Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

[PERSON] , діючи на підставі довіреності та в інтересах банку, звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 18.02.2015 року в сумі 12570, 91 грн та понесені банком судові витрати в сумі 1762 гривні. З позову виходить, що 18.02.2015 року відповідач з метою отримання банківських послуг підписав заяву № б/н, згідно якої отримав кредит в розмірі 2900 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг. При укладенні Договору сторони керувались ч.1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах і може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Дія договору підтверджується фактом користування Відповідачем картковим рахунком та використання кредитних коштів. Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговим зобовязанням, що відображено у розрахунку заборгованості за договором. Пунктом 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Згідно п.2.1.1.5.6 Умов надання банківських послуг, у разі невиконання зобов`язань за Договором на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення кредиту. Крім того, банк посилається на те, що відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобовязань, передбачених Договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 гривень + 5% від суми позову. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості. Відповідач станом на 02.10.2018 року зобовязання не виконав і має заборгованість 12570,91 грн, з яких: 4002,43 грн нараховано відсотки за користування кредитом, 8930,95 грн нараховано пені, а також штрафи: 500 грн (фіксована частина) та 574,81 грн процентна складова). Позивач посилається і на те, що при предявленні позову до суду сплачено судовий збір в сумі 1762 гривні, що підлягає поверненню шляхом стягнення цієї суми з відповідача на користь банку. У судове засідання представник позивача не з`явився, оскільки подав до суду клопотання про розгляд справи у відсутності представника позивача, з проханням задовольнити позовні вимоги та у випадку неявки відповідача у судове засідання провести заочний розгляд справи (а.с.110-112). Згідно положень ч.3\~ст.211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобовязана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки, що закріплено в\~статті 43 ЦПК України. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, просив у задоволенні вимог банку відмовити. На а.с. 129-131 долучений до справи відзив на позовну заяву. Представник банку скористався правом на відповідь на відзив, який долучений до справи на а.с.135-140. Заперечення викладені у відзиві на позов підтримані відповідачем в суді. Представник відповідача наголошував у судовому засіданні, що позов не грунтується на законі та договорі, а тому відсутні законні підстави для задоволення вимог банку. Представник відповідача адвокат Зюзько Ф.М. в суді вказував на порушення Закону України „Про захист прав споживачів, як наслідок нарахована сума яка не обумовлена в Договорі між сторонами. Додані до позовної заяви матеріали не містять підтверджень, що саме подані в суд витяги з Тарифів і Умов надавались відповідачу для ознайомлення при підписанні заяви 18.02.2015. Роздруківка із сайту не може бути належним доказом, оскільки залежить від волевиявлення однієї сторони, суперечить принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободі договору. Крім того, сторона відповідача посилається на те, що останній платіж на картку був 22.05.2015 року, а тому станом на жовтень 2018 року сплив строк позовної давності. Основні тези у письмовій відповіді банку на відзив зводяться до наступного: форма кредитного договору між сторонами була застосована у виді договору-приєднання (ст. 634,639 ЦК України; Правила та Умови є публічною офертою; за допомогою встановлених ключів до карткового рахунку відповідач здійснював дистанційне розпорядження рахунком як клієнт банку, частково виконав умови кредитного договору; своїм підписом в анкеті-заяві засвідчив, що ознайомився з Умовами та Правилами, таким способом сторонами обговорені істотні умови договору; неможливо поширити на правовідносини сторін висновок постанови касаційного суду № 6-16цс15, № 342/180/17 через нетипову справу; відповідач неправомірно посилається на Закон України „Про захист прав споживачів, оскільки не є споживачем, а являється позичальником; строк дії договору визначається строком дії кредитної картки, а тому позов прдявлений в межах строку позовної давності. Суд, дослідивши подані банком матеріали, заслухавши відповідача та його представника, приймаючи заперечення на позов, та відповідь на відзив, встановивши норму права, що підлягає застосуванню до правовідносин сторін, прийшов до наступного. \~ \~ \~ \~Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно вимог чинного законодавства України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов`язанні строк (термін) його виконання (ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України). За змістом ст. ст. 626628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим до його виконання. Як передбачено ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. \~ \~ \~ \~Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За нормами частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовий формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінювалися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовий формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Доказами є будь-яки фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України). Згідно приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України). Зважаючи на викладене, кожна сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Банком надана анкета заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 18.02.2015 року за підписом [PERSON] (а.с.8) У вказаній анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір. Банк також додав копію Витягу з Умов та Правил надання банківських послуг та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна». Згідно з Розрахунком заборгованості за договором № б/н від 18.02.2015 станом на 02.10.2018 року відповідач має перед позивачем заборгованість 12570,91 грн, з яких: 4002,43 грн нараховано відсотки за користування кредитом, 8930,95 грн нараховано пені, а також штрафи: 500 грн (фіксована частина) та 574,81 грн процентна складова) (а.с. 6-7). Згідно з ч.ч.1,2 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. У ч.1 ст.634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, то повинні бути зрозумілі всім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Так, у анкеті-заяві від 18.02.2015 року, підписаній [PERSON] , процентна ставка не зазначена, як не зазначена і відповідальність у вигляді штрафів (фіксованої та процентної складової) та умов їх застосування. Доданий до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містить підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину договору, укладеного між сторонами 18.02.2015, шляхом підписання анкети-заяви. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем. Проаналізувавши наведені норми та обставини справи, неможливо у даному випадку застосувати правила ч.1 ст.634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18.02.2015) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Оскільки не доведено погодження з відповідачем конкретних запропонованих 18.02.2015 року Умов та Правил, через відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, та штрафів як умов відповідальності, наданий банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Суд відхиляє посилання банку у відповіді на відзив на фактичне користування відповідачем коштами на банківській картці та часткове виконання умов договору, оскільки сам факт користування відповідачем кредитною карткою та часткове погашення коштів, на чому наполягає позивач, не свідчить про достеменну обізнаність [PERSON] , як це передбачено вимогами законодавства, про порядок та розміри нарахування відсотків, і умови відповідальності в частині нарахування штрафів. Отже, сам по собі факт користування такими коштами не породжує виникнення зобов`язання повернути нараховані в односторонньому порядку відсотки і штрафні санкції, як на цьому наполягає позивач, звертаючись до суду, а має іншу правову природу.Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 18.03.2019 у справі № 751/861/17-ц. Пропуск строку позовної давності є самостійною підставою відмови у задоволенні позову за його обґрунтованості, необґрунтованість вимог є підставою для відмови у позові саме з цих підстав. Тому суд, з урахуванням встановлених вище обставин, відмовляє саме з підстав необгрунтованості заявлених вимог. У звязку з відмовою у задоволенні позовних вимог повністю, відсутні підстави для покладення на відповідача судових витрат, понесених банком при предявленні позову. На підставі ст.207, 626-628 ЦК України, ст..ст.,\~43,\~82,\~89,\~128,\~130,\~131,\~141,\~211,\~247,\~259,\~263-265,\~268,\~273,\~274,\~279,\~ 353-354 ЦПК України, суд,

Outcome: dismissed