Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-17 00:00:00

[PERSON] , діючи в інтересах [PERSON] на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Коваленко І.М., звернулася до суду з позовом про визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом після смерті матері - [PERSON] , померлої [INFO] , на ѕ частки трикімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог [PERSON] послалася на те, що згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно виданого 09.08.2006 року власниками трикімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] . Після смерті матері [PERSON] , [PERSON] звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак постановою приватного нотаріуса Криворізького нотаріального округу Дніпропетровської області у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування йому було відмовлено з посиланням на те, що на спадкове майно накладено арешт та немає можливості встановити склад спадкового майна в частині частки квартири. Посилаючись на те, що після смерті [PERSON] інші спадкоємці відсутні, він має право на отримання права власності в порядку спадкування після її смерті на частку вищевказаної квартири, що належала їй за життя і на частку яку вона фактично успадкувала після смерті своєї матері [PERSON] , [PERSON] просила суд визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування на ѕ частки вищевказаної квартири та скасувати арешт на майно померлої [PERSON] . Ухвалою суду від 01 червня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в спрощеному позовному провадженні. Ухвалою суду від 01 червня 2020 року клопотання позивача про витребування доказів задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області, Коваленко І.М. належним чином завірену копію спадкової справи за №24/2019 відкритої після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Витребувано у Четвертій криворізькій державній нотаріальній конторі, належним чином завірену копію спадкової справи реєстрований №1-1968 відкритої після смерті [PERSON] на підставі заповіту посвідченого 11.05.2005 року. У судове засідання сторони та третя особа не з`явилися. Представник позивача [PERSON] до суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність та у відсутність позивачів, на позовних вимогах наполягає. Представники відповідача до суду надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( а.с. 20). [INFO] померла [PERSON] ( а.с. 11). [INFO] померла [PERSON] ( а.с. 10). [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Коваленко І.М. з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яка на момент смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Однак нотаріус у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовив, у зв`язку з тим, що на спадкове майно накладено арешти та видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арештів, та також немає можливості встановити склад спадкового майна в частині частки, яка залишилась після смерті [PERSON] , матері померлої [PERSON] ( а.с. 12). На виконання ухвали суду про витребування доказів від 01 червня 2020 року були надані копії спадкової справи 24/2019 року заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , копія спадкової справи 29/2016 заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . ( а.с. 48-121). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, було встановлено, що на підставі постанов Довгинцівського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції ВП № 20274388 від 14.07.2010 року ( реєстраційний номер обтяження: 10040089) та ВП № 33779633 від 13.08.2012 року ( реєстраційний номер обтяження: 12859304) та на підставі постанови про арешт майна боржника, виданої Приватним виконавцем Куземченко Андрієм Сергійовичем за № ВП 59963999 від 08.10.2019 року ( реєстраційний номер обтяження: 33670030), накладені арешти щодо всього нерухомого майна спадкодавця [PERSON] ( а.с. 115-119). Відповідно до ч.ч.1, 3, 4 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Зі змісту ст.357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Стаття 1297 ЦК України передбачає обов`язок спадкоємця звернутися до нотаріуса за видачою свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Позивач цей обов`язок виконала в повному обсязі, звернувшись до нотаріуса, однак, вказана дія не дозволила їй захистити свої законні права та інтереси. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судовому практику в справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З аналізу статей 13, 15, 16 Цивільного кодексу України слідує, що право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Частиною 2 статті 16 ЦК України передбачено перелік способів захисту цивільних прав, які мають універсальний характер та можуть застосовуватися до всіх чи більшості суб`єктивних прав. Разом з тим, законодавцем передбачено, що такий перелік не є вичерпним та надано право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина 3 статті 16). Особа, законне право або інтерес якої порушено, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту. Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання даної норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, який зводиться до права осіб цивільних правовідносин вільно розпоряджатися своїми матеріальними правами та процесуальними засобами їх здійснення, суд розглядає спір в межах заявлених позовних вимог. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Не може суд прийняти до уваги наполягання представника позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та ні чим об`єктивно не підтверджується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed