Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона - [PERSON] , є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності [PERSON] , підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 28.12.2016 року .Вищезазначена квартира є власністю позивачки, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.03.2017 року.З 2017 року відповідачка [PERSON] зареєстрована у зазначений квартирі, в утриманні житла участі не бере, її особисті речей у квартирі немає, місцезнаходження відповідачки позивачу невідоме.Перешкод у користуванні жилим приміщенням позивачка відповідачці не чинила, домовленість між власницею майна і відповідачкою щодо збереження за нею права користування житлом відсутня.Реєстрація відповідача в належній їй квартирі порушує її майнові права та чинить перешкоди у користуванні та розпорядженням майном.На сьогоднішній день місце знаходження та фактичне проживання відповідачки за адресою: [ADDRESS] .У зв`язку з вищезазначеним, позивач неодноразово просила відповідачку знятися з реєстраційного обліку. Однак на її усні прохання щодо зняття з реєстрації відповідачка ніяким чином не відреагувала. Позивачкою так і не було отримано жодної відповіді. Тому просить суд, визнати [PERSON] ( РНОКПП [NUMBER] ) такою, що втратила право користування житлом-квартирою [ADDRESS] . 21.09.2020 року Малиновським районним судом м. Одеси винесено ухвалу про відкриття загального провадження у даній справі та призначено підготовче засідання. 24 березня 2021 року представник відповідачки [PERSON] - адвокат Шалько Олександра Андріївна подала до суду пояснення відповідача, в яких посилалась на необґрунтованість позову та просила суд відмовити в задоволенні позову. 24.02.2021 року Малиновським районним судом м. Одеси винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження у вказаній справі та призначення справи до судового розгляду. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Осадчий А.Ю. в судовому засіданні підтвердили обставини, що викладені в позовній заяві, просили суд позов задовольнити повністю. Представник відповідача - адвокат Шалько О.А. в судовому засіданні заперечувала щодо вимог позову, посилались на його необґрунтованість та просила суд відмовити в задоволенні позову, про що також зазначила у поясненнях на позов. Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню повністю. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.150 ЖК України, ст.ст.319, 383 ЦК України, громадяни, що мають у приватній власності будинок, користуються ним для власного проживання і проживання членів сім`ї, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, користуватися і володіти нею. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, що передбачено ст.391 ЦК України. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.12.2016 року є власником квартири [ADDRESS] . Право власності позивача на вказану квартиру зареєстровано за реєстровим № 1190595551101 та підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 81944352 від 07.03.2017 р. Згідно акту обстеження від 13.07.2020 р. складеного комісією у складі майстра д/у №2, інспектора та бухгалтера, за адресою: [ADDRESS] [PERSON] фактично не проживає за вказаною адресою з листопада 2018 року, комунальні послуги не сплачує. Також факт не проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] понад 2 роки та відсутність в спірній квартирі її особистих речей підтверджується Актами про не проживання від 19.11.2020 року, складених сусідами житлового будинку [ADDRESS] , та завіреному УДБК «Укрбуд». Факт реєстрації відповідача в квартирі позивача підтверджується відомостями № А1-145908-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщені будинку від 04.08.2020 року наданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать Закону. Матеріалами справи встановлено, що відповідач не проживає за місцем реєстрації без поважних причин більше року, що свідчить про те, що відповідач відмовився від проживання та користування житлом. Договору між сторонами про право користування спірним житлом не було, інші підстави, передбачені законом, судом не встановлені. У судове засідання з`явився свідок [PERSON] , який пояснив що фактично проживає по [ADDRESS] , та є сусідом [PERSON] . Зазначив що в квартирі на протязі останніх 2 років проживає лише позивачка, останній раз свідок бачив в квартирі сестру позивача яку зовуть [PERSON] та її доньку [PERSON] . Також, вказував на те, що він хоч і працює з 8-17 годин, однак інколи зустрічає позивачку на сходах, заходить до квартири позивачки як сусід, і будь- сторонніх осіб в квартирі він не бачив. Допитана в якості свідка позивачка, зазначила, що [PERSON] не є членом її сім`ї. Вказувала, що коли відповідач була її подругою, була зареєстрована з 2017 року у квартирі для отримання документів для одруження. З листопада 2018 року відповідачка добровільно забрала свої речі, і більше до квартири не приходила. Окрім того вона ніколи не чинила жодних перешкод [PERSON] у користуванні квартирою. Суд відхиляє доводи представника відповідачки про те, що позивач не довів в судовому засіданні порушення свого права, оскільки встановлено, що позивач є власником спірного житла, і відповідно до вимог ч.1 ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Крім того, реєстрація відповідачки зобов`язує позивача, у разі відчуження майна, зазначати про це в угодах, що відповідно ускладнює для позивача можливість укладення відповідних угод і впливає на визначення ціни таких правочинів. Суд вважає, що посилання представника відповідачки про те, що відповідач інтерес до спірної квартири не втратила не підтверджені належними і допустимими доказами. [PERSON] з моменту припинення проживання у спірній квартирі не вживала заходів для повернення до вказаного житла, не зверталася до правоохоронних органів, не зверталася в суд із відповідними позовними вимогами, що свідчить про байдуже ставлення до можливості зберегти право користування вказаним житлом. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відсутні поважні причини відсутності відповідачки. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із Постановою ВСУ від 16.11.2016 р у справі №6-709цс16, згідно з положеннями ст.391 ЦК України, лише власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. При цьому судом встановлено, що відповідач не є власником спірної квартири. Відповідно до частини першої 383 ЦПК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачка була зареєстровані в спірній квартирі за згодою власника і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Право користування житловою площею - сервітут було встановлено для відповідачів тимчасово на період отримання документів для одруження. За положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Враховуючи викладене, судом встановлено, що відповідач фактично не проживає на даний час у квартирі, яка належить на праві власності позивачу, оскільки в цій квартирі він був лише зареєстрований, тобто він ніколи не був та не є членом сім`ї позивача. Оскільки відповідачі у справі, не є членами сім`ї позивача, спільним побутом із ними не пов`язані, тобто право відповідачів на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Факт реєстрації відповідача у квартирі, що на праві власності належить позивачу, створює останньому безумовні перешкоди у володінні та користуванні своїм майном, при цьому, враховуючи вищевикладене, право відповідачів на житло саме в цій конкретній справі не є порушеним. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст.82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Виходячи з вказаного вимоги позову є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється за заявою особи, запиту органу реєстрації, остаточного рішення суду, свідоцтва про смерть. Згідно п.26 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, враховуючи, що відповідач [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] більше 2-х років, речей відповідача в квартирі не має, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Таким чином, виходячи зі змісту зазначеного закону, прийняте рішення суду відповідно є підставою для зняття цієї особи з реєстрації, тому додатково зобов`язувати реєстраційні органи вчиняти ці дії не має потреби. Оскільки питання щодо стягнення судових витрат позивачем не заявлялось, тому їх вирішення судом не здійснювалось.

Outcome: approved