Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних та трьох процентів річних. В обґрунтування позову вказує, що 10.11.2003 року ним відповідачці [PERSON] була видана нотаріально посвідчена довіреність, якою він уповноважив її продати на відомих їй умовах належну йому на праві приватної власності трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 66,1 кв.м. та одержати належні йому гроші у разі продажу квартири. 29.11.2003 року відповідачка [PERSON] , використавши видану їй довіреність, здійснила відчуження належної йому квартири [PERSON] , ставши при цьому співвласником даної квартири, так як на момент укладення договору купівлі продажу перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі. Однак грошові кошти отримані від продажу даної квартири відповідачка йому не повернула, в зв`язку з чим він з метою захисту свого порушеного права звертався до суду. Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 19.06.2008 року його позовні вимоги були задоволені та стягнуто з [PERSON] на його користь борг в розмірі 87221 грн. На підставі вказаного судового рішення та виконавчого листа від 23.07.2008 року постановою відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження, боржнику було надано семиденний термін для добровільного виконання рішення суду. Однак, [PERSON] добровільно рішення суду не виконувала, визначені судом грошові кошти не сплатила. Листом № 15.1-36/36015 Центрального відділу ДВС міста Черкаси від 31.10.2018 року було повідомлено, що станом на 19.10.2018 року залишок заборгованості [PERSON] по виконанню вказаного рішення суду становить 39550 грн. 35 коп. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тож вважає, що неналежне виконання відповідачкою [PERSON] грошових зобов`язань, дає підстави для стягнення з неї на його користь інфляційних витрат за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов`язання, оскільки боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми. Розмір інфляційних збитків від знецінення належних до виплати йому грошових коштів за період з 19.06.2008 року по 19.10.2018 року включно становить 92572 грн. 57 коп., а три проценти річних від простроченої суми за цей же період становлять 12263 грн. 20 коп. А тому, просить суд стягнути з відповідачки [PERSON] на його користь розмір інфляційного збільшення суми заборгованості - 92572 грн. 57 коп. та 3% річних за користування чужими коштами в сумі 12263 грн. 20 коп., а всього 104835 грн. 77 коп., судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою суду від 23.04.2019 року відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 17.05.2019 року справу прийнято до свого провадження суддею Скляренко В.М. та призначено до розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача адвокат Ніколаєв О.В. позовні вимоги [PERSON] підтримав та просив їх задовольнити, стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивача розмір інфляційного збільшення суми заборгованості 92572 грн. 57 коп., 3% річних за користування чужими коштами в сумі 12263 грн. 20 коп., а всього 104835 грн. 77 коп. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але до початку розгляду справи подала до суду заяву від 23.05.2019 року, в якій просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги визнала та не заперечувала проти задоволення позову. Крім того, подала заяву від 05.06.2019 року, в якій вказує, що вона 23.05.2019 року подала до суду заяву про визнання позову в повному обсязі та згідна після вступу рішення в законну силу добровільно перераховувати кошти на рахунок позивача. Також вказує, що наслідки визнання позову їй відомі. Заслухавши пояснення представника позивача - адвоката Ніколаєва О.В., враховуючи думку відповідачки, викладену в заявах від 23.05.2019 року та 05.06.2019 року, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] звертався до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, в зв`язку з неповернення йому коштів, отриманих відповідачкою, яка діяла на підставі наданої ним довіреності, від продажу належної йому квартири. Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 19.06.2008 року у справі №22ц-1039-2008 позовні вимоги [PERSON] були задоволені, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 85686 грн. та судові витрати в розмірі 1535 грн., а всього 87221 грн. Також в судовому засіданні встановлено, що 23.07.2008 року на виконання вказаного рішення Придніпровським районним судом м. Черкаси був виданий виконавчий лист № 2-411, який був пред`явлений стягувачем до виконання в Придніпровський відділ ДВС Черкаського міського управління юстиції. 23.07.2008 року Придніпровським відділом ДВС Черкаського міського управління юстиції було відкрите виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.07.2008 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 87221 грн. Як вбачається з листа начальника Центрального відділу ДВС тіста Черкаси ГТУЮ у Черкаській області від 31.10.2018 року вих. № 15.1-36/36015 станом на 19.10.2018 року залишок заборгованості [PERSON] на користь [PERSON] становить 39550 грн. 35 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом цієї норми правовідношення, в якому однак сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням. Згідно із ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, відповідно до частини п`ятої якої у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Так, у ч. 5 ст. 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. Стаття 625 входить до розділу І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Згідно\~ст. 625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності\~\~за неможливість виконання грошового зобов`язання. Частиною\~другою статті\~625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Таких висновків дійшов Верховний Суд України у постановах від 30.03.2016 року у справі № 6-2168цс15 та від 06.07.2016 року у справі № 6-1946цс15. В постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 року у справі № 6-2759 зазначено, що передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Крім того, зазначено, що при розгляді справ про передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чим існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами існувало зобов`язання, яке є грошовим. Дане зобов`язання було простроченим, оскільки відповідачка [PERSON] своєчасно його не виконала і станом на 19.10.2018 року у відповідачки існував борг ще на суму 39550 грн. 35 коп., тому до даних правовідносин підлягають застосуванню вимоги ст. 625 ЦК України. Розрахунки 3% річних та інфляційного збільшення, наведені позивачем, суд вважає вірними. За період прострочення з 19.06.2008 року по 19.10.2018 року 3% річних складають 12263 грн. 20 коп., а інфляційне збільшення 92572 грн. 57 коп. До того ж сама відповідачка в своїх заявах до суду від 23.05.2019 року та від 05.06.2019 року позовні вимоги визнала, заперечень проти таких розрахунків до суду не подавала. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки в судовому засіданні об`єктивно встановлений факт невиконання відповідачкою [PERSON] зобов`язань за період з 19.06.2008 року по 19.10.2018 року, то відповідно вона, в силу ст. 625 ЦК України, має сплатити позивачу інфляційні та 3% річних від простроченої суми. А тому, враховуючи вищевикладене, а також враховуючи, що вказана обставина визнана відповідачкою в поданих до суду письмових заявах від 23.05.2019 року та від 05.06.2019 року, і це визнання позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] та стягнення з відповідачки [PERSON] на користь позивача 3% річних в сумі 12263 грн. 20 коп. та інфляційних збитків в сумі 92572 грн. 57 коп., а всього 104835 грн. 77 коп. Крім того, на підставі ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь держави судовий збір в розмірі 524 грн. 18 коп. (50% від суми позову). На підставі викладеного та,

Outcome: approved