Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Проектний інститут Укрметротунельпроект» (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просила стягнути на свою користь нараховану, але не виплачену заробітну плату у сумі 59 682, 74 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у сумі 3 516, 75 грн., збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції в розмірі 1 215, 96 грн., а всього 64 415, 45 грн., а також витрати на юридичну допомогу в сумі 600, 00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працював на посаді начальника відділу ДП «Проектний інститут Укрметротунельпроект» та була звільнена 26.06.2018 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Проте в день звільнення відповідачем, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, не було проведено з позивачем розрахунку та не виплачена нарахована заробітна плата в сумі 59 682, 74 грн. такі дії відповідача позивач вважає незаконними та такими, що порушують її конституційні права. У зв`язку із затримкою виплати заробітної плати також просила стягнути на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку з урахуванням індексації на підставі ст. 95, 117 КЗпП України. 11.10.2018 ухвалою суду позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. 12.11.2018 ухвалою суду по справі відкрито провадження, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, встановлено відповідачу строк для надання відзиву. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, які підтверджені наданими сторонами доказами по справі. Так, відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що з 03.06.1991 по 27.06.2018 позивач працювала на посаді начальника відділу в ДП «Проектний інститут Укрметротунельпроект» та була звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 5-11). В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 83 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, в день звільнення позивачки відповідач не провів з нею розрахунок по заробітній платі. Так, заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі станом на 17.07.2018 становить 59 682, 72 грн., що підтверджується довідкою відповідача №03-15/73 від 31.07.2018 (а.с. 13). Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на її користь невиплаченої заробітної плати у сумі 59 682, 72 грн. є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З урахуванням вищенаведених положень законодавства, а також перевіривши у судовому засіданні розрахунки позивача, наведені у позовній заяві, суд, на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, вважає, що вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з 27.06.2018 року по 12.10.2018 в розмірі 3 516, 75 грн. також підлягають задоволенню. Щодо компенсації позивачу втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, суд керується наступним. Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (надалі - Закон) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). За змістом ст. 2 Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. При цьому, у вказаній статті Закону зазначено, що під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Згідно п 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 (надалі - Порядок), компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення). Отже, заробітна плата, як грошові доходи, підпадає під дію Закону, а тому відповідач зобов`язаний здійснити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків здійснення вказаної виплати. Звертаючись з позовом до суду, позивачем здійснено розрахунок компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, згідно якого сума компенсації за період з 01.09.2013 по 26.06.2018 становить 1 215, 96 грн. Згідно положень ст. 3 Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу. Пунктом 4 Порядку встановлено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Враховуючи вищенаведені положення законодавства, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів у сумі 1 215, 96 грн., розрахунок якої перевірений судом, є обґрунтованими, у зв`язку з чим підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно положень ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження понесених нею витрат на правову допомогу надано квитанцію до прибуткового касового ордеру від 27.09.2018 № 419352 Серія 12 АААМ (а.с. 24). При цьому, до матеріалів справи не надано ані договору про надання правової допомоги, ані акту виконаних робіт. Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на її користь витрат на правову допомогу в розмірі 600, 00 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 768,40 грн. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Враховуючи наведене та

Outcome: approved