Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 12.10.2012 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого останній отримав грошові кошти в розмірі 25000,00 доларів США, які зобовязувався повернути до 12.10.2015 року. Відповідач повертав борг частинами на протязі трьох років, останній платіж був здійснений 20.10.2015 року. Всього [PERSON] повернуто грошові кошти в сумі 5100,00 доларів США, тому різниця суми боргу за договором позики складає 19900,00 доларів США, що еквівалентно в національній валюті по курсу НБУ 485162,00 грн. Просить стягнути з відповідача в його користь суму боргу за позикою в розмірі 485162,00 грн. 05.04.2016 року [PERSON] звернулась в суд з позовом [PERSON], [PERSON] про визнання договору позики недійсним. Позов обґрунтовує тим, що 12.10.2012 року між [PERSON] та її чоловіком [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого останній отримав грошові кошти в розмірі 25000,00 доларів США, які зобовязувався повернути до 12.10.2015 року. Вказує, що при укладенні даного договору сторонами не дотримано письмової форми, яка є обовязковою для такого виду договорів, зважаючи на значні розміри позики, що набагато більше ніж у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Крім того, вказує, що даний договір позики укладений її чоловіком [PERSON] без її згоди, як другого з подружжя на укладення таких договорів. Просить суд, визнати недійсним договір позики, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 12.10.2012 року. Ухвалою суду від 11.04.2016 року обєднано в одне провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору позики недійсним. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позовну заяву підтримав з підстав в ній зазначених. Просив суд позов задовольнити. В задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору позики недійсним просив суд відмовити за безпідставністю. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав та не заперечував проти його задоволення. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні просили суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позов до [PERSON], [PERSON] про визнання договору позики недійсним підтримали та просили задовольнити. Заслухавши думку учасників цивільного процесу, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики підлягає до задоволення, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору позики недійсним з наступних підстав. Між сторонами виникли правовідносини, що регулюються ст.ст. 526, 527, 533, 553, 554, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Судом встановлено, що [PERSON] відповідно до договору позики укладеного 12.10.2012 року позичив у [PERSON] суму в розмірі 25000,00 доларів США, яку зобов'язувалась повернути до 12.10.2015 року (а.с. 4). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що відповідач повернув позивачу борг за договором позики частково в сумі 5100,00 доларів США. Однак, суму боргу в розмірі 19900,00 доларів США позичальник до цього часу не повернув тобто, умови договору не виконав. Згідно з частиною другою статті 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] слід стягнути в користь позивача суму боргу за договором позики в розмірі 485162,00 грн. (відповідно до довідки НБУ курс гривні до долара США станом на 18.01.2016 року становить 2438,2961 гривень за 100 доларів США). Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з відповідача в користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір. Разом з тим, не підлягає до задоволення позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору позики недійсним, виходячи з наступного. Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, при цьому зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до положень ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є також правочин, якщо його недійсність втановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Із аналізу вказаних норм вбачається, що положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання позики, оскільки даний договір є правочином щодо отримання у позику грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника, як сторони договору. Тому суд дійшов висновку, що договір позики грошей не є формою розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя. Сам по собі договір позики є угодою про отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника, - як сторони договору. Крім того, судом також встановлено, що грошові кошти, одержані [PERSON] в позику на підставі відповідного договору від [PERSON] не використовувалися на потреби сім'ї. У постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року у справі № 6-88цс12 зазначено, що договір укладений одним із подружжя, створює обов'язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сім'ї. Якщо договір одним із подружжя укладено не в інтересах сім'ї, він не створює обов'язку для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається та відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України є обов'язковими для всіх судів України. Оскільки в даному випадку грошові кошти, одержані за вказаним договором [PERSON], не були використані в інтересах сім'ї, то і договір не можна вважати таким, що укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, а тому такий правочин не створює обов'язків для другого з подружжя. А відтак підстав для застосування положень норми ч. 4 ст. 65 СК України та, відповідно, задоволення позову і визнання недійсним оспорюваного правочину судом не вбачається. У судовому засіданні було встановлено, що оспорюваний правочин відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, підстави для його визнання недійсним відсутні. Враховуючи наведене, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору позики недійсним не підлягає до задоволення.

Outcome: approved