Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до Сільськогосподарського приватного акціонерного товариства «Охоче», в якому просить розірвати договір оренди землі, укладений 22 березня 2007 року між [PERSON] та Сільськогосподарським закритим акціонерним товариством «Охоче», зареєстрований в Нововодолазькому районному відділі Харківської регіональної філії державного підприємства «Центр ДЗК» при Держкомземі України, про що у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 20 квітня 2007 року за № 040770000142, та зобов`язати Сільськогосподарське приватне акціонерне товариство «Охоче» повернути орендовану земельну ділянку кадастровий номер 6324283500:04:001:0162 власнику [PERSON] , стягнути з відповідача витрати по оплаті правової допомоги та судові витрати по справі. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, щовін є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,3591 гектарів кадастровий номер 6324283500:04:001:0162, розташованої на території Охоченської сільської ради Нововодолазького району Харківської області. Зазначену земельну ділянку позивач успадкував після смерті батька, [PERSON] , який помер [INFO] , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 20 липня 2012 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за №844. Як відмітив позивач, зазначена земельна ділянка знаходиться в оренді Сільськогосподарського приватного акціонерного товариства «Охоче», яке є правонаступником Сільськогосподарського закритого акціонерного товариства «Охоче» на підставі договору оренди, укладеного 22 березня 2007 року між [PERSON] , який помер [INFO] та відповідачем, зареєстрованого в Нововодолазькому районному відділі Харківської регіональної філії держаного підприємства «Центр ДЗК» при Держкомземі України, про що у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 20 квітня 2007 року за № 040770000142. У пункті 40 наведеного Договору оренди земельної ділянки, передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря є підставою для зміни умов або розірвання договору. Не маючи наміру продовжувати орендні відносини, стосовно земельної ділянки, яка належить [PERSON] на праві власності, відповідно до умов договору, позивач звернувся до відповідача по справі з заявою від 17 січня 2019 року, в якій повідомив про те, що у 2019 році не буде укладати договір оренди належної йому земельної ділянки. На думку позивача, відмова у розірванні договору оренди земельної ділянки з боку Сільськогосподарського приватного акціонерного товариства «Охоче» суперечить вимогам цивільного та земельного законодавства, а також не відповідає вимогам Закону України «Про оренду землі», тому відповідач безпідставно продовжує її використання. Ухвалою від 08 лютого 2019 року було відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. 23 квітня 2019 року Нововодолазьким районним судом Харківської області була постановлено ухвала про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у справі за [PERSON] до Сільськогосподарського приватного акціонерного товариства «Охоче» про розірвання договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки судом не вживалось. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення за № 6320201916875, відповідно до якого судову повістку про виклик до суду позивач отримав особисто 19 жовтня 2019 року. Представник позивача - адвокат Мякота Т. М. у судовому засіданні по розгляду справи по суті, підтримала позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі, надавши пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Також адвокат повністю заперечувала проти задоволення клопотання відповідача по справі щодо застосування строку позовної давності до спідних правовідносин посилаючись на те, що позивач, звертаючись до суду з позовом, скористався правом сторони за договором оренди земельної ділянки, передбаченим пунктом 40 Договору оренди, якою передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря є підставою для зміни умов або розірвання договору. Зазначеним правом сторона за договором оренди землі може скористатися на протязі всього терміну дії договору оренди, оскільки умови договору є чинними та обов`язковими для виконання обома сторонами договору оренди землі. Просила залишити без задоволення заяву відповідача про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин. В подальшому, скориставшись своїм правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, представник позивача, [PERSON] - адвокат Мякота Т. М. 17 вересня 2019 року та 27 листопада 2019 року надала заяви, які були зареєстровані за вхідним № 6588/19 - вх та за № 8331/19 - вх., в яких зазначила, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі, наполягає на їх задоволенні, просила суд продовжувати розгляд справи за її відсутності та за відсутності позивача, а також відмовити у задоволення клопотання представника Сільськогосподарського приватного акціонерного товариства «Охоче» щодо застосування строку позовної давності. Від відповідача по справі - Сільськогосподарського приватного акціонерного товариства «Охоче» відзиву на позов в порядку статті 178 Цивільного процесуального кодексу України до суду не надано. Проте, представник Сільськогосподарського приватного акціонерного товариства «Охоче» - адвокат Тимошенко С. А. направив на адресу суду заяву про застосування строку позовної давності, яка була зареєстрована за вхідним № ЕП - 221/19 - вх. від 27.02.2019 року, в якій послався на те, що позивач починаючи з дня отримання свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.07.2012 року постійно отримував орендну плату за користування спірною земельною ділянкою, що на думку відповідача свідчить про обізнаність [PERSON] про існування договору оренди землі, укладеного 22 березня 2007 року між [PERSON] та Сільськогосподарським закритим акціонерним товариством «Охоче». Представник відповідача вважає, що позивач втратив своє право на звернення до суду за захистом свого порушеного права з огляду на положення статтей 256, 257 та 261 Цивільного кодексу України ще 21 липня 2015 року, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . У судовому засіданні, що відбулося 27 листопада 2019 року, представник Сільськогосподарського приватного акціонерного товариства «Охоче» - адвокат Тимошенко С. А. підтвердив, що відповідачем дійсно не надано відзиву на позов, проте просив суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності, зазначивши, що [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] [INFO] , а до суду з позовом про розірвання договору оренди землі звернувся лише 04 лютого 2019 року, тобто після спливу трирічного терміну з моменту отримання спадщини. Відповідно до положень частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь - якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача свідчать відповідна заява, надана його представником та долучена до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання явки позивача та його представника обов`язковою не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, на підставі наявних в матеріалах справи доказів та пояснень, які були надані у попередніх судових засіданнях. Вивчивши доводи позовної заяви, вислухавши вступне слово та пояснення учасників справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). За приписами статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути припинення правовідношення. Під час розгляду справи, судом встановлено, що земельна ділянка площею 3,3591 гектарів, розташована на території Охоченської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 6324283500:04:001:0162, належала на праві власності [PERSON] , який помер [INFO] . 22 березня 2007 року в селі Охоче Нововодолазького району Харківської області між [PERSON] та Сільськогосподарським закритим акціонерним товариством «Охоче» був укладений договір оренди землі, відповідно до умов якого орендодавець [PERSON] надає, а орендар Сільськогосподарське закрите акціонерне товариство «Охоче» приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Охоченської сільської ради Нововодолазького району Харківської області. В оренду передається земельна ділянка загальною площею 3,3591 гектар, у тому числі рілля - 3,3591 гектар, строком на 30 років (пункти 1, 2, 8 договору). Передача земельної ділянки орендарю здійснюється у тижневий строк після державної реєстрації договору за актом приймання - передачі (пункт 20 договору). Зазначений договір зареєстровано у Нововодолазькому районному відділі Харківської регіональної філії держаного підприємства «Центр ДЗК» при Держкомземі України, про що у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 20 квітня 2007 року за № 040770000142. Відповідно до акту прийому - передачі земельної ділянки згідно договору оренди від 22 березня 2007 року, власник землі [PERSON] передав земельну ділянку згідно Державного акту ХР № 130958 в натурі, а Сільськогосподарське закрите акціонерне товариство «Охоче» в особі директора Яковчука Миколи Володимировича прийняв її в розмірі 3,3591 гектарів. Із матеріалів справи судом встановлено, що 20 липня 2012 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвською Т. М. видане свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за № 844, спадкова справа № 140/2009. Спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , 1944 року народження, який помер [INFO] , є його син - [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з земельної ділянки кадастровий номер 6324283500:04:001:0162 площею 3,3591 гектарів в межах згідно з планом, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Охоченської сільської ради Нововодолазького району Харківської області. Вирішуючи даний спір суд виходить з того, статтями 1216 - 1218 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавець), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом статтей 316 та 317 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 321 Цивільного кодексу України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом (стаття 328 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі прийняття спадщини та мають право самостійно господарювати на землі (пункт «г» частини 1 статті 81, пункт «б» частини 1 статті 90 Земельного кодексу України). Відповідно до частини 1 статті 1296 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 Цивільного кодексу України). Часиною 1 статті 1297 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. За приписами статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яким в розумінні цього Закону є - земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення (частина 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до частини 1 статті 3 та частини 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно. При цьому частинами 2 та 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» прямо передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Згідно до частини 2 та 6 статті 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно - правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину. При набутті права власності на земельну ділянку на підставі документів, визначених частиною другою цієї статті, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки. На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про відчуження земельної ділянки із зазначенням документа, на підставі якого відбулося відчуження. Орган, який здійснює реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, робить відмітку про реєстрацію прав на земельну ділянку на підставі документа про її відчуження, складеного та посвідченого в порядку, встановленому законом, протягом 14 календарних днів з дня подання до цього органу зазначеного документа. Забороняється вимагати для здійснення відмітки та державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обмежень документи, не передбачені цією статтею. Згідно із частиною третьою Порядку здійснення відмітки про перехід права власності на земельну ділянку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2009 року № 439 «Про деяки питання посвідчення права власності на земельну ділянку» нотаріус у разі посвідчення цивільно - правового договору про відчуження земельної ділянки, видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, а також вилучення державного акту у передбачених законом випадках із своїх справ за наявності витягу з державного реєстру земель проставляє на державному акті відмітку про перехід права власності на земельну ділянку. Із матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] набув право власності на спірну земельну ділянку відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 20 липня 2012 року, про що на Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ХР № 130958, виданого Нововодолазькою районною державною адміністрацією Харківської області 20 червня 2003 року, державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвською Т. М. зроблено відповідну відмітку про перехід права власності. Як зазначив позивач у своєму позові та його представник у судовому засіданні, [PERSON] як власник земельної ділянки з кадастровим номером 6324283500:04:001:0162, 17 січня 2019 року звернувся до директора Сільськогосподарського приватного акціонерного товариства «Охоче» з заявою, в якій повідомив про відсутність намірів продовжувати орендні відносини у 2019 році та бажання укладати відповідні договори. Проте, доказів того, що вказана заява була направлено на адресу відповідача, матеріали справи не містять. В даному випадку слід відмітити, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, й власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частина 1 статті 316, стаття 328, частини 1 та 2 статті 319 Цивільного кодексу України). Відповідно до частин 2 та 4 статті 373 Цивільного кодексу України право власності на землю гарантується Конституцією України, набувається і здійснюється відповідно до закону й власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Частиною 2 статті 792 Цивільного кодексу України передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Правове регулювання орендних відносин, що склалися між сторонами, здійснюється нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України та Закону України від 06.10.1998 року № 161-ХІV «Про оренду землі» (далі - Закон України «Про оренду землі»), який є спеціальним в даному випадку. Так, згідно із частиною 1 статті 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Аналогічне визначення поняття оренди землі міститься й у статті 1 Закону України «Про оренду землі». У статті 13 вищезазначеного Закону України надано визначення договору оренди. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. За змістом статей 18 та 20 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент укладення й реєстрації спірного договору) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації та тільки після цього набирає чинності. Як вбачається із пунктів 8 й 43 спірного договору оренди землі, він укладений на строк 30 років й набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації, яка як вбачається із матеріалів справи здійснена 20 квітня 2007 року, про що у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис за № 040770000142. Згідно із частиною 1 статті 19 Закону України «Про оренду землі» строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. При цьому, за змістом статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України). Згідно частини 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 зазначеного кодифікованого закону України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є умови про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Підстави для зміни або розірвання договору визначені у статті 651 Цивільного кодексу України. Так, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями статті 31 Земельного кодексу України визначено, що договір оренди землі припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи - орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; ліквідації юридичної особи - орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці; припинення дії договору, укладеного в рамках державно - приватного партнерства (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства). Відповідно до частини 1 статті 407 Цивільного кодексу України користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Отже, користуватися земельною ділянкою приватної власності можливо на праві оренди, підставою для якої є договір, відповідно до якого сплачується орендна плата. Під час судового розгляду справи було встановлено, що Сільськогосподарське приватне акціонерне товариство «Охоче» користується земельноюділянкою площею 3,3591 гектарів, кадастровий номер 6324283500:04:001:0162, яка розташована на території Охоченської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, на законних підставах відповідно договору оренди землі, укладеного 22 березня 2007 року та зареєстрованого в Нововодолазькому районному відділі Харківської регіональної філії державного підприємства «Центр ДЗК» при Держкомземі України, про що у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 20 квітня 2007 року за № 040770000142, при цьому після зміни власника земельної ділянки постійно здійснювало сплату орендної плати позивачу - [PERSON] відповідно до його заяв, починаючи з 2012 року, що підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями заяв останнього на отримання орендної плати та копіями видаткових касових ордерів (а. с. 38 - 53). При цьому, зазначений факт ані позивачем, ані його представником в судовому засіданні не заперечувався. Положеннями статтей 30 та 31 Закону України «Про оренду землі» визначено, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку. Договір оренди землі припиняється, зокрема, у разі: закінчення строку, на який його було укладено; договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом. Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Відповідно до змісту статті 32 Закону України «Про оренду землі», яка регулює питання щодо припинення договору оренди землі шляхом його розірвання, перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі спадкування), а також реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором. Згідно пункту 39 спірного договору оренди земельної ділянки передбачено, що розірвання договору в односторонньому порядку не допускається. Умовами розірвання договору в односторонньому порядку є потреба для державних цілей. Разом з тим, у пункті 40 договору оренди землі, укладеного 22 березня 2007 року між спадкодавцем [PERSON] та Сільськогосподарським закритим акціонерним товариством «Охоче», сторони передбачили, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря є підставою для зміни умов або розірвання договору. Право на орендовану земельну ділянку у разі смерті фізичної особи - орендаря, засудження або обмеження її дієздатності за рішенням суду переходить до спадкоємців або інших осіб, які використовують цю земельну ділянку разом з орендарем. Зазначений пункт Договору ніким з учасників не оспорювався й у встановленому законом порядку не дійсним не визнавався. Таким чином, набувши права власності на земельну ділянкуплощею 3,3591 гектарів, кадастровий номер 6324283500:04:001:0162, яка розташована на території Охоченської сільської ради Нововодолазького району Харківської області у [PERSON] дійсно виникло право на розірвання спірного договору оренди землі відповідно до пункту 40 Договору, проте у встановленим законом строк позивач його не реалізував, на що у своїй заяві про застосування строку давності звернув увагу суду відповідач. Так, відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. При цьому, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 Цивільного процесуального кодексу України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (стаття 267 Циільного кодексу України). В даному випадки отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом 12 липня 2012 року [PERSON] набув право володіння та користування земельною ділянкою. З моменту отримання свідоцтва про право на спадщину позивач отримав можливість, на підставі пункту 40 Договору оренди земельної ділянки від 22 березня 2007 року, звернутись з вимогою до орендаря про його розірвання, а тому з цього моменту розпочався відлік строку позовної давності для пред`явлення таких вимог. Проте, з вимогою про розірвання договору оренди земельної ділянки позивач звернувся до суду лише 04 лютого 2019 року. Як встановлено під час судового розгляду справи, [PERSON] з моменту отримання свідоцтва про право власності на спадщину за законом, погоджувався з умовами договору оренди земельної ділянки від 22 березня 2007 року, отримував орендну плату та не вчиняв ніяких дій щодо ініціювання розірвання договору, лише зі спливом більш ніж 6 років звернувся до суду з позовом про розірвання договору оренди землі з підстав зміни власника, що суперечить його попередній поведінці (отриманню плати за користування земельною ділянкою) і є недобросовісною. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Аналогічна правова позиція викладена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постановах від 17 липня 2019 року у справі № 626/2621/18 (провадження № 61 - 10128св19) та від 18 вересня 2019 року у справі № 626/2490/18 (провадження № 61 - 12625св19), який у подібних правовідносинах зазначив на необхідність застосування докритрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. За даних обставин, суд приходить до переконання про можливість застосування в даному випадку строку позовної давності, про який у своїй заяві зазначив представник Сільськогосподарського приватного акціонерного товариства «Охоче», що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У пункті 2 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Таким чином вимоги позивача щодо стягнення з відповідача витрат по оптаті правової допомоги та судових витрат задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed