Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON], в якій, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 640 000,00грн., відсотки за користування позикою (4,5% щомісячно) у розмірі 2 359 548,00грн., пеню за несвоєчасно повернуту позику (0,2% від неповернутої суми за кожен день прострочки) у розмірі 3 161 600,00грн., а також штрафні санкції за несвоєчасно повернуту позику у розмірі 5 000,00грн. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 25 червня 2008року відповідач - [PERSON] позичив у нього грошову суму у розмірі 640 000,00грн., які зобов'язався повернути до 15.07.2008року та сплатити 4,5% в місяць за користування позиченими коштами, а також у разі прострочення повернення боргу виплатити штрафні санкції Однак, як вказує позивач, відповідачем не було повернуто борг у встановлений у розписці термін, від виконання своїх зобов'язань відповідач ухиляється, у зв'язку з чим, [PERSON] звернувсядо суду із відповідним позовом. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04.03.2014року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16.04.2014року, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики було відмовлено у повному обсязі. Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.12.2014року рішення Київського районного суду м. Одеси від 04.03.2014року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16.04.2014року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала касаційної інстанції мотивована тим, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Надаючи оцінку наданим сторонами доказів, суди мають оцінювати кожний доказ окремо, а потім надавати оцінку сукупності доказів і їх співвідношенню. При цьому суд має з'ясовувати як належність та допустимість доказів за формою та їх відношенням до правовідносин між сторонами, так і за їх змістом. Однак, як зазначив Вищий Спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у порушення вимог ст.ст. 212-214, 315 ЦПК України суди першої та апеляційної інстанцій вищевикладеного не врахували, належним чином не перевірили належність і допустимість всіх наданих сторонами доказів та не надали їм правової оцінки, зокрема, поза увагою судів залишилося те, що жодна із проведених у справі судово-почеркознавчих експертиз не вказує, що підпис на розписці виконаний не [PERSON] Також суди попередніх інстанцій не звернули уваги, що відповідач, заперечуючи проти позову, посилався на те, що розписка є безгрошовою та виконана ним під тиском, що свідчить про визнання останнім факту написання такої розписки, та дійшли передчасного висновку про відсутність підстав для покладення на [PERSON] обов'язку по виконанню грошового зобов'язання. Згідно автоматичного розподілу справ між суддями, вищезазначену цивільну справу призначено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26.01.2015року цивільну справу №1512/7397/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики було прийнято до свого провадження суддею Київського районного суду м. Одеси Петренком В.С. У судове засідання 16.07.2015року позивач не з'явився, але його представник надав до канцелярії суду заяву, в якій просив розглянути справу за його та позивача відсутності, а також зазначив, що позовні вимоги, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, підтримує у повному обсязі, просить суд їх задовольнити та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач - [PERSON] у судові засідання не з'явився, про час та місце судових засідань повідомлявся належним чином, в тому числі шляхом надання оголошення в газеті «Одеські вісті», а тому відповідно до ст.ст. 224, 225 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси за згодою представника позивача була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 25.06.2008року відповідач - [PERSON] взяв у позивача - [PERSON] грошові кошти, в якості позики, у розмірі 640 000,00грн., які були отримані ним у повному обсязі особисто. Зобов'язався щомісячно сплачувати за користування отриманою позикою 4,5% у місяць. Зобов'язався повернути суму у розмірі 640 000,00грн. до 15 липня 2008року. У разі несвоєчасного повернення зобов'язався сплатити штраф у розмірі 5 000,00грн., а також пеню 0,2% за кожен день прострочки від неповерненої суми. Даний факт підтверджується копією розписки, який наявний в матеріалах справи (а.с. 6). Однак до теперішнього часу відповідач своє зобов'язання щодо повернення грошей не виконав. За клопотанням сторін, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22 червня 2012року призначено почеркознавчу експертизу. Висновком експерта від 28 грудня 2012 року № 10280/02 встановлено неможливість проведення експертизи у зв'язку з відсутністю достатньої кількості вільних зразків підпису [PERSON] Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2013року за клопотанням представників сторін призначено додаткову судову почеркознавчу експертизу. Висновком експерта від 16 травня 2013року №935/02 встановлено, що «рукописний текст розписки від 25 червня 2008року, наданої [PERSON] про отримання грошей у розмірі 640 000 грн. в якості позики, виконаний [PERSON].» На питання «чи міг бути виконаний підпис на розписці [PERSON] з метою видозмінення власного підпису?» експертом визнано неможливим надати висновок. За клопотанням представника [PERSON] ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25 липня 2013 року призначено повторну судову почеркознавчу експертизу, яку доручено провести іншому експертному закладу - НДЕКЦ управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області, оскільки попередні висновки експертів викликають сумніви та суперечності в однозначності розуміння висновків, в яких одні і ті ж обставини трактовано експертами по різному. Висновком експерта від 22 листопада 2013року №3434 встановлено, що рукописний текст розписки від імені [PERSON] виконаний [PERSON] Підпис від імені [PERSON] в розписці неможливо встановити, чи виконаний він [PERSON] чи іншою особою. Таким чином, з висновків експертиз, зокрема, від 16 травня 2013 року №935/0222 та від 22 листопада 2013 року №3434 вбачається, що рукописний текст розписки від імені [PERSON] виконаний [PERSON], а докази того, що підпис на розписці виконаний не [PERSON] відсутні. Відповідно до ст. 1046 ЦК України договір позики - це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або з інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За приписами ч.1 та ч.2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до положень ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Враховуючи висновки суду касаційної інстанції, які є обов'язковими для суду першої інстанції при новому розгляді справи, приймаючи до уваги, що в порушення вищезазначених приписів закону та договору позики (розписки), відповідачем не було повернуто у строк, зазначений у розписці від 25.06.2008року, [PERSON] позику, а саме: грошові кошти у розмірі 640 000грн. 00коп., що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики у сумі 640 000грн. 00коп., є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення з [PERSON] відсотків за користування грошовими коштами у розмірі, що встановлений у розписці від 25.06.2008року, судом перевірена правильність їх нарахування та вимоги про стягнення з [PERSON] цих коштів також задовольняються судом - позивачу присуджуються грошові кошти у розмірі 2 359 548 грн. 00 коп. Крім того, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] штрафу у розмірі 5 000,00грн. за несвоєчасне повернення позики, оскільки у договорі позики (розписки від 25.06.2008року) відповідач зобов'язався за несвоєчасне повернення позики сплатити штраф у розмірі 5 000,00грн. Відповідно до ч.1 ст.549, п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки - грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення ним зобов'язання. Згідно ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Відповідно до умов договору позики (розписки від 25.06.2008року) у разі несвоєчасного повернення грошових коштів відповідач зобов'язався сплатити пеню 0,2% за кожен день прострочки від неповерненої суми. Згідно ч. 3 ст. 551 ЦПК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Приймаючи до уваги, що розмір пені (3 161 600, 00грн.) значно перевищує розмір заборгованості за розпискою (640 000, 00грн.), суд, з власної ініціативи, вважає за необхідне зменшити розмір пені з 3 161 600, 00грн. до суми заборгованості у розмірі 640 000, 00грн. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Оскільки позивачем у заяві про збільшення позовних вимог не заявлені вимоги про відшкодування судових витрат, у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

Outcome: partial