Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до Заводського відділу державної виконавчої служби міста [PERSON] територіального управління юстиції у Миколаївській області, в якій просив усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні всього майна, яке належить на праві власності [PERSON] та квартирою за адресою [ADDRESS] скасувати постанову від 18.07.2013 року ВП №38253930 ВДВС у Заводському районі про накладення арешту на все майно яке належить [PERSON] та оголошення заборони на його відчуження номер запису про обтяження №1728712 та №1728963 та постанову від 01.08.2013 про стягнення з [PERSON] виконавчого збору у розмірі 32144,00 грн. та тотожну постанову від 11.02.2015 року в частині виділення в окреме проводження про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 32144 грн. (ВП№339004794), постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 32144 грн. від 12.02.2015 року (ВП№46497002) закривши виконавче провадження (ВП№339004794) та (ВП№46497002). В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили його задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, заперечував проти звільнення майна з-під арешту. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини Судом встановлено, що на теперішній час [PERSON] належать квартири за адресами м.Миколаїв [ADDRESS] [ADDRESS] пров.Транспортний 2 кв.1 та [ADDRESS]. 18.07.2013року Державною виконавчою службою у Заводському районі м.Миколаєва був накладений арешт та заборону на відчуження на все майно боржника. 09.04.2014 року головний державний виконавець ВДВС у Заводському районі виносить постанову про повернення виконавчого документа, п.2 виділяє в окреме виконавче провадження постанову про стягнення з боржника виконавчого збору та постанову про стягнення з боржника виконавчих витрат на проведення виконавчих дій. 11.02.2015року державний виконавець виносить постанову про повернення виконавчого документу стягувачу та виділення в окреме провадження про стягнення з боржника виконавчого збору. Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 5, 6 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», копії постанови про відкриття виконавчого провадження не пізніше наступного дня надсилаються стягувачу та боржнику. Постанова про відкриття виконавчого провадження може бути оскаржена сторонами у десятиденний строк до відповідного суду. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом (ч. 4 ст. 57 Закону). З аналізу викладених норм вбачається, що рішення, які приймаються державним виконавцем в межах провадження, мають бути направлені сторонам та можуть бути оскаржені. Відповідно до ч.1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Визначення вартості майна боржника проводиться державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна (ч. 1 ст. 58 Закону). Державний виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки, вони мають право подати державному виконавцю заперечення в десятиденний строк з дня надходження повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна рекомендованим листом за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим державним виконавцем (ч. 3 ст. 58 Закону). З наведеного вбачається, що боржник, як сторона виконавчого провадження має право брати участь в усіх діях що стосуються його майна та вчиняються в межах виконавчого провадження. Відповідно до ч. 2 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника,у постановіпрозакінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державнийвиконавець зазначає про скасування арешту,накладеного на майно боржника. У п.п. 41, 42 Рішення «Кривіцька та Кривіцький проти України», що набуло статусу остаточного 02 березня 2011 року, Європейський Суд з Прав Людини зазначає, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України»(Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).» Суд також зауважує, що «…втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...).» (п. 44 Рішення). Суд також звертає увагу на те, що наявність арешту за відсутності для цього правових підстав є порушенням права власності, яке захищається ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції. Так, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З урахуванням викладеного, враховуючи, що державний виконавець наклав арешт на все майно без визначення цього майна та його вартості, з огляду на ту обставину, що вартість будинку, на який на теперішній час накладений арешт, є значно більшою ніж 32144 гривень, суд дійшов висновку що діями державного виконавця був порушений принцип співмірності, тобто дотримання балансу між інтересами позивача та інтересами держави. Втручання в приватне життя, від якого захищає ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є обтяжливим, не було спрямоване на реальне виконання рішення, а відтак було безпідставним. За таких обставин, позовні вимоги про звільнення майна з-під арешту, є обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про скасування постанови від 01.08.2013 про стягнення з [PERSON] виконавчого збору у розмірі 32144,00 грн. та тотожну постанову від 11.02.2015 року в частині виділення в окреме проводження про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 32144 грн. (ВП№339004794), постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 32144 грн. від 12.02.2015 року (ВП№46497002) закривши виконавче провадження (ВП№339004794) та (ВП№46497002) то суд зазначає, що належних та допустимих доказів на порушення прав позивача суду не надано. Зазначені вище обставини в сукупності вказують на те, що посилання позивача на порушення з боку відповідача прав чи охоронюваних законом інтересів не є обґрунтованими та не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні тому суд не знаходить підстав для задоволення позову в цій частині. Витрати позивача по сплаті судового збору відшкодуванню, відповідно дост.88 ЦПК України, підлягають частково.

Outcome: partial