Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON].), яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина [PERSON], звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON]) про визнання права користування жилим приміщенням. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 31 січня 2009 року перебувають з відповідачем у зареєстрованому шлюбі та мають сина - [PERSON], [INFO]. У травні 2009 року вона разом з малолітнім сином за згодою відповідача були вселені до квартири [ADDRESS], власником якої є відповідач, у якій і проживають на даний час. З часу вселення позивач разом з дитиною постійно проживали і користувалися, як члени сім'ї, житловим приміщенням. У зв'язку з погіршенням між сторонами стосунків, позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням зареєструвати їх з дитиною у вказаній квартирі, однак відповідач відмовлявся це робити. Тому вона просить суд визнати за нею та її дитиною право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, вважали їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідач та його представник у свою чергу заперечили проти позовних вимог, пославшись на розірвання шлюбу між сторонами за рішенням Дарницького суду м. Києва від 28 вересня 2012 року, а також вказав, що тільки власник житла встановлює межі користування його власністю та лише він визначає чи реєструвати сторонніх осіб у помешканні чи ні, відтак просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача, її представника, відповідача, його представника, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідачу на підставі свідоцтва про право власності належить двокімнатна квартира [ADDRESS]. 31 січня 2009 року між сторонами зареєстровано шлюб, а [INFO] року у них народився син - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про його народження. Також встановлено та не заперечувалось відповідачем під час розгляду справи, що у травні 2009 року позивач разом з малолітнім сином за згодою відповідача були вселені до вказаної квартири, у якій і проживають на даний час. З часу вселення позивач разом з дитиною постійно проживали і користувалися, як члени сім'ї власника, житловим приміщенням. Іншого зареєстрованого місця проживання ані позивач, ані її малолітня дитина не мають. Водночас, зі змісту позовної заяви вбачається, що як на підставу визнання за нею права користування спірною квартирою, позивач посилається на постійне проживання у ній разом з дитиною, невизнання відповідачем її права користування нею нарівні з власником цієї квартири та у зв'язку з чим відмовою їй у реєстрації у цьому помешканні. Відповідно до ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Зазначена норма кореспондується також зі ст. 156 Житлового кодексу України, за якої члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За своєю правовою природою право користування житлом за наведених правових норм є правом сервітутного типу і відноситься до особистих сервітутів. Особистий характер даного сервітуту полягає у тому, що він встановлюється в інтересах певної особи, яка має статус члена сім'ї власника житлового приміщення. Окрім того, за змістом наведених правових норм, які регулюють об'єм житлових прав члена сім'ї власника житлового приміщення слідує, що право члена сім'ї власника квартири користуватися цим житлом встановлюється нарівні з правами наданими його власнику. Оскільки судом встановлено та не заперечувалось відповідачем під час розгляду справи, що позивач разом з дитиною вселилася до спірної квартири як член сім'ї власника та за його згодою, проживають у ній з моменту вселення по даний час, іншого місця проживання не мають та враховуючи не визнання відповідачем їх права на користування цим житловим приміщенням нарівні з його власником, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Водночас суд не бере до уваги посилання відповідача на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 вересня 2012 року за яким шлюб між сторонами розірвано, оскільки вказане рішення суду не набрало законної сили у зв'язку з його переглядом на час розгляду даної справи у суді апеляційної інстанції. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Враховуючи викладене та

Outcome: approved