Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до ПАТ «Куряжський домобудівельний комплекс» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні та компенсації за час затримки розрахунку. В підтвердження своїх позовних вимог позивач посилається на те, що у період з 27 жовтня 2006 року по 14 лютого 2020 року він перебував у трудових відносинах з ПАТ «Куряжський домобудівельний комплекс» з оплатою праці згідно штатного розкладу, зазначене підтверджується записами у трудовій книжці. Під час перебування у трудових відносинах з відповідачем з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата за 6 місяців у розмірі 106558,50 грн. 14 лютого 2020 року [PERSON] було звільнено з посади Директора промислового комплексу ПАТ «Куряжський домобудівельний комплекс» за власним бажанням. 12.01.2020 зазначена сума виплачена [PERSON] . Відповідно довідки середньоденна заробітна плата (до виплати, за врахуванням ПДФО та військового збору) становить 435,59 грн. Таким чином, враховуючи кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні, а саме 227 робочих днів, сума належна до виплати позивачу, відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України становить 98901 грн. 63 коп. Позивач після уточнення просить суд, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 98901 грн. 63 коп. (дев`яносто вісім тисяч дев`ятсот одна грн. 63 коп.). Позивач [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, в поданій до суду заяві позов підтримав повністю, просив позов задовольнити. Розгляд справи просив проводити без фіксації технічними засобами та у його відсутність, що суд вважає за можливе. Представник відповідача ПАТ «Куряжський домобудівельний комплекс» в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, без фіксації технічними засобами та оскільки позивач 12.01.2021 отримав в повному обсязі суму заборгованості по заробітній платі у розмірі 106658,50 грн, просив зменшити суму відшкодування за час затримки розрахунку до 10000,00 грн. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовну заяву такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що у період з 27 жовтня 2006 року по 14 лютого 2020 року [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПАТ «Куряжський домобудівельний комплекс» з оплатою праці згідно штатного розкладу, зазначене підтверджується записами у трудовій книжці. Під час перебування у трудових відносинах з відповідачем з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата за 6 місяців у розмірі 106558,50 грн. 14 лютого 2020 року [PERSON] було звільнено з посади Директора промислового комплексу ПАТ «Куряжський домобудівельний комплекс» за власним бажанням. 12.01.2020 зазначена сума виплачена [PERSON] . Відповідно довідки середньоденна заробітна плата (до виплати, за врахуванням ПДФО та військового збору) становить 435,59 грн. Таким чином, враховуючи кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні, а саме 227 робочих днів, сума належна до виплати позивачу, відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України становить 98901 грн. 63 коп. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст. 98 КЗпП України оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява №38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 Закону України «Про оплату праці» суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому зарплати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам. З матеріалів справи вбачається, що відповідач допустив затримку у виплаті заробітної плати позивачу більш ніж на один місяць, а тому у нього в силу наведених норм закону виник обов`язок виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). За положеннями п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001 року, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Отже, компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати складає 98901,63 грн., суд погоджується з розрахунком складеним позивачем та приходить до висновку про те, що дана вимога підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, у відповідності до приписів ст. 141 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, а також те, що позивач на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути судові витрати з відповідача на рахунок держави. На підставі викладеного ст.ст. 98, 115, 233 КЗпП України, ст.43 Конституції України, ст.ст. 1, 21, 22, 34 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 1, 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати»,

Outcome: approved