Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних збитків та відсотків за користування грошовими коштами. Позовні вимоги, враховуючи відповідь на відзив, мотивує тим, що постановою Волинського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 листопада 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким стягнуто з [PERSON] в його користь 56696,50 грн. майнової шкоди. Вказує, що відповідач добровільно дане рішення суду не виконала, у зв`язку з чим він змушений був звернутись до примусового стягнення суми боргу шляхом подання відповідної заяви до органів виконавчої служби. Зазначає, що станом на день подання позовної заяви до суду відповідач коштів не повернула та такі кошти не були стягнуті у виконавчому провадженні, а тому у нього за період з 26 березня 2018 року (з моменту направлення вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди) по 18 листопада 2020 року (звернення до суду з даним позовом) виникло право на стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат. На підставі наведеного, просить суд стягнути з відповідача в свою користь кошти в загальному розмірі 12065,07 грн., з яких: 3% річних - 4511,41 грн., інфляційні втрати - 7553,66 грн. та судові витрати по справі. У відзиві на позовну заяву відповідач не заперечує наявність боргових зобов`язань перед позивачем, однак, вважає, що грошове зобов`язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, виникло у неї з факту наявності боргу, встановленого рішенням суду. Вказує, що оскільки, сума грошового зобов`язання встановлена постановою Волинського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року то і обов`язок з виконання даного зобов`язання у неї виник з моменту набрання рішенням законної сили, тобто з 13 лютого 2020 року. Ухвалою суду від 11 грудня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача до судового засідання подала заяву про слухання справи у її відсутності, просить суд позов задовольнити. Представник відповідача також до судового засідання подав заяву про слухання справи у його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечує з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності сторін по наявним матеріалам справи. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Судом встановлено, що постановою Волинського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року, ухвалено стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] 56696,50 грн. майнової шкоди, спричиненої позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 9-15). Вказане рішення було звернене до примусового виконання приватному виконавцю виконавчого округу Волинської області Посі В.А., яким 24.11.2020 року відкрито виконавче провадження №363730109 (а.с. 36). Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на ту обставину, що 28.03.2018 року ним, на адресу відповідача, було надіслано вимогу, щодо відшкодування матеріальної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 74328,35 грн. (а.с. 6), яка виконана не була, а тому вважає, що саме з 28.03.2018 року у нього виникло право на стягнення збитків, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Із розрахунків позивача вбачається, що за період з 26.03.2018 року до 18.11.2020 року (звернення до суду з даним позовом) заборгованість відповідача перед позивачем становить 12065,07 грн., з яких: 4511,41 грн. - три відсотки річних, 7553,66 грн. - інфляційні втрати (а.с. 3-4). Однак, суд не може погодитися з початком періоду нарахування штрафних санкцій, виходячи з наступного. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України , зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджує постанова Волинського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року про стягнення 56696,50 грн. майнової шкоди, спричиненої позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, на підставі ст. 1188 ЦК України та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати майнової шкоди в розмірі 56696,50 грн., у позивача, з моменту прийняття апеляційним судом відповідного рішення, виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц. Таким чином, суд вважає, що позивач неправомірно нарахував штрафні санкції за невиконання грошового зобов`язання у не договірних відносинах з моменту пред`явлення вимоги відповідачу, оскільки, факт підтвердження наявності боргу, встановлений постановою Волинського апеляційного суду лише 13.02.2020 року, а тому саме з дати набрання законної сили даною постановою, у позивача виникло право на стягнення штрафних санкцій, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. За таких обставин, за період з 13.02.2020 року по 18.11.2020 року (280 днів прострочення) до стягнення з відповідача в користь позивача підлягає сума в розмірі 3482,99 грн., з яких: 1301,23 грн. - три відсотки річних, 2181,76 грн. - інфляційні втрати. При цьому, суд виходить з наступних розрахунків: 1) три відсотки річних за користування грошовими коштами: 56696,50 грн. (сума боргу визначена судовим рішенням) * 3% * 280 (кількість днів прострочення виконання зобов`язання) : 366 (кількість днів у 2020 році) : 100% = 1301,23 грн.; 2) інфляційні втрати: 56696,50 грн. (сума боргу визначена судовим рішенням) * 1,03848131 (сукупний індекс інфляції за період 13.02.2020 року по 18.11.2020 року) - 56696,50 грн. = 2181,76 грн. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення, а саме з відповідача в користь позивача слід стягнути 3% річних в розмірі 1301,23 грн. та інфляційні втрати в розмірі 2181,76 грн. на загальну суму - 3482,99 грн. на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Крім того, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача в користь позивача, слід стягнути 242,72 грн. сплаченого судового збору, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: partial