Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до Державної казначейської служби України, за участю третіх осіб: Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, про стягнення заборгованості по виплаті пенсійного забезпечення. В обґрунтування позову зазначив, що постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.10.2011 по справі №2а-1675/11, адміністративний позов [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання неправомірною бездіяльність суб`єкта владних повноважень, позовні вимоги задоволено частково, визнано неправомірною бездіяльність ГУ ПФУ в Дніпропетровській області в забезпеченні гарантованого державою права на перерахунок пенсії з урахуванням Наказу Міністра оборони України від 28.07.2008 №377 «Про затвердження схем розмірів посадових окладів військовослужбовців військових навчальних закладів і наукових установ Збройних Сил України, зобов`язано провести перерахунок пенсії позивачу з урахуванням змін, які відбулися у зв`язку з набуттям чинності Наказу Міністра оборони України від 28.07.2008 №377, та зобов`язано відповідача з 01.08.2010 виплатити на користь позивача різницю між перерахованою пенсією та фактично отриманою, яка утворилась з 28.07.2018 в зв`язку з набуттям чинності Наказу Міністра оборони України від 28.07.2008 №377. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05.02.2013 по справі №2а-1675/11, апеляційну скаргу ГУ ПФУ в Дніпропетровській області залишено без задоволення, постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.10.2011 залишено без змін. Всього за рішенням суду було призначено до виплати грошові кошти в сумі 32431,64 грн. Частково грошові кошти в сумі 15430,11 грн. було виплачено під час примусового виконання рішення у виконавчому провадженні. Постановою про повернення виконавчого документа стягувачу від 23.10.2014 за виконавчим провадженням №37254270, стягувачу повернуто виконавчий лист №2а-1675/11 від 15.03.2013, оскільки КМУ з метою реалізації п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», 03.09.2014 прийнято постанову №440, якою затверджено Порядок погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантується державою. Згідно реєстру рішень, виконання яких гарантується державою, сума заборгованості, станом на день звернення до суду, становить 17001,53 грн. Просить стягнути з відповідача перераховану суму заборгованості по виплаті пенсійного забезпечення у розмірі 43520,82 грн., з урахуванням індексу інфляції та 3% річних. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.10.2018 цивільну справу за позовом [PERSON] до Державної казначейської служби України, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення сум, передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 12.11.2018, вищевказану цивільну справу передано судді Новаку Р.В. Ухвалою судді від 14.11.2018 задоволено клопотання представника позивача, відстрочено [PERSON] сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. Ухвалою суду від 14.11.2018 прийнято справу до свого провадження за правилами позовного (спрощеного) провадження та учасників справи повідомлено про розгляд справи за правилами позовного (спрощеного) провадження, яким одночасно сторонам роз`яснено їх процесуальні права на подачу відповідних заяв по суті справи у встановлені строки. Згідно ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представником позивача - адвокатом Лихопьок Д.П., на адресу суду надіслано уточнену позовну заяву, в якій позивач просить стягнути з ДКС України штрафні санкції (інфляційні та 3% річних), за несвоєчасну виплату пенсійного забезпечення у розмірі 29573,51 грн. Та зазначив, що після подачі позовної заяви до суду, а саме 07.03.2019 року, відповідачем було здійснено оплату основної суми заборгованості у розмірі 17001,53 грн. Представник відповідача надіслав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Зазначив, що на виконанні в казначействі за бюджетною програмою «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою», знаходиться виконавчий лист суду по справі №2а-1675/11 на суму 17001,53 грн. на користь позивача, який передано управлінням державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Дніпропетровській області до територіального органу казначейства актом приймання-передачі відповідно до Порядку №440 та зареєстровано в органах казначейства 14.04.2015 і взято із цієї дати на облік до виконання. Вказує на те, що казначейством 07.03.2019, згідно з платіжним дорученням від 05.03.2019 №97018 здійснено перерахування коштів [PERSON] за судовим рішенням по справі №2а-1675/11 в повному обсязі. Таким чином, свої зобов`язання перед позивачем казначейство виконало в повному обсязі. Також представник відповідача зазначив, що відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України в частині стягнення відсотків та інфляційних нарахувань не з боржника, а з казначейства. Представник третьої особи ГУ ДКС України в Дніпропетровській області надіслав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Вказав на те, що між позивачем та органами казначейства відсутні зобов`язальні або договірні правовідносини, відповідно до умов яких органи казначейства мають зобов`язання сплатити індекс інфляції та компенсацію у розмірі 3% річних. Правовідносини, які виникають у даному випадку, врегульовані ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», а, отже, до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання. Грошове зобов`язання між сторонами, а саме між [PERSON] та ДКС України, на думку Головного управління відсутнє, тому вимоги позивача про стягнення штрафних санкцій (інфляційних та 3% річних) за несвоєчасну виплату пенсійного забезпечення, є безпідставною. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на адресу суду надіслало пояснення на позовну заяву, в яких зазначило, що ч. 2 п. 2 постанови КМУ №845 від 03.08.2011 визначено, що боржниками є визначені в рішенні про стягнення коштів розпорядники (бюджетні установи) та одержувачі бюджетних коштів, а також підприємства, установи та організації, рахунки яких відкриті в органах казначейства. Відповідно, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не має відповідного рахунку, відкритого в органах Державної казначейської служби. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.10.2011 по справі №2а-1675/11, адміністративний позов [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання неправомірною бездіяльність суб`єкта владних повноважень, позовні вимоги задоволено частково, визнано неправомірною бездіяльність ГУ ПФУ в Дніпропетровській області в забезпеченні гарантованого державою права на перерахунок пенсії з урахуванням Наказу Міністра оборони України від 28.07.2008 №377 «Про затвердження схем розмірів посадових окладів військовослужбовців військових навчальних закладів і наукових установ Збройних Сил України, зобов`язано провести перерахунок пенсії позивачу з урахуванням змін, які відбулися у зв`язку з набуттям чинності Наказу Міністра оборони України від 28.07.2008 №377, та зобов`язано відповідача з 01.08.2010 року виплатити на користь позивача різницю між перерахованою пенсією та фактично отриманою, яка утворилась з 28.07.2018 року в зв`язку з набуттям чинності Наказу Міністра оборони України від 28.07.2008 №377. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05.02.2013 по справі №2а-1675/11, апеляційну скаргу ГУ ПФУ в Дніпропетровській області залишено без задоволення, постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.10.2011 залишено без змін. Всього за рішенням суду було призначено до виплати грошові кошти в сумі 32431,64 грн. Частково грошові кошти у сумі 15430,11 грн. було виплачено під час примусового рішення у виконавчому провадженні. Згідно реєстру рішень, виконання яких гарантується державою, сума заборгованості становить 17001,53 грн. Як вбачається з матеріалів справи, 07.03.2019 відповідачем, відповідно до платіжного доручення від 05.03.2019 №97018, було здійснено оплату основної суми заборгованості у розмірі 17001,53 грн. Таким чином, свої зобов`язання перед позивачем казначейство виконало в повному обсязі. Позивач не погоджується з листом-відповіддю від 03.09.2018, де зазначалось, що виконавчий лист Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05.02.2013 року у справі №2а-1675/11, надійшов до органів казначейства за рахунок бюджетної програми «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» 14.04.2015. Казначейством на виконання вищевказаного рішення, кошти у розмірі 17001,53 грн. в порядку черговості планується перерахувати на користь позивача до кінця 2018 року на реквізити стягувача, які були вказані у заяві. В зв`язку з вищевикладеним, позивач вважає, що були порушені його законні права та інтереси, а таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, ДКС України повинна сплатити суму основного боргу, а також суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та суму боргу з урахуванням 3% річних. Проте, з таким висновком позивача суд погодитись не може, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати основної суми заборгованості у розмірі 17001,53 грн., у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України. Щодо нарахування 3% річних, ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, зокрема, у разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у разі, якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в ч. 4 ст. 4 цього закону, стягувачу виплачується в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Між позивачем та органами казначейства відсутні зобов`язальні або договірні правовідносини, відповідно до умов яких органи казначейства мають зобов`язання сплатити індекс інфляції та компенсацію у розмірі 3% річних. Правовідносини, які виникають у даному випадку, врегульовані Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», а, отже, до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов`язання і виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів. Таким чином, відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, грошове зобов`язання між сторонами, а саме між позивачем та відповідачем, відсутнє, в зв`язку з чим вимога позивача про стягнення штрафних санкцій та виплати 3 % річних за несвоєчасну виплату пенсійного забезпечення є безпідставною. А відтак, позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed