Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Ковельської міської ради, Управління Держземагенства в м. Ковелі, [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення Ковельської міської ради, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, визнання незаконною та скасування реєстрації державного акту на право приватної власності на земельну ділянку. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON], будучи власником частини житлового будинку по [ADDRESS] та земельної ділянки площею 400 кв.м, розташованої за тією ж адресою, тривалий час користувався земельною ділянкою площею 559 кв.м., яка розташована за його житловим будинком та є фактично продовженням належної йому на праві власності земельної ділянки. Вказує, що 11.06.2013 року звернувся до Ковельського міського голови з заявою про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у користування вище згаданої земельної ділянки площею 559 кв.м., однак, рішенням Ковельської міської ради від 25 липня 2013 року № 40/22 позивачу було відмовлено у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 559,00 кв.м. по [ADDRESS] в натурі, узв»язку з тим, що пунктом 1.31. рішення Ковельської міської ради від 07.10.2010 року № 78/42 іншій особі - [PERSON] - було передано безоплатно у власність земельну ділянку площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, яка знаходиться по [ADDRESS], і земельна ділянка площею 559 кв.м., яку позивач мав намір отримати в користування, на той час вже знаходилась у власності [PERSON], відповідно до державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 636354 від 15 грудня 2010 року. Вважає, що Ковельська міська рада при прийнятті оспорюваних рішень грубо порушила його права на отримання вище згаданої земельної діляниу площею 559 кв.м., надавши її у власність іншій особі, оскільки його батьки, а потім і він сам тривалий період часу відкрито користувались цією ділянку, вирощували на ній городину, посадили фруктові дерева, мали теплицю та встановили на межі цієї ділянки бетонну огорожу, а, відтак, він набув право на користування такою земельною ділянкою на підставі набувальної давності. Вказує, що він отримав безоплатно у власність для будівництва та обслуговування свого житлового будинку лише 400 кв.м., тоді, як вважає, що згідно ст.121 ЗК України він має право на отримання безоплатно у власність для вказаних цілей земельну ділянку площею 0, 10 га і саме таким своїм правом він мав намір скористатись, звертаючись до відповідача - Ковельської міської ради - з заявою про передачу йому спірної земельної ділянки площею 559кв.м. у власність. Вказує також, що відповідач не проводив вилучення у нього згаданої земельної ділянки, передаючи її у власність іншій особі, не погоджував межі такої ділянки з суміжними землекористувачами, зокрема, з ним самим, не проводив винесення меж земельної ділянки в натурі, надаючи її у власність [PERSON] Вважає, що відкрите, добросовісне та безперервне користування ним вище згаданою земельною ділянкою площею 559 кв.м. протягом більше ніж 15 років надають йому право на отримання такої ділянки у власність чи в користування в порядку набувальної давності. Із наведених вище підстав вважає також незаконною і реєстрацію Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, виданого [PERSON], оскільки останній неправомірно отримав таку ділянку у власність. Із урахуванням наведеного прохає визнати незаконним та скасувати рішення Ковельської міської ради від 25 липня 2013 року № 40/22 про відмову у наданні йому, - [PERSON], - дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 559,00 кв.м. по [ADDRESS] в натурі, визнати незаконним та скасувати пункт 1.31. рішення Ковельської міської ради від 07.10.2010 року № 78/42 про безоплатну передачу у власність [PERSON] земельної ділянки площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, яка знаходиться по [ADDRESS], визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 636354 від 15 грудня 2010 року, виданий [PERSON], та визнати незаконною та скасувати реєстрацію державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 636354 від 15 грудня 2010 року, виданого [PERSON]. Позивач [PERSON] у судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та пояснив, що у 1988 році згідно договору дарування він отримав у власність 52/100 житлового будинку [ADDRESS], а у 2004 році отримав безоплатно у приватну власність для будівництва та обслуговування частини свого будинку земельну ділянку площею 400 кв.м., яка розташована за тією ж адресою. Вказує, що земельна ділянка площею 559 кв.м. прилягає до належної йому на праві приватної власності земельної ділянки і на ній він вирощує городину, там же ростуть висаджені ним фруктові дерева, стоїть теплиця, а пізніше він встановив на цій же ділянці бетонний паркан. Пояснив, що, починаючи з 2003 року він неодноразово звертався до Ковельської міської ради з заявами про виділення йому спірної земельної ділянки, однак відповідач йому постійно відмовляв у задоволенні таких заяв. Вважає, що оскільки він тривалий час відкрито користувався вище згаданою земельною ділянкою, яка до цього перебувала у фактичному користуванні його покійних батьків, то він набув право на отримання цієї ділянки, у зв»язку з чим вважає незаконними оскаржувані рішення відповідача та просить їх скасувати, визнавши також недійсним і державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, який був виданий на ім»я [PERSON] та скасувати реєстрацію такого державного акту. Представник позивача [PERSON] також підтримав позовні вимоги [PERSON] та пояснив суду, що вважає порушеним право позивача на отримання безоплатно у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку земельної ділянки в межах, які визначені ст.121 ЗК України, а саме - 0,10 га в межах міста, оскільки позивач отримав для вказаних цілей земельну ділянку площею лише 400 кв.м., у зв»язку з чим неодноразово звертався до відповідача із заявою про передачу йому спірної земельної ділянки площею 559 кв.м. у власність і така передача позивачу вказаної земельної ділянки, - яка межує з його ділянкою, - була би в межах, визначених Земельним Кодексом України. Крім того, пояснив, що позивач тривалий час - понад 15 років - добросовісно і відкрито користується вищезгаданою земельною ділянкою площею 559 кв.м., у зв»язку з чим набув право на вказану ділянку. Вважає, що відповідачем грубо порушено вимоги Закону при передачі цієї земельної ділянки у власність [PERSON], оскільки згадана ділянка не була вилучена у позивача, не погоджувались межі ділянки з суміжними землекористувачами та не виносились межі земельної ділянки в натурі. Також вважає, що відповідач [PERSON] здійснив виготовлення проекту землеустрою та технічної документації без відповідного договору з організацією, яка займалась виготовленням такої документації. Просить задовольнити позов у повному об»ємі. Представник відповідача - Ковельської міської ради - Назарчук А.Г. у судовому засіданні позов не визнав та пояснив наступне. Дійсно позивач отримав у власність, відповідно до договору дарування, 52/100 житлового будинку по [ADDRESS] і, звернувшись у 2003 році до Ковельсько міської ради з заявою про виділення йому у приватну власність безоплатно земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку отримав безоплатно у власність 400 кв.м. земельної ділянки для вказаних цілей. При цьому, інша співвласниця цього ж житлового будинку - [PERSON] - отримала за тим же рішенням міської ради 600 кв.м. земельної ділянки по [ADDRESS] для тих же цілей і, відповідно, для будівництва та обслуговування цілого житлового будинку по [ADDRESS] його співвласники отримали 1000 кв.м., тобто, максимальний розмір земельної ділянки, який визначений ст.121 ЗК України. Пояснив, що в подальшому [PERSON] неодноразово звертався до Ковельської міської ради з заявами про передачу йому у власність як спірної земельної ділянки, так і інших земельних ділянок, однак, йому були дані письмові відповіді з відмовою у задоволенні таких вимог, оскільки, відповідно до п.4 ст.116 ЗК України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених Земельним Кодексом України, провадиться один раз по кожному виду використання. Вважає, що передача відповідачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки площею 1000 кв.м. по [ADDRESS] проведена відповідно до вимог земельного законодавства і вилучення частини земельної ділянки площею 559 кв.м., якою, як вказує позивач, він відкрито користувався тривалий період часу, не проводилось, оскільки даних про те, що така земельна ділянка знаходилась дійсно у користуванні позивача у них немає. Крім того, пояснив, що, відповідно до генерального плану територія [ADDRESS] відноситься до території житлової забудови, а, згідно з проектом детального планування території розміщення індивідуальної житлової забудови по вул. Волі-Вальсроде, в якому відображено і вулицю С.Величка, відсутня інформація про наявність огорожі та теплиці на спірній земельній ділянці площею 559 кв.м., тоді як при виготовленні такого плану було враховано інформацію про наявні земельні ділянки, які використовувались у встановленому законом порядку відповідно до правовстановлюючих документів. Також пояснив, що тривале використання позивачем без законних на те підстав спірної земельної ділянки, на яке він покликається, не породжує саме по собі, право користування такою земельною ділянкою і, крім того, положення ст.119 ЗК України, не мають зворотної дії в часі, відповідно, позивач мав би відкрито, безперервно та добросовісно користуватись спірною ділянкою до 2017 року і лише тоді у встановленому законом порядку вирішувати питання про передачу йому у власність такої ділянки в порядку набувальної давності. Вилучення спірної ділянки у позивача вони не проводили, оскільки будь-яких даних про те, що така ділянка перебувала в користування чи у власності [PERSON] немає, а наявність фруктових дерев на такій ділянці не є належним доказом правомірності користування позивачем такою ділянкою. Крім того, позивач не довів коли саме він встановив огорожу та теплицю на спірній земельній ділянці, і вважає, що такі огорожа і теплиця були встановлені позивачем після передачі згаданої земельної ділянки у власність [PERSON] Вважає позов безпідставним та просить відмовити у його задоволенні. Представник відповідача - Держземагенства у м. Ковелі - Клімук Н.А. у судовому засіданні позов не визнала та пояснила суду наступне. Відповідно до Постанови КМ України від 17 липня 2003 року з послідуючими змінами, адміністратором реєстру земель є Центр Державного земельного кадастру при Держаному комітеті України по земельних ресурсах, який забезпечує створення та функціонування державного реєстру земель, відповідає за достовірність і збереження даних, а, згідно Інструкції від 22 червня 2009 року №325 державна реєстрація державних актів на право власності на земельну ділянку здійснюється структурними підрозділами Центру державного земельного кадастру при Держкомземі України і лише з 01 січня 2011 року державна реєстрація та облік документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та інші дії щодо ведення державного реєстру земель покладається на Державний комітет України. Пояснила також, що з 01 січня 2013 року Управління Держземагенства у Ковельському районі здійснює реєстрацію прав на земельні ділянки, разом з тим, відповідно до Закону України «Про державний земельний кадастр» державні акти на право власності на земельну ділянку не видаються і документом, що посвідчує таке право є свідоцтво про право власності на нерухоме майно, отримане у територіальному органі Державної реєстраційної служби - Держреєстрі, і, відповідно, вимога позивача до Держземагенства у м. Ковелі про визнання незаконною та скасування реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку не може бути заявлена до них, оскільки Держземагенство, у даному випадку, не є належним відповідачем у справі і виконання таких вимог знаходиться за межами їх компетенції. Просить відмовити у задоволенні заявлених до них позовних вимог. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та пояснив суду, що у 2010 році звернувся до Ковельської міської ради з заявою про надання йому безоплатно у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку земельної ділянки по [ADDRESS] і після задоволення його заяви про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність звернувся до відповідної організації, яка і займалась розробкою та виготовленням відповідної документації і таку документацію в подальшому було затверджено Ковельською міською радою та в 2010 році він отримав Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 1000 кв.м. по [ADDRESS] Вважає, що отримав вказану земельну ділянку у власність без будь-яких порушень закону та просить відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, представників відповідачів, відповідача [PERSON], покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому, відповідно до положень ст.ст.58, 59 ЦПК України, докази повинні бути належними та допустимими. У ході розгляду даної справи судом встановлено наступне. Право громадян України на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) в містах у розмірі не більше 0,10 га закріплено пунктом «г» частини 1 статті 121 Земельного Кодексу України. Як убачається з договору дарування від 15.01.1988 року [PERSON] отримав у дар від [PERSON] 52/100 частини житлового будинку по [ADDRESS] (а.с.12-15). Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВЛ №055945 від 17.02.2004 року [PERSON] отримав у власність земельну ділянку площею 400 кв.м. по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку (а.с.11). Як убачається з рішення Ковельської міської ради від 27.06.2003 року № 11/8 така земельна ділянка була передана позивачу у власність безоплатно в порядку ст.121 ЗК України, відповідно до письмової заяви позивача від 09.04.2003 року (а.с.22,171). Відповідно до ч.4 ст.116 ЗК України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Таким чином, передбачене ст.121 ЗК України право на отримання безоплатно у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку [PERSON] використав ще у 2003 році, отримавши для вказаних цілей безоплатно у власність земельну ділянку площею 400 кв.м. по [ADDRESS] і повторне набуття права власності на земельну ділянку для вказаних цілей таким шляхом не передбачено Земельним Кодексом України. Як убачається з письмової заяви [PERSON] від 17.08.2010 року останній звертався до Ковельської міської ради з проханням надати йому безоплатно у власність земельну ділянку по [ADDRESS](а.с.26), однак, згідно письмової відповіді від 02.09.2010 року № К-1616 [PERSON] було правомірно відмовлено у задоволенні такої заяви на підставі ч.4 ст.116 ЗК України (а.с.27). Крім того, як установлено судом вище, позивачу на праві приватної власності належить не цілий житловий будинок по [ADDRESS], а 52/100 такого будинку, і, як пояснив суду представник відповідача Ковельської міської ради, - власником іншої частини згаданого будинку [PERSON] також набуто у власність шляхом безоплатної приватизації земельну ділянку площею 600 кв.м. по [ADDRESS]. Таким чином, загальна площа земельної ділянки, набутої співвласниками будинку для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] у власність шляхом безоплатної приватизації становить 1000 кв.м. Звертаючись до суду з даним позовом, а раніше 11.06.2013 року до Ковельської міської ради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою відведення земельної ділянки площею 559 кв.м. по [ADDRESS], [PERSON] покликався на безперервне, тривале, відкрите та добросовісне користування цією земельною ділянкою спочатку його батьками, починаючи з 1953 року, а в подальшому і ним самим, у зв»язку з чим вважає, що він набув право на користування вказаною ділянкою на підставі набувальної давності, і дані обставини, на думку позивача, є також підставою для скасування оскаржуваних ним рішень відповідача та визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, виданого [PERSON] Відповідно ст.119 ЗК України, громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутись до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування і така передача земельної ділянки на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом. Разом з тим, відповідно до ч.1 Прикінцевих Положень Земельного Кодексу України, цей Кодекс набрав чинності з 01.01.2002 року, тоді як правовідносини, про які вказує позивач, - використання спірної земельної ділянки спочатку його батьками, а пізніше, і самим позивачем, - мали місце до набрання чинності вищезгаданою нормою Земельного кодексу України і зворотної дії в часі ця норма не має. Відтак, покликання позивача на набуття ним права користування земельною ділянкою площею 559 кв.м. по [ADDRESS] на підставі набувальної власності є необґрунтованими. Також однією із підстав для задоволення заявлених позивачем вимог останній вказує про наявність на спірній земельній ділянці насаджених ним фруктових дерев, встановлених бетонної огорожі та теплиці, і вважає, що за таких обставин відповідач - Ковельська міська рада - не мала права надавати [PERSON] у власність згадану земельну ділянку. Відповідно до ст.39 ЗК України, використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови. Згідно ст.17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту, а, відповідно до ч.3 ст.8 цього ж Закону, рішення з питань планування та забудови територій приймаються сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами, районними, обласними радами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями в межах визначених законом повноважень з урахуванням вимог містобудівної документації. Крім того, відповідно до п.3 ст.24 вище згаданого Закону, у разі відсутності зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється. Відповідно до генерального плану міста Ковеля, територія вулиці С.Величка відноситься до території житлової забудови і, як убачається з рішень Ковельської міської ради № 63/5 від 26.11.2009 року та № 77/47 від 26.08.2010 року, відділу комунального господарства виконкому Ковельської міської ради було доручено виготовити детальний план територій по вулиці Вальс роде в місті Ковелі і такий проект детального планування розташування кварталів індивідуальної житлової забудови (детальні плани територій), у тому числі по вул. Волі-Вальсроде (Волі-Вальсроде-Величка-Підгірських) був затверджений Ковельською міською радою 26.08.2010 року (а.с.172), та, згідно графічного фрагменту такого проекту детального планування розташування кварталів індивідуальної житлової забудови (детальні плани територій), у тому числі по вул. Волі-Вальсроде (Волі-Вальсроде-Величка-Підгірських), інформація про наявність огорожі та теплиці на спірній земельній ділянці площею 559 кв.м. по [ADDRESS] відсутня(а.с.175). Крім того, допитані в якості свідків [PERSON] - син позивача та [PERSON] - рідний брат позивача - показали суду, що бетонна огорожа на спірній земельній ділянці була встановлена лише близько двох років тому, а теплиця - близько трьох років тому назад; допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили суду лише про наявність на спірній земельній ділянці бетонної огорожі та теплиці, однак, не змогли ствердно сказати коли саме були встановлені такі огорожа та теплиця. Такі покази свідків [PERSON] та [PERSON] спростували покази свідка [PERSON] про те, що бетонна огорожа була встановлена позивачем близько десяти років тому. Таким чином, аналізуючи вище перелічені докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що станом на 2010 рік, тобто, коли вирішувалось питання про можливість надання відповідачу [PERSON] у власність земельної ділянки по [ADDRESS], на спірній частині вказаної земельної ділянки були відсутні бетонна огорожа та теплиця, про які зазначав позивач і доказів про насадження фруктових дерев на такій земельній ділянці станом на 2010 рік позивач суду також не надав, у зв»язку з чим суд приходить до висновку що станом на 2010 рік спірна земельна ділянка була вільною від зазначених у позовній заяві споруд та насаджень. Відтак, із урахуванням викладеного вище, суд вважає безпідставними і покликання позивача на порушення відповідачем - Ковельською міською радою - вимог ч. 5 ст. 116 ЗК України, згідно якої надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом, - оскільки, як встановлено судом вище, спірна земельна ділянка не перебувала у користування чи у власності позивача на законних підставах і проведення її вилучення за правилами статей 149-151 ЗК України не передбачено Законом. Відповідно до ст.125 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації. Факт приналежності [PERSON] на праві приватної власності земельної ділянки площею 1000 кв.м. по [ADDRESS] підтверджено Державним актом на право власності на таку земельну ділянку, виданим 15.12.2010 року, серія ЯЛ №636354(а.с.173,174). Як убачається з проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON], отриманню останнім у власність вище згаданої земельної ділянки передувало його письмове звернення до Ковельського міського голови з відповідною заявою від 17.08.2010 року (а.с.60), прийняття Ковельською міською радою рішення від 26.08.2010 року про надання дозволу на складання такого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а.с.61) та розроблення ТзОВ «Олді» згаданого проекту землеустрою, у якому відсутня інформація про наявність на спірній частині земельної ділянки будь-яких споруд чи насаджень, а також виготовлення ТзОВ «Олді» технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж такої земельної ділянки в натурі (на місцевості), при цьому, будь-яких порушень вимог законодавства встановлено не було і відповідними службами були дані позитивні висновки щодо затвердження проекту землеустрою та придатності земельної ділянки для будівництва(а.с.51-100). Згідно рішення Ковельської міської ради від 07.10.2010 року № 78/42 вище згаданий проект землеустрою було затверджено та надано у приватну власність [PERSON] безоплатно земельну ділянку площею 1000 кв.м. по [ADDRESS](а.с.20). Таким чином, покликання сторони відповідача про те, що межі наданої у власність [PERSON] земельної ділянки не були винесені в натурі (на місцевості) є необґрунтованими та спростовані наведеними вище письмовими доказами. Відсутність у згаданій проектній документації письмового договору між [PERSON] та ТзОВ «Олді» на розроблення такої документації, - на що також покликався представник позивача в судовому засіданні, - не порушує будь-яких охоронюваних законом прав чи інтересів позивача та не може розглядатись як підстава для задоволення заявлених ним позовних вимог. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що підстави для визнання незаконним та скасування пункту 1.31. рішення Ковельської міської ради від 07.10.2010 року № 78/42 про безоплатну передачу у власність [PERSON] земельної ділянки площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, яка знаходиться по [ADDRESS], а також для визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 636354 від 15 грудня 2010 року, виданого [PERSON], а, відтак, і про визнання незаконною та скасування реєстрації такого державного акту відсутні. Як убачається з заяви [PERSON] 11.06.2013 року останній звернувся до Ковельського міського голови з заявою про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у користування земельної ділянки площею 559 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS](а.с.9), - тобто, вже після набуття такої земельної ділянки у власність [PERSON] Згідно рішення Ковельської міської ради від 25.07.2013 року №40/22 «Про надання дозволу та відмову в наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», [PERSON] було відмовлено в задоволенні такої заяви в зв»язку з тим, що дана земельна ділянка знаходиться у власності іншої особи(а.с.10). Оскільки на підставі вище наведених доказів у справі судом встановлено відсутність порушень прав та інтересів позивача [PERSON] при набутті у власність 15.12.2010 року відповідачем [PERSON] вищезгаданої ділянки площею 1000 кв.м. по [ADDRESS], частина якої, а саме - 559 кв.м. - є спірною земельною ділянкою у даній справі, відповідно, прийняте відповідачем - Ковельською міською радою - рішення від 25.07.2013 року № 40/22 є правомірним та обґрунтованим і підстави для визнання незаконним та скасування такого рішення відсутні. Належні та допустимі докази, які б спростовували встановлені та наведені вище обставини у даній справі сторонами суду не надано і, відповідно, заявлені [PERSON] позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи та не підлягають до задоволення за їх безпідставністю.

Outcome: dismissed