Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» (надалі Товариство ) та просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу від 15 вересня 2015 року № 000474 та стягнути з Товариства на його користь 19 047,00 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що він 15 вересня 2015 року уклав з відповідачем договір фінансового лізингу № 000474 (надалі - Договір) з метою придбання у Товариства легкового автомобіля «Chery Е5» вартістю 190 470,00 грн. та в цей-же день перерахував Товариству адміністративний платіж в розмірі 19 047,00 грн. На його думку, він попав під вплив обману та підписав Договір. Крім цього, в Договорі не було зазначено жодних індивідуальних ознак предмету лізингу. Адміністративний платіж не є лізинговим, оскільки він не відповідає його поняттю, визначеному законом як «плата за користування предметом лізингу». Вважає, що відповідач порушив його права як споживача послуг Товариства, оскільки Договір укладено внаслідок здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики, яка знайшла своє відображення у договірних умовах. Посилається на те, що відповідач порушив вимоги пп. 3, 17, 19, 22 ст.1, ст.ст. 5, 15, 18, 21 ЗУ «Про захист прав споживачів», відповідно до яких споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору, та продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Вважає, що Договір, укладений ним з відповідачем, є несправедливим та відповідно ч.1 ст.215 ЦК України просить суд визнати його недійсним та стягнути з відповідача на його користь сплачений ним Товариству адміністративний платіж в розмірі 19 047,00 грн. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги повністю. Представник відповідача в судове засідання не зявився, але надіслав суду письмове заперечення, в якому проти позовних вимог заперечив категорично та в письмовому поясненні послався на те, що діяльність Товариства базується на ряді норм Цивільного та Господарського кодексу, що гарантують Товариству його існування на ринку України. Тому Договори, які укладаються з клієнтами повністю відповідали і відповідають законодавству України. При укладенні Договору з [PERSON] відповідальні працівники Товариства надали позивачу на ознайомлення проект договору фінансового лізингу, з умовами якого він ознайомився, погодився з ними, після чого позивач виявив бажання укласти Договір та підписав його. Крім цього, позивач під час укладення даного Договору не був позбавлений права звернутися до правового фахівця за допомогою та розясненням, оскільки він цього не вчинив, випливає, що умови Договору його влаштували. В позові необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено і сторонами визнано, що 15 вересня 2015 року між Товариством та [PERSON] укладений Договір фінансового лізингу № 000474, предметом якого є придбання Товариством у свою власність предмета лізингу автомобіля «Chery Е5», модифікація Comfort, обєм двигуна 1.5, та передання його лізингоодержувачу у користування з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, а лізингоодержувач зобовязався прийняти предмет лізингу та сплатити лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору, вартість якого становить 190 470,00 грн. 15 вересня 2015 року сторонами також було укладеного додатки №№ 1,2 до Договору фінансового лізингу, якими визначено графік сплати лізингових платежів та специфікація. В п. 17.4 Договору позивач заявляє, що підписанням даного Договору та додатків до нього він отримав усі коректно викладені пояснення від представника Товариства, що стосуються змісту даного договору та додатків до нього, проінформований про всі можливі витрати і ризики у звязку з укладенням та виконанням даного Договору, уважно прочитав та зрозумів Договір та додатки до нього. Ознайомлений з умовами та внутрішніми правилами Товариства. Представником Товариства надано [PERSON] повну, необхідну, доступну, достовірну інформацію про положення Договору та додатків до нього, про що засвідчив своїм підписом. 15 вересня 2015 року позивачем відповідно до умов Договору було перераховано на користь Товариства адміністративний платіж в розмірі 19 047,00 грн. за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору, що підтверджується квитанцією ПАТ КБ «ПриватБанк» № 0.0.434753493.1 від 15 вересня 2015 року. Загальні умови відповідальності лізингодавця, умови та підстави розірвання договору за ініціативою споживача, визнання договору недійсним, обовязки лізингодавця, встановлені положеннями ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема: визнання правочину недійсним. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3,5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ст. 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Частиною 1 статті 2 даного Закону передбачено, що відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно з ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Договором чітко визначено поняття адміністративного платежу та умови його сплати, передбачено, що адміністративний платіж ні у випадку розірвання договору, ні в інших випадках лізингоодержувачу не повертається. За таких обставин, відсутні підстави вважати несправедливими та незаконними умови Договору щодо встановлення, оплати та повернення адміністративного платежу. Крім цього, відповідно до ч. 1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено ч. 3 ст. 18 цього Закону. Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак : 1) умови договору порушують принцип добросовісності ( п. 6 ч.1 ст.3, ч. 3 ст. 509 ЦК України ); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; 3) умови договору завдають шкоди споживачеві. Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів такого виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що Договір фінансового лізингу № 000474 від 15 вересня 2015 року укладено між сторонами із дотриманням передбачених чинним законодавством вимог, позивач погодився з умовами Договору, що підтверджується його підписом на кожній сторінці спірного Договору та відсутністю застережень та зауважень з його сторони, що свідчить про його згоду зі всіма його умовами. Позивачем не доведено, що умови Договору порушують принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, завдають йому шкоди, як споживачеві, і що визнання несправедливими окремих положень договору зумовлює зміну інших положень договору і тягне за собою недійсність договору в цілому. Захищаючи свої порушені права, позивач повинен навести доводи, які б слугували підставою для визнання укладеного Договору недійсним, довести, що правочин, укладений сторонами з порушенням Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, а також надати суду належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин. Згідно з ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Обовязок доказування та подання доказів, встановлений ст. 60 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними, оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, які він вважав підставою для визнання правочину недійсним, а з підстав, зазначених позивачем в позові, суд не вбачає підстав для визнання Договору недійсним. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в позові необхідно відмовити. Оскільки позивач на підставі ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору, відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір в розмірі 487,20 грн. слід віднести на рахунок держави. На підставі наведеного, ст.ст. 203, 215, 217, 509, 627, 638, 806 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 6, 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг», ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»,

Outcome: dismissed