Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-24 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - заявник ) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із заявою, відповідно до якої просив розірвати шлюб між ним та [PERSON] (далі по тексту - заінтересована особа), зареєстрований 14.10.2014 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Корюківського районного управління юстиції у Чернігівській області, актовий запис № 70, витрати покласти на заінтересовану особу. Заява обґрунтована тим, що між сторонами укладено шлюб. Від шлюбу сторони дітей не мають. Разом з тим сімейне життя між сторонами не склалося, шлюбні відносини фактично припинені, спільне господарство сторони не ведуть. Почуття любові та взаємної поваги втрачено. Заявник перебував в зоні АТО, а дружина з 15.10.2015 засуджена до позбавлення волі вироком Деснянського районного суду м. Чернігова та наразі відбуває покарання. Крім того, заявник вже перебуває в фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою, з якою має спільну дитину. Шлюб просив розірвати на підставі ч. 3 ст. 234 ЦПК України. 02.01.2018 по справі відкрито провадження та призначено судове засідання. 12.03.2018 від заявника надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, заяву підтримує в повному обсязі. 17.01.2019 на адресу суду Державною установою «Качанівська виправна колонія № 54» Північно-Східного міжрегіонального управлінням з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції України направлено до суду розписку заінтересованої особи [PERSON] про те, що остання повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання. В судове засідання заявник не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Заінтересована особа в судове засідання на з'явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, право на участь у судовому засіданні за допомогою відеоконференцзв'язку не скористалась, свого представника до суду не направила. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, які підтверджені наданими сторонами доказами по справі. 14.10.2014 між [PERSON] та [PERSON] Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Корюківського районного управління юстиції у Чернігівській області зареєстровано шлюб, актовий запис № 70 (Свідоцтво про шлюб серія [NUMBER]). Дітей від шлюбу сторони не мають. 15.10.2015 [PERSON] Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова визнана винною за ч. 1 ст. 366 КК України, ч. 3 ст. 368 КК України та призначено покарання у вигляді п'яти років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах місцевого самоврядування строком на три роки з конфіскацією всього майна, що належить засудженій. Вирок суду набрав законної сили 09.12.2015. На даний момент [PERSON] відбуває покарання в Державні установі «Качанівська виправна колонія № 54» Північно-Східного міжрегіонального управлінням з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції України. При цьому, заявник має спільну дитину - [PERSON], [INFO], з іншою жінкою - [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження Серія [NUMBER], актовий запис № 56. В своїх письмових поясненнях заявник вказує, що подальше збереження сім'ї неможливе, шлюбні відносини фактично припинені, спільне господарство не ведеться, почуття любові та взаємної поваги втрачено, заявник має намір створити іншу сім'ю. Заінтересована особа жодних заперечень чи пояснень з приводу тверджень заявника не надала. Крім того, не надійшло заперечень від заінтересованої особи щодо розірвання шлюбу в порядку окремого провадження. Так, статтею 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з приписами ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Під час розгляду справи судом з'ясовано, що сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки. Також судом встановлено, що при зверненні до суду з даною заявою, заявники узгодили місце проживання їх спільних дітей, участь у їх вихованні та утриманні, що підтверджується наявним в матеріалах справи нотаріально посвідченим договором. При цьому, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 1 ст. 293 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 293 ЦПК України, у порядку окремого провадження розглядаються також справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом. Згідно ч. 3 ст.109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (ч. 2 ст. 115 СК України). З врахуванням наведеного, судом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, сторони разом не проживають, спільне господарство не ведуть, заявник має на утриманні та виховує спільну з іншою жінкою дитину, відтак збереження шлюбу суперечить інтересам заявника, а відтак, суд дійшов висновку, що заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved