Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-27 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про стягнення боргу, інфляційних витрат, трьох % річних, пені та курсової різниці, посилаючись на те, що рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 15.07.2015 року по справі № 306/1198/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики стягнуто на користь позивача з відповідача 8 568 000 грн. за договором позики та 3 654 грн. сплаченого судового збору. З часу прийняття рішення, боржник [PERSON] жодної суми на погашення заборгованості не сплатила, продовжує користуватися коштами позивача. В мотивування вимог позивач вказує, що за рішенням суду, відповідач прострочив виплату боргу за 808 днів, починаючи з дати набрання рішенням законної сили 27.07.2015 року, а тому повинен сплатити 3% річних, які складають 569 252 грн., індекс інфляції 2 240 177,45 грн. та пеню (в розмірі подвійної облікової ставки НБУ), яка становить 6 626 005,95 грн. Крім того, позивач зазначає, що на підставі наведеного рішення Свалявським районним судом видано виконавчий лист № 306/1198/15-ц від 27.07.2015 року, а оскільки позовні вимоги обєднують всі вимоги кредитора, то вищезазначений виконавчий лист по стгненню боргу слід визнати таким, що не підлягає виконанню для уникнення подвійного стягнення. У звязку з цим, позивач просить суд: ?визнати виконавчий лист по справі № 306/1198/15-ц, виданий Свалявським районним судом від 27.07.2015 року по стягненню боргу з [PERSON] на користь [PERSON] таким, що не підлягає виконанню; ?стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] суму 2240177,45 грн. - індексу інфляції за весь час прострочення зобовязання; 569252 грн. - три відсотки річних, 6626005,95 грн. - пені, на загальну суму 18 007 089,40 грн.; ?стягнути на користь відповідача судові витрати. 22 грудня 2017 року позивач [PERSON] подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, яка ухвалою Свалявського районного суду Закарпатської області від 26.12.2017 року прийнята до розгляду, в якій позивач просить суд: ?визнати виконавчий лист по справі № 306/1198/15-ц, виданий Свалявським районним судом від 27.07.2015 року по стягненню боргу з [PERSON] на користь [PERSON] таким, що не підлягає виконанню; ?стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] суму 2240177,45 грн. - індексу інфляції за весь час прострочення зобовязання; 569252 грн. - три відсотки річних, 6626005,95 грн. - пені, на загальну суму 18 007 089,40 грн.; ?стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] курсову різницю у розмірі 2500000 грн. ?стягнути на користь відповідача судові витрати. В судовому засіданні представник [PERSON], яка діє в інтересах позивача [PERSON] (на підставі угоди про надання правової допомоги від 16.11.2017 року, копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЗР № 021/944 від 14.03.2014 року) збільшені позовні вимоги підтримала, просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON], який діє в інтересах відповідача [PERSON] (на підставі угоди про надання правової допомоги від 20.06.2017 року, копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №872 від 02.12.2011 року, ордеру серії РН-545 № 02 від 21.12.2017 року) в судовому засіданні позов визнав частково, надав суду пояснення, аналогічні викладеним в письмових запереченнях до позовної заяви (а.с. 27-29). Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] в судове засіданні не зявилися. Дослідивши матеріали справи, доводи позову, вимоги збільшених позовних вимог та поданих заперечень, суд доходить слідуючого висновку. Відповідно до п. 9 ч.1 Перехідних положень (розділ ХІІІ) - справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно ст. 13 ЦПК України\~- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст. 20 ЦК України - право на захист особа здійснює на свій розсуд. Із доданих до позовної заяви доказів встановлено, що відповідно до рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 15 липня 2015 року (справа № 306/1198/15-ц (провадження № 2/306/550/15) за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за позикою оглянута в судовому засіданні) стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за позикою у розмірі 8 568 000 грн. та 3654 грн. сплаченого судового збору (а.с. 8). Вищеказане рішення суду набрало законної сили 27.07.2015 року, в апеляційному та касаційному порядку не оскаржувалося, звернуто до виконання та 27 липня 2015 року видано виконавчий лист. Про це зазначено і в позовній заяві. Судом досліджено надані позивачем результати розрахунків пені, 3% річних, індексу інфляції, курсової різниці на заборгованість [PERSON] перед [PERSON] (а.с. 10-12). В частині вимоги про стягнення з відповідача індексу інфляції, трьох відсотків річних за прострочення зобовязання, суд доходить наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.18 ЦПК України - судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими для всіх і підлягають до виконання. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. У разі невиконання судового рішення у добровільному порядку його виконання здійснюється у примусовому порядку відповідно до Закону Україн Про виконавче провадження на підставі виконавчого листа, виданого за заявою стягувача. Згідно до ч.ч.1,2 ст. 509 ЦК України - зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України - у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ст. 610 ЦК України - порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 611 ЦК України - в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 612 ч. 1 ЦК України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобовязань. Оскільки рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 15 липня 2015 року не виконане до цього часу, то і зобов'язання між позивачем та відповідачем не припинене. Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України - зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ст.ст. 599, 600, 604-609 ЦК України - зобов'язання припиняється: виконанням проведеним належним чином; належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання; за згодою сторін унаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо); розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами; зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги; за домовленістю сторін; внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора; поєднанням боржника та кредитора в одній особі; неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна зі сторін не відповідає; смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з особою й у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою; смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов'язаним з особою кредитора; ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов'язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов'язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Нарахування інфляційних витрат на суму боргу входить до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, згідно ч.2 чт. 625 ЦК України виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11). Таким чином, позивач має право на отримання інфляційних втрат з моменту набрання законної сили рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 15.07.2015 року до моменту, заявленого у позовних вимогах (12.10.2017 року), оскільки внаслідок інфляційних процесів відбулося знецінення національної валюти України, що завдало шкоди позивачу. Відповідно до наданого позивачем розрахунку інфляції, сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за 808 днів становить 2 240 177,45 грн. та підлягає задоволенню. Також слід задовольнити заявлену вимогу у частині про стягнення 3% річних за користування коштами. Розмір суми 3% річних від простроченої суми становить 569 252 грн. В частині вимоги про стягнення з відповідача курсової різниці, суд доходить наступного висновку. Відповідно до ст.629 ЦК України - договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно ст.1049 ЦК України - позичальник зобовязується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що з відповідача на користь позивача заборгованість за позикою стягнуто в гривні, в той час, як кошти надавалися в іноземній валюті 400 000 доларів США, офіційний курс за НБУ якого становив станом на 27.05.2015 року 2142.3472 за 100 доларів США. Згідно Наказу Міністерства фінансів від 10.08.2000 року №193 Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку Вплив змін валютних курсів - валютний курс - це встановлений Національним банком України курс грошової одиниці України до грошової одиниці іншої країни. Пунктом 4 цього Наказу встановлено, що курсова різниця - це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах. На момент предявленя позову, а саме станом на 12.10.2017 року курс гривні до долара становив 2785.5935 за 100 доларів США, а тому, зважаючи на те, що на час проведення розрахунку офіційний курс долара виріс - сума заборгованості за позикою на цю дату збільшилась. Враховуючи це, стягненю підлягає курсова різниця в розмірі 2 567 000 грн. (400000 доларів США х 27.86 грн.= 11 144 000 грн. - 8568000 грн. = 2567000грн.) В частині вимоги про стягнення з відповідача пені суд доходить наступного висновку. Суд бере до уваги, що заходи відповідальності за порушення грошового зобовязання (ст.625 ЦК України) та неустойка у вигляді пені (ст.549 ЦК України) є різними правовими інститутами, передбачена цими статтями відповідальність може застосовуватись незалежно одна від одної. Згідно п.3 ч.1 ст.611 ЦК України - в разі порушення зобовязання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Необгрунтованими є посилання позивача на Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», оскільки дія Закону не поширюється на договір позики, укладений між фізичними особами. У такому випадку розмір пені визначається договором або Законом. У договорі між сторонами розміру пені встановлено не було. З огляду на вищенаведене, суд не знаходить підстав для задоволення вимоги позивача в частині стягнення пені та доходить висновку, що в стягненні пені в сумі 6 626 005,95 грн. слід відмовити. В частині вимоги про стягнення з відповідача судового збору, суд доходить наступного висновку. Відповідно до п.6 ст. 264 ЦПК України - під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідності до п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, повязані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем документально підтверджено оплату судового збору в сумі 8000 грн. (квитанція 0.0.868596568.1 від 12 жовтня 2017 року з призначенням платежу судовий збір, а.с.3-4), в сумі 640 грн. (квитанція 0.0.868598237.1 від 12 жовтня 2017 року з призначенням платежу судовий збір, а.с.1-2), а тому суд, врахувавши, що судові витрати повязані з розглядом справи, доходить висновку, що в цій частині вимогу слід задовольнити. З огляду на вищенаведене, враховуючи встановлені докази в судовому засіданні, беручи до уваги, що відповідач зобовязання належним чином не виконує, ухиляється від добровільної сплати заборгованості за позикою, суд вважає що позов [PERSON] слід задовольнити частково. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 ч.1 Перехідних положень (розділ ХІІІ) - до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Outcome: partial