, здійснюється відповідно до частини четвертої статті 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність». Пунктом 7 Порядку № 474 зазначено, що виконавець не пізніше ніж за місяць до настання строку проведення періодичної повірки засобу вимірювальної техніки або протягом трьох робочих днів з дня отримання відомостей про необхідність його ремонту інформує про це споживача шляхом надсилання повідомлення за формою згідно з додатком 1 рекомендованим листом з повідомленням про вручення або в інший спосіб, що підтверджуватиме отримання його споживачем. Пунктом 8 Порядку № 474 встановлено, що споживач забезпечує у зазначений в повідомленні строк доступ представника виконавця до засобу вимірювальної техніки. У разі неможливості споживача у зазначений строк забезпечити доступ представника виконавця до засобу вимірювальної техніки для проведення його періодичної повірки споживач не пізніше ніж за 10 календарних днів до настання такого строку інформує про це виконавця шляхом надсилання рекомендованого листа з повідомленням про вручення або в інший спосіб, що підтверджуватиме отримання виконавцем відповідної інформації. Інший строк доступу до засобу вимірювальної техніки споживач та виконавець узгоджують, зокрема шляхом обміну листами. В матеріалах справи відсутні докази про надсилання відповідачем на адресу позивача письмових повідомлень щодо термінів планування та виконання робіт по повірці квартирного засобу обліку теплової енергії або перешкоджання відповідачу у здійсненні повірки лічильника тепла. Пунктом 11 Порядку № 474 визначено, що на час проведення періодичної повірки або ремонту засобу вимірювальної техніки виконавець встановлює тимчасовий засіб вимірювальної техніки. У відповідності до пункту 12 Порядку № 474, після демонтажу засобу вимірювальної техніки виконавець забезпечує його транспортування для проведення періодичної повірки або ремонту. А пунктом 14 цього Порядку визначено, що після проведення періодичної повірки або ремонту виконавець у строк, зазначений в акті про демонтаж засобу вимірювальної техніки, забезпечує транспортування засобу вимірювальної техніки для його монтажу. Транспортування засобу вимірювальної техніки здійснюється таким чином, щоб не вплинути на його метрологічні характеристики. Отже, за змістом наведених норм, періодична повірка засобів вимірювальної техніки, що є власністю фізичних осіб, здійснюється за рахунок суб`єктів господарювання, що надають послуги з централізованого опалення. При цьому, здійснення повірки засобів вимірювальної техніки, яка включає демонтаж, транспортування до місця повірки, повірка та монтаж після повірки, також покладається на суб`єкта господарювання, що надає послуги. Саме суб`єкт господарювання має демонтувати засіб обліку, визначитися із спеціалізованою організацією, яка проведе повірку, транспортувати до місця повірки і назад споживачу та встановити засіб обліку. Не проведення виконавцем періодичної повірки засобу обліку тепла не є підставою для неврахування його показників, так як забезпечення проведення повірки є обов`язком виконавця послуг і невиконання ним такого обов`язку не повинно мати негативних наслідків для споживача. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 521/6670/18. Пунктом 1 частини третьої статті 20 Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції на час виникнення договірних правовідносин) встановлено споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Пунктом 3 частини другої статті 21 Закону № 1875-IV зазначено, що виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Частиною другою статті 26 Закону № 1875-IV визначено, що договір не може містити умов, що вводять додаткові види оплати послуг, не передбачені типовими договорами на надання житлово-комунальних послуг, затвердженими Кабінетом Міністрів України. А частиною сьомою цієї статті встановлено, що договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання. Згідно з частиною першою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У відповідності до частини другої статті 642 ЦК України визначено, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Статтею 205 ЦК України встановлено правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Частиною першою статті 218 ЦК України визначено недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Ні ЦК України, ні Законами України «Про житлово-комунальні послуги», «Про теплопостачання», ні Правилами № 630 не передбачено випадків, коли недодержання письмової форми договору про надання послуг з централізованого опалення має наслідком його недійсність. Відсутність письмового договору не свідчить про відсутність певних договірних відносин і не звільняє сторони від взаємних зобов`язань. Отже, факт узгодження тарифів, їх доведення до споживача, прийняття ним послуг та їх оплата підтверджує факт укладення між сторонами договору в усній формі за посередництва квитанцій. Можна зробити висновок, що підключення будинку до мереж централізованого опалення та надання тривалий час послуг з централізованого опалення відповідачем для квартири позивача свідчить, що між ними укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та виникнення взаємних прав і обов`язків: у відповідача - по наданню послуг у строк та належної якості, а у споживача - по оплаті цих послуг та можливості оспорювати їх кількість, якість та ціну. Як зазначалося вище, Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та Типовий договір про надання вказаних послуг регламентуються Правилами № 630. За змістом пункту 8 Правил № 630 зазначено, що послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі - договір). Підпунктом 4 пункту 19 Типового договору визначено, що зобов`язання виконавця послуг контролювати установлені міжповіркові інтервали, проводити періодичну повірку квартирних засобів обліку, їх обслуговування та ремонт, у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж. Договір про надання відповідачем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води розміщений у газеті Київської міської ради «Хрещатик» від 28.03.2018 № 34 (5085). Відповідно до умов підпункту 10 пункту 21 вищевказаного договору споживач має право на періодичну повірку, обслуговування та ремонт квартирних засобів обліку, у в тому числі демонтаж, транспортування та монтаж. Разом з тим, підпункт 13 пункту 22 відповідного договору містить обов`язок споживача проводити періодичну повірку квартирних приладів, при тому, що, як зазначено вище, відповідно до підпункту 6 пункту 29 Правил № 630 споживач лише має право на періодичну повірку, обслуговування та ремонт квартирних засобів обліку, а контролювати встановлені міжповірочні інтервали, проводити періодичну повірку квартирних засобів обліку, їх обслуговування та ремонт, у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж, відповідно підпункту 4 пункту 32 вказаних Правил, зобов`язаний виконавець. За наведених обставин вбачається конкуренція положень Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води i водовідведення та конкретного договору про надання позивачу послуг з централізованого опалення відповідачем. У цьому випадку, у вказаному вище договорі про надання послуг, відповідачем включені права та обов`язки сторін, які не передбачені нормами чинного законодавства, покладають додатковий тягар на споживачів (позивача). Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлення прав споживачів, а також визначення механізму їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів регулюються Законом України від 12 травня 1991 року № 1023-ХIII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-ХIII). Частиною першою статті 5 Закону № 1023-ХIII зазначено держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. Частинами першою та другою статті 18 Закону № 1023-ХIII встановлено продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Стаття 21 Закону № 1023-ХIII визначає права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 7) ціну продукції визначено неналежним чином. Частиною другою статті 179 Господарського кодексу України визначено Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Частиною четвертою цієї ж статті зазначено при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови. Проаналізувавши вищевикладені положення законодавства, можна зробити висновок, що умови договору стосовно закріплення за споживачем (позивачем) зобов`язання проводити періодичну повірку квартирних засобів обліку - є несправедливими, оскільки зумовлюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача й покладають на останнього додаткову відповідальність, не передбачену відповідним положенням Типового договору, а тому не вважається конкретизацією його умов. Частиною третьою пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» зазначено умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Якщо внаслідок застосування умов такого договору споживачеві завдано збитків, вони мають бути відшкодовані винною особою в повному обсязі. Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 648 ЦК України визначено зміст договору, укладеного на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, обов`язкового для сторін (сторони) договору, має відповідати цьому акту. Частиною другою статті 634 ЦК України встановлено договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Частиною першою-другою статті 215 ЦК України зазначено підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. З огляду на зазначені приписи, можна констатувати нікчемність положень договору про надання послуг позивачу з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води відповідачем, які покладають на споживача послуг обов`язок щодо проведення повірки засобів обліку, адже такі положення взагалі не покладають на зобов`язану сторону (позивача) певних обов`язків, а саме обов`язку проводити повірку засобів обліку, який закріплений у підпункті 4 пункту 32 Правил № 630. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 815/5331/16, від 3 квітня 2020 року у справі № 815/1715/16, від 3 квітня 2020 року у справі № 815/5329/16, від 13 травня 2020 року у справі № 815/5332/16. Правомірність необхідності приведення умов договору виконавця послуг у відповідність з положеннями Правил № 630 і Типового договору шляхом виключення з договорів несправедливих умов, викладено й у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі № 815/3916/16, від 14 липня 2020 року у справі № 815/5554/16. Статтею 16 ЦК України зазначено кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до частин першої-третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною другою статті 216 ЦК України встановлено якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Частиною першою статті 1167 ЦК України визначено моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною першою пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Законом України від 19 травня 2011 року № 3390-VІ «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту продукції», який набрав чинності 16 вересня 2011 року, пункт 5 частини першої статті 4 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХII «Про захист прав споживачів» було викладено в такій редакції: споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Отже, з 16 вересня 2011 року право споживача на відшкодування моральної шкоди не пов`язується виключно із заподіянням її небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією. Відповідно до частин першої-третьої статті 2 Закону України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту продукції» цей Закон регулює відносини щодо відповідальності за шкоду, завдану потерпілому внаслідок дефекту в продукції, яка введена в обіг в Україні. До відносин, не врегульованих цим Законом, застосовуються положення цивільного, процесуального законодавства та законодавства про захист прав споживачів. Цей Закон не обмежує будь-яких прав потерпілого згідно з договірними чи недоговірними зобов`язаннями, що встановлюють іншу, ніж передбачена цим Законом, відповідальність, зокрема права на відшкодування моральної шкоди або права на відшкодування шкоди в окремих сферах цивільних відносин відповідно до законодавства. Пунктом 4 частини першої статті 611 ЦК України зазначено у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Відносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), регулюються Законом України «Про захист прав споживачів». Захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди (частини перша, друга статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів»). Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 360/723/16-ц. Вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення споживчого договору, суди мають враховувати, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону про захист прав споживачів навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 216/3521/16-ц у постанові від 01 вересня 2020 року. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам по собі факт порушення права (рішення у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року, заява № 18966/02, рішення у справі «Науменко проти України» від 9 листопада 2004 року, заява № 41984/98). Також, Європейський суд з прав людини зазначив: Суд нагадує свою постійну позицію про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс (рішення у справі «Антипенко проти Російської Федерації» від 15 жовтня 2009 року, заява № 33470/03, постанова у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» від 14 лютого 2008 року, заява № 30422/03). У рішенні у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року, заява № 68490/01 Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Частиною четвертою статті 263 ЦПК України визначено при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Внаслідок неправомірних дій КП «Київтеплоенерго» по нарахуванню [PERSON] обсягів споживання та сум до сплати за централізоване опалення без врахування квартирного засобу обліку теплової енергії в рахунках-повідомленнях відповідач щомісячно зазначає недостовірну інформацію. У позивача відсутня юридична освіта і при підготовці звернень до відповідача та позовної заяви, а також інших документів до суду він вимушений тривалий час звертатися за правничою допомогою до юристів, а також витрачає свій час на підготовку матеріалів до суду за захистом порушеного права, в результаті чого були порушенні нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активного громадського життя, що призвело до зміни образу життя та додаткових витрат. У зв`язку з протиправними діями відповідача, починаючи з вересня 2019 року, позивач перебуває у постійному стані нервового стресу, внаслідок чого втратив душевну рівновагу. Відповідач завдав позивачу моральної шкоди, яка обумовлена душевними та фізичними стражданнями, погіршенням життєвих умов та фізіологічних здібностей організму, що потребує додаткових зусиль для організації свого життя та призвело до зміни звичного ритму життя, значні незаплановані фінансові витрати та емоційний дискомфорт. Суд вважає, що неправомірність дій КП «Київтеплоенерго» доведена та встановлена судом, при цьому виходячи з засад розумності і справедливості позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню у сумі 3 000 грн. У статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно чч. 1, 2статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до статті 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Як визначено у чч. 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи в сукупності надані до суду докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] про зобов`язання відповідача: поновити на абонентському обліку лічильник обліку теплової енергії «ULTRAHEAT 2WR», заводський номер [NUMBER] ; провести за власний рахунок розпломбування, демонтаж, транспортування, повірку, монтаж після повірки та опломбування даного лічильника обліку теплової енергії; здійснити споживачу [PERSON] перерахунок оплати вартості послуг з централізованого опалення по особовому рахунку № [NUMBER] з урахуванням показників, встановленого за адресою: [ADDRESS] лічильника тепла «ULTRAHEAT 2WR», заводський номер [NUMBER] з 01 вересня 2019 року до проведення періодичної повірки лічильника за рахунок виконавця послуг; стягнути з відповідача 3 000 грн. на відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди. Позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача - КП «Київтеплоенерго» в подальшому проводити нарахування за показаннями лічильника задоволенню не підлягають, оскільки в межах ЦПК України захисту підлягає порушене право позивача, встановлення ж обов`язків на майбутнє без наявності спірних правовідносин є безпідставним, оскільки судове рішення має бути наслідком чинного правового регулювання та встановлених фактичних обставин. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір слід покласти на відповідача по справі. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь держави сума судового збору в сумі 3 363,20 (840,80 + 840,80 + 840,80 + 840,80) грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial