Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], Управління Держкомзему у м. Дніпропетровську Дніпропетровській області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Дніпропетровська міська рада, про визнання недійсним державного акту на земельну ділянку та зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона, [PERSON], 15.02. 2007 року за договором купівлі - продажу придбала домоволодіння [ADDRESS]. Далі позивач зазначає, що [PERSON] (далі - Відповідач) на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 07.09.2006 року належить суміжня із її домоволодінням земельна ділянка площею 0,1500 га. Окрім цього, позивач вказує, що 22.06.2011 року вона звернулася до Дніпропетровської міської ради із заявою про передачу їй, [PERSON], у власність земельної ділянки площею 0,1 га, на якій розташовані житловий будинок і господарські споруди. На підставі такого звернення Дніпропетровською міською радою було надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки. Однак під час розробки такої документації було з'ясовано, що межі земельної ділянки, яка виділена відповідачу, у державному акті та в натурі по всій довжині накладаються на межі земельної ділянки позивача по справі. В результаті чого земельна ділянка позивача у встановленому розмірі в електронному вигляді не вміщується в Державному земельному кадастрі. Таким чином, позивач зазначає, що вона позбавлена можливості оформити правовстановлюючі документи на свою земельну ділянку. У зв'язку з чим, позивач змушена звернутися до суду та просити суд в остаточній редакції уточненої позовної заяви визнати недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 565741 від 07.09.2006 року (кадастровий номер 1210100000:08:665:0040, виданий на ім'я [PERSON] за земельну ділянку площею 0,15 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] у звязку з допущенням у ньому технічної помилки щодо просторового місцеположення земельної ділянки площею 0,1500 га, розташовуваної за адресою: за адресою: [ADDRESS], допущену в результаті неправильного розміщення вказаної земельної ділянки, та зобов'язати відповідача повернути самовільно зайняту земельну ділянку площею 79 кв.м. по всій довжині межі наших домоволодінь згідно плану від 12.05.2014 року. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі, та просили їх задовольнити по мотивам, що викладені в позовній заяві. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнала, проти задоволення позову заперечувала з огляду на його безпідставність та необґрунтованість. Представник відповідача Управління Держкомзему у м. Дніпропетровську Дніпропетровській області у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, подали до суду письмову заперечення на позовну заяву та заяву про розгляду справи за відсутності їхнього представника, в задоволені позові просили відмовити. Представник третьої особи Дніпропетровської міської ради у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв чи клопотань від такої особи до суду не находило. Суд, вислухавши пояснення осіб які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на нижчевикладене. Так, судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі - продажу від 15.02.2007 року, посвідченого Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі під № 211 від 15.02.2014 року, домоволодіння [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с. 4-6). Відповідно до вимог ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Застосування цього положення також роз'яснювалось в п/п «г» п.18 Постанови Пленума Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», що якщо договором про відчуження жилого будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ті її частини, одна з яких зайнята жилим будинком, будівлею чи спорудою, а інша необхідна для їх обслуговування. Судом також встановлено, що спірний державний акт серія ЯГ № 565741 про право власності від 07.09.2006 року на земельну ділянку площею 0, 1500 га, яка розташована на території мікрорайону Таромське у м. Дніпропетровську було видано на ім'я [PERSON] (а.с. 15). Відповідно до ст.ст. 13, 14, 92 Конституції України правовий режим власності та користування землею визначається законами України. Правовий режим власності означає врегулювання нормами закону земельних відносин, порядку та умов поділу земель на категорії, правове визначення форм власності на землю, порядку набуття і здійснення права власності, а також права постійного чи тимчасового землекористування щодо управління землями тощо, реалізацію та позбавлення цього права, функції, компетенцію органів державної влади і місцевого самоврядування. Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно вимог абзацу першого пункту 12 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзацах другому та четвертому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України). З наведених норм матеріального закону вбачається, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Аналогічні за своїм змістом правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року по справі 6-57цс13 у справі про перегляд за винятковими обставинами Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 жовтня 2012 року. Згідно з частиною другою статті 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. У відповідності до частини третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Матеріалами даної цивільної справи підтверджено, що під час розроблення землевпорядною організацією технічної документації для відведення земельної ділянки позивачеві у власність, було виявлено обставину накладення, як в натурі, так і у спірному державному акті, геодезичних меж земельної ділянки площею 79 кв. м. по [ADDRESS] на межі земельної ділянку по [ADDRESS] по всій довжині межі таких суміжних земельних ділянок про що складено відповідний висновок та план (а.с. 30). Судом роз'яснювались сторонам право на правову допомогу та положення ст.ст. 10, 11, 18, 57-60 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, про що було зроблено відповідний запис у журналі судового засідання. Суд зауважує, що будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову, у тому числі доказів на спростування відомостей плану розташування земельних ділянок в частині виявлення обставини накладення меж суміжних земельних ділянок, сторона відповідача суду не надала. При цьому, відповідач вважала за можливе ухвалите рішення на підставі наявних в справі доказів. Разом з цим, відповідно до змісту ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, з огляду на надані суду стороною позивач докази та вказані приписи процесуального закону, суд вважає доведеним обставину порушення прав позивача, як землекористувача, адже відповідачем було зайнято земельну ділянку площею 79 кв.м. по всій довжині межі домоволодінь [ADDRESS], користувачем якої є позивач. Згідно із ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до вимог п. «г» ч.1 ст.96 ЗК України землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Таким чином, аналізуючи здобуті у справі докази, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача [PERSON] до [PERSON], Управління Держкомзему у м. Дніпропетровську Дніпропетровській області за своєю правовою природою законні та обґрунтовані у зв'язку з чим підлягає у визнанню недійсним у судовому порядку державний акт про право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 565741 від 07.09.2006 року, що був виданий на ім'я [PERSON] в частині підтвердження речового права такої особи на за земельну ділянку 0,15 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] у зв'язку з технічною помилкою щодо просторового місцеположення земельної ділянки на місцевості та зобов'язати [PERSON] повернути [PERSON] земельну ділянку площею 79 кв.м. по всій довжині межі домоволодінь [ADDRESS]. Разом з цим, суд не може погодитьсь із доводами позивача та його представника щодо обставини самовільного захоплення відповідачем спірної частини земельної ділянки, адже таке зайняття відбулося внаслідок технічної помилки щодо просторового місцеположення земельної ділянки на місцевості під час оформлення землевпорядної справи та виготовлення спірного державного акту, що, як наслідок, не відображає пряме волевиявлення відповідача на отримання спірного майна без належних на те правових підстав (самовільно) у своє користування та володіння. Також на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів також слід стягнути на користь позивача судові витрати, що були ним понесені, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: судового збору у розмірі 121 грн. 80 коп. із кожного відповідача окремо. На підстав викладеного та

Outcome: partial