Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-21 00:00:00

[PERSON], діючи у власних інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей, звернулася в суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою №8, розташованою за адресою: Кіровоградська область, м. Олександрія, вул. Григорія Сокальського, буд. 31, та вселення до квартири. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 17 березня 2007 року по 30 листопада 2016 року перебувала в шлюбі з відповідачем. В період шлюбу, 29 жовтня 2007 року, ними за кредитні кошти було придбано у власність зазначену квартиру, в якій зареєстровані сторони. В серпні 2016 року позивачі залишили зазначену квартиру у зв'язку з неможливістю спільного проживання з відповідачем. В лютому 2018 року позивач [PERSON] повідомила відповідача про бажання повернутися до квартири разом з дітьми, на що відповідач категорично відмовився. Оскільки, зазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя, то просила зобов'язати відповідача не чинити перешкоди позивачам в користуванні квартирою та вселити їх (а. с. 2 4, 27 29). В ході підготовчого провадження, відповідачем надано позивачу ключі та доступ до квартири. Однак, при відвідуванні квартири позивач з'ясувала, що квартира не придатна для проживання, а тому змінила підстави позову та просила зобов'язати відповідача усунути перешкоди в користуванні позивачами квартирою шляхом встановлення в кухні: газової плити, газової колонки, мийки, відновлення газопостачання та облаштування підлоги в першій і другій спальних кімнатах, вітальні та коридорі покриттям з лінолеуму (а. с. 89 92). Відповідач заперечував проти задоволення позову з тих підстав, що позивач добровільно забрала дітей та пішла проживати в іншому помешканні та відповідно перешкод у користуванні квартирою позивачам не чинить. Крім того, після розлучення вони розділили майно, придбане в період шлюбу, позивач забрала деякі меблі та речі, він також, зокрема газову плиту, газову колонку, мийку, тощо (а. с. 48 49, 141 142). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, підтримала позовну заяву (а. с. 58 59). 17 квітня 2018 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 14 травня 2018 року (а. с. 43 44). 14 травня 2018 року в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 17 травня 2018 року за клопотанням сторін для надання їм часу на добровільне врегулювання спору (а. с. 64 65). 17 травня 2018 року в підготовчому судовому засіданні ухвалою суду відмовлено у прийняті заяви позивача про зміну підстави позовних вимог та повернуто її заявнику, у звязку невиконанням позивачем вимог ч. 5 ст. 49 ЦПК України щодо надання суду доказів направлення копії заяви про зміну підстави позову та доданих до неї документів іншим учасникам справи. Підготовче судове засідання відкладено на 15 червня 2018 року за клопотанням позивача для надання їй часу на виконання зазначених вимог ЦПК України та повторного подання заяви про зміну підстав позову (а. с. 72 74). 15 червня 2018 року в підготовчому судовому засіданні ухвалою суду прийнято заяву позивача про зміну підстави позовних вимог та призначено справу до судового розгляду на 10 липня 2018 року (а. с. 89 119). 10 липня 2018 року в судовому засіданні заслухано вступне слово позивача [PERSON], яка в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та пояснила, що після повернення їй ключів від квартири вона з дітьми не має можливості проживати у квартирі, оскільки там відсутнє постачання електроенергії, відсутня газова плита, газова колонка, раковина у ванній кімнаті та мийка на кухні, зняте покриття з підлоги, навіть повикручувані лампочки і зняті розетки, з квартири залишились стіни і вікна. Під час їх спільного проживання вони мали все необхідне, в квартирі було зроблено ремонт. Щодо заяви відповідача з приводу того, що вони розділили майно, то це все не правда. Після розірвання шлюбу вона жодного разу не спілкувалась з відповідачем, він не зявився навіть у судове засідання. Вона неодноразово намагалась домовитися з відповідачем з щодо поділу майна, але він не йшов з нею на контакт. Коли вона пішла з квартири там залишалось все майно, а після повернення їй в суді ключів від квартири, вона виявила відсутність майна, навіть елементарних речей необхідних для приготування їжі дітям. Позивач [PERSON] у вступному слові підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечила про задоволення позовних вимог та зазначила, що позивачу були передані ключі від квартири, тобто перешкоди у користуванні квартирою відсутні. Додатково пояснила, зі слів відповідача, за усною домовленістю між учасниками справи було розділено майно. Крім того, шлюб між ними було розірвано ще у 2016 році, позивач мала час звернутися до суду з позовом про поділ майна подружжя. Після розірвання шлюбу відповідач забрав речі з кухні, а позивачу залишив речі в кімнаті: ліжка для дітей та шафу. Позивача з квартири ніхто не виганяв, вона сама пішла з дому, а ключі від квартири залишила на робочому місці. Представник служби у справах дітей Олександрійської міської ради [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що обоє батьків мають рівні права та обовязки з питань виховання та утримання дітей. Представник служби був присутній в приміщенні квартири після повернення ключів позивачу. В квартирі відсутні газова плита та мийка на кухні, раковина у ванній кімнаті, меблі були в одній кімнаті: ліжко і шафа. Санітарний стан квартири може поліпшити і сама позивач, але відсутність електроенергії та газового обладнання унеможливлює користування квартирою. Батько порушив права дитини щодо користування квартирою, тому вважає, що позов підлягає задоволенню. Також в судовому засіданні досліджено письмові докази, які надані учасниками справи на підтвердження своїх доводів та заперечень. Крім того, допитано свідків [PERSON] та [PERSON], викликаних за клопотанням позивача. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що давно знає родину [PERSON], вони разом святкували свята до 2014 року. Після їх розлучення вона спілкується лише з позивачем. Вона разом з [PERSON] хотіли допомогти [PERSON] перевезти речі до квартири. Коли потрапили до квартири то побачили пусті стіни і вікна, все інше було відсутнє, відсутній навіть лінолеум і розетки. Жити в квартирі неможливо. Коли [PERSON] виїжджала з квартири то забрала лише свої особисті речі і речі дітей. Щодо домовленості про поділ майна їй нічого не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона подруга позивача, знає що сторони у справі розлучились. Відповідач перешкоджав позивачу користуватись квартирою. Після повернення їй ключів від квартири, вона була присутня, коли позивач потрапила до квартири, там відсутні умови для проживання (відсутня газова плита, газова колонка, витяжка, меблі, навіть покриття з підлоги). До цього вона була у їх квартирі у 2013 р. чи 2014 р., точно не памятає, на той час там був зроблений ремонт і всі мебльовано. З відповідачем ніколи не спілкувалась, лише бачила його. З приводу домовленості про поділ майна між сторонами їй нічого не відомо. В судовому засіданні оголошено перерву до 22 серпня 2018 року за клопотанням позивача з метою повторного виклику свідка [PERSON] (а. с. 131 134). 22 серпня 2018 року свідок [PERSON], викликаний за клопотанням позивача, в судове засідання не з'явився та позивач відмовилась від допиту зазначеного свідка. Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши письмові докази у їх сукупності, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносини. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі з 17 березня 2007 року по 27 грудня 2016 року (а. с. 10, 13 14). 29 жовтня 2007 року, тобто в період шлюбу, ними за рахунок кредитних коштів придбано квартиру №8, розташовану за адресою: Кіровоградська область, м. Олександрія, вул. Григорія Сокальського, буд. 31 (а. с. 16 21). Крім того, в період шлюбу сторонами проводився ремонт зазначеної квартири, купувалися меблі та побутова техніка, в тому числі газова плита, газовий водонагрівач, мийка тощо. Дані обставини визнанні сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. За змістом ст. ст. 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається,\~що кожна\~річ,\~набута за\~час шлюбу,\~крім речей\~індивідуального користування,\~є об'єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За таких обставин, суд приходить до висновку, що квартира, меблі та побутова техніка, в тому числі газова плита, газовий водонагрівач, мийка тощо є спільною сумісною власністю подружжя позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] Після надання відповідачем позивачу ключів від квартири, в ході відвідування якої виявлено відсутність меблів в коридорі, вітальні, першій спальні, кухні та частково у другій та третій спальні. В кухні відсутні газова колонка, газова плита та мийка (а. с. 93 102). Крім того, представником Олександрійського управління експлуатації газового господарства складено акти про порушення Кодексу газорозподільних систем, а саме: самовільне відключення газової плити та газового водонагрівача (а. с. 103 107). Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 65 СК України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Стаття 68 СК України передбачає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В пункті 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав » застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396\~ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно із ч. 1 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 82 ЦПК. Доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи\~(ч.\~1\~ст.\~76\~ЦПК України).\~Належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи,\~які за\~законом мають\~бути підтверджені\~певними засобами\~доказування,\~не можуть\~підтверджуватись іншими\~засобами доказування\~(ч.\~2\~ст.\~78\~ЦПК України).\~Достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 6 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України). З урахуванням наданих учасниками справи пояснень та доказів, суд приходить до висновку, що відповідачем передано позивачу ключі від квартири, надано позивачам доступ та можливість користування квартирою, що не оспорюється позивачами. Позивачі можуть вільно реалізувати своє право володіння та користування квартирою. Відсутні перешкоди для вселення та проживання у квартирі, а також користування нею. Також відсутні перешкоди у позивача щодо проведення ремонтних робіт та облаштування квартири на власний розсуд. За таких обставин, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову, в тому числі шляхом зобовязання відповідача встановити в кухні: газову плиту, газову колонку, мийку, відновити газопостачання та облаштувати підлогу в першій і другій спальних кімнатах, вітальні та коридорі покриттям з лінолеуму. В той же час, суд вбачає, що між сторонами виник спір з приводу поділу спільного сумісного майна подружжя. Відповідно до ст. ст. 69, 71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відмова у позові про усунення перешкод у користуванні квартирою не перешкоджає позивачу звернутися до суду з позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя. Згідно з ст.\~141\~ЦПК України у звязку з відмовою у задоволенні позову не підлягають стягненню на користь позивача понесені ним витрати зі сплати судового збору.

Outcome: dismissed