Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням уточнень та доповнень, просив стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Вілія-Н» (далі Товариство) середній заробіток у звязку з невиконанням рішення апеляційного суду про поновлення його на роботі за час затримки з 15.04.2016 року по 12.02.2018 року в сумі 64197 грн. 20 коп., а також компенсацію на відшкодування йому моральної шкоди в розмірі 12000 грн. В обґрунтування вимог вказував, що рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 15 квітня 2015 року його було поновлено на посаді директора Товариства, однак до виконання своїх попередніх трудових обовязків він не був допущений через невиконання відповідачем рішення суду, а тому просить суд стягнути на його користь зазначені види виплат. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали у повному обсязі. Представник відповідача в судові засідання не з`являвся, у відповідності з ч.ч.8, 10 ст.128 ЦПК України, вважається повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, оскільки судові повістки направлялася за місцем знаходження Товариства, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, а саме: м. Полонне, вул. Привокзальна, 68-В, однак до суду поверталися поштові конверти з відмітками про відмову від одержання та відсутність адресата за зазначеною адресою. Третя особа [PERSON] та його представник [PERSON] при розгляді справи позов не визнали та пояснили, що рішення апеляційного суду було на перегляді у касаційній інстанції і його виконання було зупинене ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 29.04.2016 року. Тому, його виконання фактично було неможливим, оскільки до 21.11.2016 року рішення про відсторонення позивача від роботи, так само як і наказ про звільнення [PERSON] з посади директора фактично не були скасовані. 03.02.2017 року відповідно до статуту Товариства протоколом зборів учасників товариства [PERSON] було поновлено на посаді директора ТОВ «Вілія-Н», що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, де вказано, що [PERSON] є керівником Товариства. Однак, позивач, після його поновлення на посаді, не виявляв наміру приступити до роботи, а ухилявся від покладення на нього обовязків директора Товариства. У березні 2017 року [PERSON] запрошувався на збори товариства, але на них останній не зявився, не зявляється і за місцем роботи, жодних спроб щодо початку роботи не вчиняє. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судові засідання не з`являлися, 04 квітня 2017 року надали суду письмові заперечення на позов, в яких просили в задоволенні вимог [PERSON] відмовити у звязку з недоведеністю обставин, на які він посилається. Представники Полонського районного відділу ДВС проти позову не заперечили. Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, дослідивши письмові докази, суд зазначає про наступне. Встановлено, що рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 15.04.2016 року, яке набрало законної сили, поновлено [PERSON] на посаді директора Товариства із залишенням за ним права на невикористану щорічну відпустку. Стягнуто з товариства на його користь 27153 грн. 29коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с.5-10). Відповідно до ч.5 ст.124\~Конституції України та ч.ч.1, 2 ст.14 ЦПК України судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Згідно ч.ч.1, 7 ст.235 КЗпП України в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. В статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) зазначено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному цим Законом. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Відповідно до п.34 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обовязків. З викладеного вище випливає, що рішення суду вказує на обов'язок, а не право роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обовязок полягає у тому, що у роботодавця обовязок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після проголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Із матеріалів справи вбачається, що 10.05.2016 року було відкрито виконавче провадження згідно виконавчого листа №681/654/15 виданого 28.04.2016 року Полонським районним судом щодо виконання вищезгаданого рішення апеляційного суду. 23.06.2016 року та 18.07.2017 року державним виконавцем було винесено постанови про накладення стягнення у вигляді штрафу на ТОВ «Вілія-Н» у звязку з невиконанням рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді директора, а 04.08.2017 року державний виконавець звернувся з повідомленням про злочин (невиконання рішення суду в частині поновлення [PERSON]В.) до Полонського відділення поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області. 29.08.2016 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (а.с.95). Відповідно до ч.ч.1-3 ст.145 ЦК України вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників. У товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства. Компетенція виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчинення дій від імені товариства встановлюються цим Кодексом, іншим законом і статутом товариства. З п.9.5 та п.9.8 Статуту ТОВ «Вілія-Н» вбачається, що директор призначається загальними зборами на підставі рішення і вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до компетенції загальних зборів. Протоколом зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «Вілія-Н» від 03.02.2017 року було прийнято рішення про поновлення на посаді директора товариства [PERSON] з 01.04.2015 року згідно рішення апеляційного суду Хмельницької області від 15.04.2016 року та надано необхідні повноваження для виконання рішення цих зборів [PERSON] (а.с.96-97). Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформованого 14.02.2017 року вбачається, що керівником ТОВ «Вілія -Н» є [PERSON] (а.с. 21-23). Відповідно до наказу Державного комітету статистики України від 05.12.2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистки праці» визначено, що наказ (розпорядження) про прийняття на роботу підписується керівником підприємства, установи, організації. Аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку, що оскільки [PERSON] було поновлено загальними зборами товариства на посаді керівника Товариства він, як виконавчий орган відповідно до рішення загальних зборів учасників ТОВ «Вілія-Н» і повинен видати відповідний наказ про своє поновлення. Відповідно до ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Судом встановлено, що рішення суду про поновлення [PERSON] виконано лише 03 лютого 2017 року. Виходячи з цих обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановленні рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть ті самі особи або особа, щодо якої встановленні ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З рішення апеляційного суду Хмельницької області від 15.04.2016 року вбачається, що середньоденний заробіток позивача складає 115 грн. Таким чином, до стягнення з відповідача на користь позивача за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі належить 23000 грн. з 15.04.2016 року по 02.02.2017 року (200 днів х 115 грн.). Дана сума стягнута без коригування на коефіцієнт підвищення посадового окладу, оскільки в судовому засіданні не надано доказів сторонами про таке підвищення. Суд відхиляє доводи [PERSON] про те, що йому було невідомо про його поновлення на посаді, оскільки вони спростовуються дослідженими в матеріалах справи доказами, а саме, описи та реєстри поштових відправлень рекомендованих листів з рішеннями про його поновлення на посаді, повідомлення його як керівника про проведення загальних зборів, які були повернені за зворотною адресою: за письмовою відмовою адресата, що свідчить про умисне небажання позивача бути про це обізнаним. Несвоєчасне виконання рішення щодо поновлення позивача на роботі порушило його законне право на працю та отримання заробітної плати, призвело до втрати нормальних життєвих звязків та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя чим спричинено моральні страждання, тому враховуючи обставини справи, характер та обсяг і тривалість понесених моральних страждань, суд вважає за необхідне відповідно до вимог ст.237-1 КзпП України стягнути з відповідача компенсацію моральної шкоди в розмірі 6000 грн. Що стосується заперечень третьої особи [PERSON] стосовно того, що виконання рішення суду від 15.04.2016 року в частині поновлення було фактично неможливим до моменту винесення ухвали ВССУ від 21.11.2016 року, оскільки до 21.11.2016 року рішення про відсторонення позивача від роботи, так само як і наказ про звільнення [PERSON] з посади директора фактично не були скасовані у звязку із зупиненням виконання рішення апеляційного суду, то вони не заслуговують на увагу, оскільки не ґрунтуються на законі. Так, відповідно до ухвали ВССУ від 29.04.2016 року рішення апеляційного суду було зупинено до закінчення касаційного провадження лише в частині визнання рішення про відсторонення від роботи незаконним і його скасування, визнання рішення та наказу про звільнення незаконним та їх скасування, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, стягнення судових витрат, а не в частині поновлення на роботі. Відповідно до ст.141 ЦПК України з ТОВ «Вілія-Н» підлягають стягненню судові витрати в сумі 1280 грн.

Outcome: partial