Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про визнання договору дійсним та поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона, [PERSON], з [PERSON] (далі - Відповідач), перебувала у зареєстрованому шлюбі з 06.12.2003 року по 30.10.2014 року. Від шлюбних стосунків мають двох малолітніх дітей: сина - [PERSON], [INFO] та доньку - [PERSON], [INFO], які проживають з позивачем і знаходяться на її утриманні. В період шлюбу, і до моменту фактичного припинення шлюбних відносин у травні 2014 року за спільні кошти позивачем та відповідачем було придбано наступне майно: нежитлове приміщення № 78 поз. 7-12, 15, ІІ на першому поверсі житлового будинку (літ.А-10), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 67,3 кв.м., нежитлове приміщення № 78 поз. 1-6, 13, 14, І на першому поверсі житлового будинку (літ.А-10), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 62,8 кв.м.; квартира за [ADDRESS], житловою площею - 43, 1 кв.м., загальною площею - 63,5 кв.м.; автомобіль марки «КІА CEED», рік випуску 2008, д/н [NUMBER]; автомобіль марки «SUZUKI SX4», рік випуску 2011, д/н [NUMBER]; кухонний гарнітур, стіл, 4 стільці; холодильник «ARISTON»; духова шафа «ARISTON»; мікрохвильова піч «GARENJE»; м'який кутовий диван; телевізор «PHILIPS»; шафа; бойлер «ELECTROLUX»; пральна машина; спальний гарнітур - ліжко, шафа, комод, стіл з дзеркалом; меблі дитячої кімнати; три кондиціонери. Позивач вважає, що оскільки діти залишилися проживати з нею, та знаходяться на її утримання, то при визначені розміру частки, яка належить їй, [PERSON], в спільному сумісному майні подружжя повинно бути визнано право власності на 2/3 частки у вказаному спільному майні подружжя. Оскільки самостійно сторони розділити майно не можуть, в них відсутня згода щодо віднесення всього вищепереліченого майна до спільного майна подружжя, тому позивач була змушена звернутись з позовом до суду та просити суд в уточненій позовній заяві визнати набуте під час шлюбу майно спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], та поділити майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнавши за [PERSON] право власності на 2/3 частини майна, а за [PERSON] - 1/3 частини майна. До початку розгляду справи по суті [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про визнання договору дійсним та поділ спільного майна подружжя, в якому зазначив, що перебував з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 06 грудня 2003 року по 30 жовтня 2014 року. Однак, погодитися з пропозицією позивача щодо розподілу набутого майна під час шлюбу не згоден. Вважає, що частина такого майна була придбана за його особисті грошові кошти, тому просить суд в уточненій позовній заяві визнати дійсним договір дарування грошових коштів на суму 50 000 доларів США 00 центів, укладений між [PERSON] та [PERSON], укладений 01.02.2011 року, також, визнати за ним, [PERSON], право особистої власності на квартиру за [ADDRESS], та не включати в поділ як спільне майно подружжя транспорті засоби. Також, вважаючи необґрунтованою позицію позивача щодо відступлення від засад рівності часток подружжі у спільній власності, просить суд визнати за ним [PERSON] право власності на нежитлове приміщення № 78 поз. 1-6, 13, 14, І на першому поверсі житлового будинку (літ.А-10), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 62,8 кв.м., та визнати право спільної часткової власності за подружжям на нежитлове приміщення № 78 поз. 7-12, 15, ІІ на першому поверсі житлового будинку (літ.А-10), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 67,3 кв.м. по ? частині за кожним, а рухоме майно: мікрохвильову піч «GARENJE», холодильник «ARISTON», м'який кутовий диван, телевізор «PHILIPS», шафу, меблі дитячої кімнати, кухонний гарнітур, що складається із столу та 4 стільців; духову шафу «ARISTON», водонагрівач «ELECTROLUX», спальний гарнітур - ліжко, шафа, комод, стіл з дзеркалом, три кондиціонери, пральна машина передати у власність [PERSON]. Відповідною ухвалою суду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про визнання договору дійсним та поділ спільного майна подружжя, було об'єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Під час розгляду справи позивач за первісним позовом та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі і просили їх задовольнити, в обґрунтування позовних вимог посилалися на обставини, що викладені в уточненій позовній заяві. Уточнені зустрічні позовні вимоги не визнали, та просили відмовити у їх задоволені з огляду на їх безпідставність та необґрунтованість. Після оголошення перерви в судовому засіданні, з приводу завершення розгляду справи по суті у судове засідання такі особи, що беруть участь у справі (позивач та її представник), не з'явилися, про день, час та місце судового засідання повідомлялися у встановленому законом порядку, надали суду письмову заяву в якій просили суд завершити розгляд справи без їх участі, уточнені позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять їх задовольнити, проти задоволення уточненого зустрічного позову заперечують, просили відмовити у його задоволенні. Під час розгляду справи відповідач за первісним позовом (його представник), такий позов не визнали та просили відмовити у його задоволені. Уточнені зустрічні позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити. В обґрунтування зустрічних позовних вимог посилались на мотиви та обставини, що викладені в уточненій зустрічній позовній заяві. Після оголошення перерви в судовому засіданні, з приводу завершення розгляду справи по суті у судове засідання такі особи, що беруть участь у справі (відповідач та його представник), не з'явилися, про день, час та місце судового засідання повідомлялися у встановленому законом порядку, представник відповідача надала суду письмову заяву в якій просить суд завершити розгляд справи без їх участі, уточнені зустрічні позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просили їх задовольнити, проти задоволення первісного позову заперечують, просять відмовити у його задоволенні. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] у судовому засіданні зустрічні позовні вимоги визнала та просила їх задовольнити, в судове засідання з приводу завершення розгляду справи не з'явилася, та у судових дебатах участі не приймала, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, надала суду письмову заяву в якій просить суд завершити розгляд справи без її участі, та уточнені зустрічні позовні вимоги задовольнити. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Публічного акціонерного товариство «Дельта Банк», в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, надали суду письмові заперечення, в яких просили відмовити в задоволені первісного позову в частині поділу нежитлового приміщення № 78 поз. 1-6, 13, 14, І на першому поверсі житлового будинку (літ.А-10), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 62,8 кв. м. в повному обсязі, в решті позовних вимог винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Суд враховуючи ту обставину, що всі особи, які беруть участь у справі надали відповідні пояснення по суті спору, сторони представили суду усі докази, на які вони посилались в обґрунтування своїх вимог та заперечень, вважає за можливе вирішити справу по суті, та частково задовольнити первісний та зустрічний позов з огляду на нижченаведене. Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що як первісний так зустрічний позов необхідно задовольнити частково за наступних підстав. Так, судом встановлені наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] з 06 грудня 2003 року по 30 жовтня 2014 року перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі (т.1., а.с. 9, 225). Судом також встановлено що під час перебування сторін у шлюбі, таким подружжя було набуто наступне рухоме майно у вигляді предметів домашнього вжитку: мікрохвильова піч «GARENJE» вартістю 2 000 (дві тисячі) грн. 00 коп., холодильник «ARISTON» вартістю 8 000 (вісім тисяч ) грн. 00 коп., м'який кутовий диван вартістю 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп., телевізор «PHILIPS» вартістю 24 000 (двадцять чотири тисячі) грн. 00 коп., шафа вартістю 7 000 (сім тисяч) грн. 00 коп., меблі дитячої кімнати вартістю 8 000 (вісім тисяч) грн. 00 коп.., кухонний гарнітур, що складається із столу та 4 стільців вартістю 20 000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп.; духову шафу «ARISTON» вартістю 6000 (шість тисяч) грн. 00 коп., бойлер «ELECTROLUX» вартістю 8 000 (вісім тисяч) грн. 00 коп., спальний гарнітур - ліжко, шафа, комод, стіл з дзеркалом вартістю 36 000 (тридцять шість тисяч) грн. 00 коп., три кондиціонери вартістю 25 000 (двадцять п'ять тисяч) грн. 00 коп., пральна машина вартістю 5 000 (п'ять тисяч ) грн. 00 коп. Зазначені обставини в повній мірі підтверджуються матеріалами справи і факт придбання під час шлюбу вищеперелічених предметів домашнього вжитку не заперечується жодною із сторін. Вартість вказаного майна встановлена судом за погодженням сторін. Судом також встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі, таким подружжя було набуто рухоме майно у вигляді автомобілю марки «КІА CEED», рік випуску 2008, д/н [NUMBER], та автомобілю марки «SUZUKI SX4», рік випуску 2011, д/н [NUMBER]. При цьому у сторін існує спір щодо належності таких речей до спільного майна подружжя, адже відповідач вважає таке майно своєю особистою приватною власністю через обставину придбання означених транспортних засобів на грошові кошти, які належали йому, [PERSON], особисто. Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі, [PERSON] відповідно до акту про проведення цільового аукціону з продажу активів КВ ЖРЕП Ленінського району м. Дніпропетровська, які знаходяться у податковій заставі, придбав на публічних торгах нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення № 78 поз. 7-12, 15, ІІ на першому поверсі житлового будинку (літ.А-10), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 67,3 кв.м., у т.ч. приміщення 7 - 5,2 кв.м., с/вузол 8 - 2,7 кв.м., приміщення 9 - 10, 2 кв.м., приміщення 10 - 17,5 кв.м., приміщення 11 - 17,2 кв.м., тамбур 12 - 8,0 кв.м., лоджія ІІ - 2,0 кв.м. та нежитлове приміщення № 78 поз. 1-6, 13, 14, І на першому поверсі житлового будинку (літ.А-10), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 62,8 кв.м., у т.ч. приміщення 1 - 13,8 кв.м., приміщення 2 - 17,5 кв.м., коридор 3 - 3,3 кв.м., приміщення 4 - 10,2 кв.м., приміщення 5 - 5,2 кв.м., с/вузол 6 - 2,7 кв.м., коридор 13 - 4,9 кв.м., тамбур 14 - 3,4 кв.м., лоджія І - 1,9 кв.м. Як вбачається із матеріалів справи, на підставі вищевказаного акту про проведення прилюдних торгів, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], йому, [PERSON], були видані відповідні свідоцтва на придбання приміщень з прилюдних торгів (аукціону), які зареєстровані в реєстр за відповідними номерами № 5981 та № 6021 (т1., а.с. 11, 14). Судом також встановлено, що право власності на вищевказані нежитлові приміщення зареєстровано за [PERSON] у встановленому порядку шляхом внесення реєстратором запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно, що підтверджується витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно за номерами № 9341686 від 06.11.2007 року (а.с. 13 том 1) та № 9342679, виданими Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради (т.1, а.с. 13, 16). Спір щодо належності такого нерухомого майна до спільної сумісної власності подружжя між сторонами відсутній. Судом також встановлено, що на підставі договору купівлі - продажу /ВРД № 815585 реєстр 208/ від 05.02.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в державному реєстрі правочинів за № 32740643, на праві приватної власності квартира [ADDRESS] належить [PERSON] (т.1 а.с. 237, 238). У сторін також існує спір щодо належності такого об'єкту нерухомого майна до спільної сумісної власності подружжя, адже відповідач вважає таке майно своєю особистою приватною власністю через обставину придбання означеного житлового приміщення на грошові кошти, які також належали йому, [PERSON], особисто. Згідно з положеннями ст. 5 ЦК України правовий статус майна щодо якого виник спір, визначається нормами матеріального права, яке діяло на час його придбання, будівництва та легалізації. Згідно ч.1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено між ними, та ч.2 ст. 63 СК України у разі не здійснення одним із подружжя права спільної сумісної власності не припиняє його прав на подружнє майно. Оскільки шлюб між сторонами є розірваним, спільне господарство не ведеться, є наявним спір щодо вказаного майна, то суд приходить до висновку, що вимоги про необхідність поділу майна є за своєю правовою природою обґрунтованими. Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного. Щодо вимог позивача про необхідність відступлення судом від засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності. Так, згідно вимог ст.69-70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, частки майна чоловіка і дружини є рівними. З наведеного законодавчого положення щодо рівності часток у спільному майні подружжя є певні винятки стосовно рівності часток подружжя в праві на майно. Зокрема, при вирішенні спору про поділ майна суд має право зменшити або ж, навпаки, - збільшити частку одного із подружжя за наявності відповідних на те істотних умов. Такі умови визначені сімейним законодавством в імперативному порядку. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.30 постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова), при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.3 ст.70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч.1 ст.60 СК). Судом встановлено, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.09.2014 року по справі № 203/4983/14-ц, що була порушена за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей, позовні вимоги були задоволені частково. Зокрема судом вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітніх дітей - сина [PERSON], [INFO], та доньки - [PERSON], [INFO] в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) батька, але не менше 30% прожиткового мінімум для дитини відповідного віку, щомісячно прочинаючи з 30 липня 2014 року до повноліття дітей. Означене судове рішення набуло чинності у встановленому законом порядку. Заборгованість по сплаті аліментів відсутня. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до змісту ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріалами справи не встановлено, що розмір аліментів, які одержує позивач на дітей є недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей. Навпаки, рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30.09.2014 року по справі № 203/2347/14-ц про розірвання шлюбу між сторонами судом встановлено, що позивач не створює відповідачу перешкод у побаченні з дітьми, прийманні участі у їх вихованні та утриманні. Відтак суд доходить висновку, що під час судового розгляду даної цивільної справи по суті знайшла своє підтвердження обставина повноцінної участі батька (відповідача за первісним позовом) в утриманні дітей. На думку суду, позивач за первісним позовом не довела суду, що розмір аліментів, який вона отримує від відповідача на утримання дітей, а також інші здійснювані заходи [PERSON], які спрямовані на утримання та виховання дітей, є недостатніми для забезпечення належних умов їх виховання, що дало б підстави для порушення перед судом питання про відступлення від рівності часток подружжя у спільному майні. Крім того, суд враховує, що при вирішенні спору про поділ майна суд також може відступити від рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. В ході судового розгляду, [PERSON] не навела таких обставин, і суду вважати про протилежне правових підстав не має. Відтак суд не вбачає правових підстав для відступлення від законодавчо закріпленого принципу рівності часток подружжя у спільній сумісній власності. Щодо поділу предметів домашнього вжитку суд вказує про наступне. Із рухомого майна у вигляді речей домашнього вжитку, що знаходяться в квартирі [ADDRESS], а саме: мікрохвильова піч «GARENJE» вартістю 2 000 (дві тисячі) грн. 00 коп., холодильник «ARISTON» вартістю 8 000 (вісім тисяч ) грн. 00 коп., м'який кутовий диван вартістю 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп., телевізор «PHILIPS» вартістю 24 000 (двадцять чотири тисячі) грн. 00 коп., шафа вартістю 7 000 (сім тисяч ) грн. 00 коп., меблі дитячої кімнати вартістю 8 000 (вісім тисяч) грн. 00 коп.., кухонний гарнітур, що складається із столу та 4 стільців вартістю 20 000 (двадцять тисяч ) грн. 00 коп.; духову шафу «ARISTON» вартістю 6000 (шість тисяч) грн. 00 коп., бойлер «ELECTROLUX» вартістю 8 000 (вісім тисяч) грн. 00 коп., спальний гарнітур - ліжко, шафа, комод, стіл з дзеркалом вартістю 36 000 (тридцять шість тисяч) грн. 00 коп., три кондиціонери вартістю 25 000 (двадцять п'ять тисяч) грн. 00 коп., пральна машина вартістю 5 000 (п'ять тисяч ) грн. 00 коп., жодна із сторін не бажає отримати в натурі такі речі, наполягаючи на компенсації вартості такого майна на її користь іншим подружжям. Суд зазначає, що означене майно домашнього вжитку є самостійним об'єктом поділу, є рухомим і, крім свого розташування у певних приміщеннях квартири, жодним чином не пов'язано з самою квартирою. При цьому таке майно підлягає поділу на загальну суму 159 000 грн. 00 коп., тобто частка кожної із подружжя у грошовому виразі дорівнює 79 500 грн. 00 коп. Статтею 71 СК України встановлений порядок та способи поділу спільного майна подружжя. Відповідно до цієї норми таке майно ділиться між подружжям в натурі. Якщо сторони не досягли згоди про порядок розділу, його вирішує суд з урахуванням інтересів подружжя, дітей та інших обставин, що мають істотне значення, при цьому неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.2 ст.71 СК). Частиною 1 статті 179 ЦК України встановлено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. Частиною 2 статі 183 ЦК України передбачено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Враховуючи те, що всі названі вище предмети домашнього вжитку, які просять поділити сторони, відносяться до неподільних речей, в силу вимог ч.2 ст.71 СК України, такі речі повинні бути виділені сторонам по кожному предмету окремо з урахуванням їхньої вартості та принципу рівності часток. Як зазначалось вище, вартість такого рухомого майна визначалася спільно сторонами і, не дивлячись на відповідні роз'яснення та пропозицію суду, відповідні клопотання щодо проведення судової товарознавчої експертизи не заявлялись, а тому при поділі такого майна суд враховує вартість визначену сторонами. З огляду на наведені вимоги матеріального закону та встановлені судом обставини справи, беручи до уваги інтереси сторін, дітей, цільове призначення таких речей домашнього вжитку, суд вважає за доцільне виділити [PERSON] наступні предмету домашнього вжитку загальною вартістю 79000 (сімдесят дев'ять тисяч) грн. 00 коп., а саме: мікрохвильову піч «GARENJE» вартістю 2 000 (дві тисячі ) грн. 00 коп., холодильник «ARISTON» вартістю 8 000 (вісім тисяч) грн. 00 коп., м'який кутовий диван вартістю 10 000 (десять тисяч ) грн. 00 коп., телевізор «PHILIPS» вартістю 24 000 (двадцять чотири тисячі) грн. 00 коп., шафа вартістю 7 000 (сім тисяч ) грн. 00 коп., меблі дитячої кімнати вартістю 8 000 (вісім тисяч ) грн. 00 коп., кухонний гарнітур, що складається із столу та 4 стільців вартістю 20 000 (двадцять тисяч ) грн. 00 коп. В той час як відповідачу [PERSON] слід виділити предмети домашнього вжитку загальною вартістю 80 000 (вісімдесят тисяч) грн. 00 коп., а саме: духова шафа «ARISTON» вартістю 6 000 (шість тисяч ) грн. 00 коп., бойлер «ELECTROLUX» вартістю 8 000 (вісім тисяч) грн. 00 коп., спальний гарнітур - ліжко, шафа, комод, стіл з дзеркалом вартістю 36 000 (тридцять шість тисяч) грн. 00 коп., три кондиціонери вартістю 25 000 (двадцять п'ять тисяч) грн. 00 коп. пральна машина вартістю 5 000 (п'ять тисяч) грн. 00 коп. Також з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] грошову компенсацію у розмірі 500 (п'ятсот) грн. 00 коп. за різницю вартості вказаного рухомого майна у вигляді предметів домашнього вжитку. Щодо поділу нерухомого майна у вигляді нежитлового приміщення № 78 поз. 7-12, 15, ІІ на першому поверсі житлового будинку (літ.А-10), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 67,3 кв.м., та нежитлове приміщення № 78 поз. 1-6, 13, 14, І на першому поверсі житлового будинку (літ.А-10), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та квартири [ADDRESS], житловою площею - 43,1 кв.м., загальною площею - 63,5 кв.м., суд зазначає по наступне. Відповідно п.,п. 3-4 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом; майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку. З аналізу вищезазначених норм матеріального закону вбачається, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, відповідно до статті 60 СК України воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. За таких обставин, оскільки сторонами не спростовувались та фактично визнані, що судом, зважаючи на положення ст. 61 ЦПК України, приймаються доведеними фактами, що не підлягають доказуванню, суд доходить висновку, що означені нежитлові приміщення № 78 поз. 7-12, 15, ІІ на першому поверсі житлового будинку (літ.А-10), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 67,3 кв.м., та приміщення № 78 поз. 1-6, 13, 14, І на першому поверсі житлового будинку (літ.А-10), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], є спільним майном подружжя. Відповідно до приписів ч.1 ст. 370 та 1 ст. 364 ЦК України, кожен із співвласників має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності у порядку, встановленому ст. 364 ЦК України. За неможливістю такого виділу у зв'язку з неподільністю речі (ч.2 ст. 183 ЦК), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки. Суд зазначає, що в даному випадку доказів можливості поділу вказаних нежитлових приміщень в натурі суду сторонами не представлено. Вирішуючи питання про поділ такого майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суд також застосовує положення частин 4, 5 ст. 71 СК України, щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). В даному випадку сторонами означених дій вчинено не було, а позивач за первісним позовом наполягала на визнанні за нею ідеальних часток у спірному майні. Таким чином, з огляду на не вчинення сторонами дій, спрямованих на сплату грошової компенсації, а також не вчинення одним із подружжя дій щодо припинення права другого з подружжя на частку у спільному майні, передбачених статтею 365 Цивільного кодексу України, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно в їхній спільній частковій власності. З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе визначити ідеальні частки [PERSON] та [PERSON], по 1/2 частки за кожним, у праві власності на нежитлове приміщення № 78 поз. 7-12, 15, ІІ на першому поверсі житлового будинку (літ.А-10), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 67,3 кв.м., у т.ч. приміщення 7 - 5,2 кв.м., с/вузол 8 - 2,7 кв.м., приміщення 9 - 10,2 кв.м., приміщення 10 - 17,5 кв.м., приміщення 11 - 17,2 кв.м., тамбур 12 - 8,0 кв.м., лоджія ІІ - 2,0 кв.м. та нежитлове приміщення № 78 поз. 1-6, 13, 14, І на першому поверсі житлового будинку (літ.А-10), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 62,8 кв.м., у т.ч. приміщення 1 - 13,8 кв.м., приміщення 2 -17,5 кв.м., коридор 3 - 3,3 кв.м., приміщення 4 - 10,2 кв.м., приміщення 5 - 5,2 кв.м., с/вузол 6 - 2,7 кв.м., коридор 13 - 4,9 кв.м., тамбур 14 - 3,4 кв.м., лоджія І - 1,9 кв.м. Суд відхиляє доводи представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» щодо того, що в задоволені позову стосовно нежитлового приміщення № 78 поз. 1-6, 13, 14, І на першому поверсі житлового будинку (літ.А-10), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 62,8 кв.м. слід відмовити, оскільки така річ не може бути предметом поділу через перебування такого майна під обтяженням іпотекою та відсутності згоди, банка, як кредитора на заміну боржника у такому зобов'язані. Так, судом встановлено, що таке нерухоме майно обтяжено іпотекою відповідно до Договору іпотеки № 39/04/01-Склн від 20.11.2007 року з метою забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором № 39/4/07-Склн від 20.11.2007 року, укладеного між ВАТ «Кредитпромбанк» (правонаступником якого виступає ПАТ «Дельта банк») та [PERSON]. Відповідно до довідки ПАТ «Дельта банк» від 03.02.2015 року заборгованість за тілом кредиту по означеному кредитному договору складає 132 817 грн. 41 коп. При цьому, як вбачається із розрахунку заборгованості, за період припинення шлюбних стосунків (із травня 2014 року по т.ч.) погашення заборгованості за кредитним договором № 39/4/07-Склн від 20.11.2007 року не здійснювалось. В судовому засіданні встановлено, що відповідач за первісним позовом [PERSON] уклав такий договір відповідно до вимог ч. 1 ст. 65 СК України, отримавши кошти без згоди дружини, а відтак кошти, отримані на виконання зазначеного кредитного договора, використані таким відповідачем в інтересах та на потреби сім'ї у вигляді придбання означеного нежитлового приміщення. Відповідно до вимог ст. 528 ЦК України виконання обов'язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання не випливає обов'язок боржника виконати зобов'язання особисто. У цьому разі кредитор зобов'язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. Як роз'яснив у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). За таких обстави та приписів чинного законодавства, суд здійснює розподіл боргових зобов'язань подружжя [PERSON] за кредитним договором № 39/4/07-Склн від 20 листопада 2007 року, укладеного між ВАТ «Кредитпромбанк» (правонаступником якого виступає ПАТ «Дельта банк») та [PERSON], у вигляді непогашеного тіла кредиту 132 817 грн. 41 коп., в спосіб поділу між [PERSON] та [PERSON] такої заборгованості порівну, з кожного по 66 408 грн. 70 коп., зі сплатою відповідних відсотків за користування кредитом. Таким чином, поділ означеного спірного нежитлового приміщення не звільняє позичальників від виконання вказаних боргових зобов'язань, права банку є захищеними, предмет іпотеки є незмінним, перебуває під обтяженням, а наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи передбачені ст. 23 Закону України «Про іпотеку». Стосовно поділу квартири [ADDRESS], житловою площею - 43,1 кв.м., загальною площею - 63,5 кв.м., то суд в даному випадку погоджується із доводами позивача за зустрічним позовом [PERSON] щодо того, що таке майно є особистою приватною власністю такої особи. Означені висновки суду ґрунтуються на наступному. У відповідності з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, наведеними в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - постанова Пленуму), встановлює обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення сторонами спільного ведення господарства, з'ясовує джерело і час його придбання. Матеріалами справи, зокрема договором купівлі - продажу /ВРД № 815585 реєстр 208/ від 05.02.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] підтверджено, що вартість такої квартири складає 58 555 грн.00 коп. (п. 4 Договору (т1., а.с.237). При цьому сторонами визнано, що на момент укладання означеного договору купівлі-продажу сторони власних коштів, які б належали до категорії спільної сумісної власності подружжя, у обсязі достатньому для розрахунку із продавцями, вони не мали. Відтак суд доходить висновку, що джерелом цих коштів є їх зовнішнє запозичення однією чи обома сторонами на час укладання правочину. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] надали суду аналогічні за своїм змістом пояснення щодо того, що оскільки на момент укладання договору купівлі - продажу квартири, подружжю [PERSON] не вистачало грошових коштів для її придбання у зв'язку із чим [PERSON] був змушений звернутись до своїх родичів за фінансовою допомогою. У зв'язку із проханням свого сина, його мати, [PERSON] та його тітка [PERSON] в присутності свідка [PERSON], передали синові грошові кошти, які мали після продажу спадкового майна, у тому числі у вигляді 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS], на підтвердження чого суду було надано відповідний договір купівлі-продажу (т.1., а.с. 145). На підтвердження передачі грошей [PERSON] була складена відповідна розписка (т.1., а.с. 146, 147). В ході розгляду справи відповідач за зустрічним позовом [PERSON] заперечуючи щодо придбання квартири за рахунок особистих коштів позивача за зустрічним позовом, доказів на підтвердження іншого походження коштів, за які придбана квартира, що в свою чергу свідчило б про придбання квартири за спільні кошти, суду, не представила. Суд не може взяти до уваги пояснення свідка [PERSON], яка є матір'ю [PERSON], щодо того, що начебто подружжя придбало грошові кошти, які є спільною сумісною власністю, оскільки такі показання спростовуються вищенаведеними матеріалами справи, нічим об'єктивно не підтверджуються. Вказаний свідок не зміг суду об'яснити джерело походження таких грошових коштів. Окрім цього, з пояснень свідка явно простежувались неприязні стосунки до позивача за зустрічним позовом [PERSON], що ставить під сумнів достовірність таких показань. Відповідно до вимог пунктів 1 та 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, у тому числі, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Не знаходячи правових підстав для визнання складеного у простій письмовій формі договору дарування грошових коштів дійсним, через відсутність доказів наявності об'єктивних причин для неможливості посвідчення такого правочину в нотаріальному порядку, суд в даному випадку повинен враховувати джерело та характер надходження до одного із подружжя грошових коштів. Так, частиною 5 ст. 719 ЦК України передбачено, що договір дарування валютних цінностей на суму, що перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподаткового мінімуму доходів громадян укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Разом із цим, згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. В даному випадку судом встановлено, що грошові кошти були набуті [PERSON] внаслідок вільного волевиявлення дарувальника спрямованого на передачу таких коштів у власність означеній особі, відбулося повне виконання договору, реальна передача грошових коштів, при цьому із показань означених свідків та тексту договору вбачається, що сторони не мали на меті передачу грошових коштів до сімейного бюджету подружжя [PERSON], а відтак, враховуючи джерело набуття, означені кошти не можливо віднести до складу спільних сумісних. За таких обставин, суд доходить висновку, що спірна квартира [ADDRESS] придбана відповідачем за час шлюбу, але за кошти, які були передані йому особисто. Тому означена житлова нерухомість не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а належить [PERSON] на праві особистої приватної власності і не може бути поділена між сторонами в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, з підстав, передбачених ст. ст. 69-71 СК України. За таких обставин, оскільки відповідач за зустрічним позовом відповідно до вимог ст. ст. 10, 57-60 ЦПК України не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу за кошти, які належали подружжю, і які б спростовували докази, надані позивачем за таким позовом [PERSON], то суд вважає, що слід визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS], житловою площею - 43,1 кв.м., загальною площею - 63,5 кв.м. Разом з цим, суд не знаходить підстав для висновків щодо того, що до спільного майна подружжя не можуть бути віднесені автомобілі марки «КІА CEED», рік випуску 2008, д/н [NUMBER], та марки «SUZUKI SX4 рік випуску 2011, д/н [NUMBER]. Відповідач за первісним позовом [PERSON] обґрунтовуючи дану тезу тим, що такі автомобілі начебто були придбані за грошові кошти отриманні ним в борг особисто. Однак під час судового розгляду, відповідач за первісним позовом не надав суду доказів, які б безумовно засвідчували ту обставину, що вказані транспортні засоби були придбані за його особисті грошові кошті. Суд зауважує, що виходячи з приписів ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Таким чином, суд доходить висновку, що на означені транспорті засоби, придбані під час перебування сторін у шлюбі, розповсюджувався правовий режим спільної сумісної власності. Разом з цим, судом встановлено, що означені транспорті засоби були відчужені [PERSON] без згоди його дружини. Так відповідно до довідки - рахунку серії ВІА № 182742 від 11 березня 2014 року автомобіль марки «SUZUKI SX4», рік випуску 2011, д/н [NUMBER], було відчужено за 145 373 грн. 07 коп. (т.2., а.с. 31), а автомобіль марки «КІА CEED», рік випуску 2008, д/н [NUMBER] було відчужено 25 квітня 2014 року за 134 000 грн. 00 коп., що підтверджується довідкою-рахунком серії ВІА № 466691 (т.1., а.с. 148). Оскільки спірні транспортні засоби належали на праві спільної сумісної власності як позивачу так і відповідачу за первісним позовом, суд вважає, що права позивача в даному випадку були порушені. Оскільки означені транспортні засоби були відчужені, і розмір отриманих [PERSON] грошових коштів, є не нижчим ринковій вартості таких речей (адже для відчуження із 1 січня 2011 року для оформлення довідки-рахунку експертна оцінка проданого транспортного засобу, на підставі якої сплачуються податки і збори, є обов'язковою, і ціна такого договору не може бути нижчою ринкової вартості автомобіля, що передбачено ст.173 ПК України, п. 12 Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 р. N 1200 (з наступними змінами та доповненнями), то суд вважає за можливе стягнути на користь позивача за первісним позовом 1/2 частину отриманих відповідачем за первісним позовом грошових коштів, а саме: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] вартість 1/2 частини автомобіля марки «КІА CEED», рік випуску 2008, д/н [NUMBER] в розмірі 67 000 (шістдесят сім тисяч) грн. 00 коп. та вартість1\\2 частини автомобіля марки «SUZUKI SX4», рік випуску 2011, д/н [NUMBER], відчуженого [PERSON] без згоди другого подружжя, в розмірі 72 686 (сімдесят дві тисячі шістсот вісімдесят шість) грн. 53 коп. В задоволені решти позовних вимог за первісним та зустрічним позовах суд відмовляє з огляду на їх безпідставність та недоведеність. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає про наступне. Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, на підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України суд приходить до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] пропорційно до розміру задоволених за первісним позовом вимог понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 3 654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) грн. 00 коп. та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] пропорційно до розміру задоволених позовних вимог за зустрічним позовом понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 3 654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) грн. 00 коп. На підставі викладено та

Outcome: partial