Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання поруки припиненою. Позовні вимоги мотивував тим, що постановою головного державного виконавця Богородчанського РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Здерко М.М. 13.09.2017 року накладено арешт на все майно позивача. Арешт накладено на підставі заочного рішення Івано-Франківського міського суду від 08.07.2015 року та виконавчого листа від 30.08.2017 року про стягнення коштів на користь [PERSON] в обгрунтування заочного рішення, суд посилався на те, що [PERSON] позичив у [PERSON] 02.06.2011 року 30 000,00 дол. США та 05.07.2011 року ще 30 000,00 дол. США, строком до 02.06.2012 року та 05.07.2012 року відповідно, що підтверджено розписками. В суді позивача було визнано поручителем. На даний час кошти [PERSON] [PERSON] не повернуті, оскільки пішли на розвиток товариства, засновником якого із 100% часткою у статутному капіталі ТОВ Фірма Прокіп став [PERSON] При прийнятті рішення про стягнення заборгованості в солідарному порядку, судом не було застосовано ч.4 ст. 559 ЦК України, відповідно до якої порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі. [PERSON] , вимогу до позивача, як поручителя, предявив через три роки 22.05.2015 року. Згідно розписок, строк виконання основного зобовязання настав 02.06.2012 року та 05.07.2012 року. Протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобовязань, [PERSON] не звертався до позивача із вимогою виконати обовязок щодо погашення заборгованості боржника. Отже, відповідно до ч.2 ст. 559 ЦК України порука припинилась, оскільки, в межах строку поруки доказів предявлення вимоги до позивача, як поручителя не надано. На підставі наведеного, просив визнати поруку [PERSON] , як засіб забезпечення виконання зобовязання укладеного у формі розписки між [PERSON] та [PERSON] , стягнути з відповідача судові витрати. 07.02.2018 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подала до суду відзив, відповідно до якого просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, мотивуючи тим, що при розгляді справи про стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] 1 638 000,00 грн. боргу за договором позики та 3 654,00 грн. судових витрат, [PERSON] не заявляв вимоги про визнання поруки припиненою, а ухвалою Івано-Франківського міського суду від 04.04.2016 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Івано-Франківського міського суду від 08.07.2015 року за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів, залишено без задоволення. Тобто на день предявлення позову наявне в силі рішення, яке виконується в порядку виконання судових рішень. Крім цього, рішенням Івано-Франківського міського суду від 24.10.2016 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про стягнення коштів в солідарному порядку в розмірі 50 000 доларів США (що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 24.10.2016 року становить 1 283 000,00 грн.) та 3% за кожен місяць прострочення виконання зобовязання в сумі 2 307 562,00 грн., а всього 3 590 562,00 грн. Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.03.2017 року скасоване рішення Івано-Франківського міського суду від 24.10.2016 року та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення солідарно з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики в розмірі 50 000 дол. США. В решті рішення Івано-Франківського міського суду від 24.10.2016 року і зокрема в частині стягнення коштів з [PERSON] залишено в силі. Вищевказані судові рішення [PERSON] не оскаржував ні в апеляційному, ні в касаційному порядку (а.с.19, 20). 15.06.2018 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій вказав, що 08.07.2015 року судом було прийнято заочне рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] , а тому [PERSON] був позбавлений можливості заявляти будь-які вимоги про визнання поруки припиненою. Крім того, рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.03.2017 року скасовано рішення Івано-Франківського міського суду та визнано, що порука [PERSON] припинена, а в даній справі [PERSON] є одним із учасників справи як поручитель (а.с.37, 38). Позивач, представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задоволити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечила, з підстав наведених у відзиві, просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог, однак в судових дебатах не заперечив щодо задоволення позову. Беручи до уваги пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне. Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Як вбачається із матеріалів справи, 02.06.2011 року та 05.07.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договори позики (розписки), відповідно до яких [PERSON] отримав в борг від [PERSON] під 3% місячних 30 000,00 дол. США та 30 000,00 дол. США, які зобовязався повернути на протязі одного року, тобто до 02.06.2012 року та 05.07.2012 року відповідно. [PERSON] виступив гарантом по виконанню даних зобовязань (а.с.5, 6). [PERSON] у встановлений в розписках строк позики не повернув, у звязку з чим, [PERSON] звертався до Івано-Франківського міського суду з позовм про стягнення коштів та заочним рішенням від 08.07.2015 року позовні вимоги були задоволені, стягнуто з [PERSON] , [PERSON] 1 638 000,00 грн. боргу за договором позики та 3 654,00 грн. судових витрат (а.с.21). Згідно вищезазначеного заочного рішення, [PERSON] несе солідарну відповідальність разом із [PERSON] , як поручитель за договорами позики (розписками). Відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України (в редакції чинній на час звернення до суду з позовом) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України). Як вбачається із копії розписок, сторонами не встановлено строку дії поруки, а тому кредитор [PERSON] мав можливість протягом шести місяців строку існування поруки від дня настання строку виконання основного зобовязання, тобто з 02.06.2011 року до 02.12.2011 року та з 05.07.2012 року до 05.01.2013 року предявити вимоги до [PERSON] , як поручителя, чого не зробив, внаслідок чого строк існування поруки закінчився, а сама порука припинилась. Позовну заяву [PERSON] подав до суду тільки 22.05.2015 року, тобто вимогу до поручителя позивач предявив після встановленого ч.4 ст. 559 ЦК України строку. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про наявність підстав для застосування ст. 59 ЦК України до спірних правовідносин, у звязку з чим слід визнати\~ поруку [PERSON] за договорами позики (розписками) від 02.06.2011 року та 05.07.2011 року укладеними між [PERSON] та [PERSON] на суму 30 000,00 дол. США кожна припиненою. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання поруки припиненою є обгрунтованою та підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції чинній на час звернення до суду з позовом) розмір судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (640,00 грн.). Оскільки, позовні вимоги підлягають до задоволення, то з відповідача слід стягнути на користь позивача 640,00 грн. витрат по оплаті судового збору згідно квитанції №200.143.1/6971126 від 10.10.2017 року (а.с.1). Таким чином, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.ст. 559, 1046, 1047 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved