Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до [PERSON], третя особа служба у справах дітей Сєвєродонецької міської ради, з урахуванням уточнення позовних вимог, про зобовязання відповідача не чинити перешкод у виконанні рішення № 645 виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від 29.11.2016 року «Про визначення способів участі батька у вихованні малолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], 02.06.2013 р.н.», а саме спілкування та виховання дітей щотижня, у вівторок з 14 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв., у неділю з 10 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв. і в інші дні та часи за попередньою домовленістю з матірю, не порушуючи режиму дня дітей. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що між сторонами 26.08.2006 року було зареєстровано шлюб. Від шлюбу вони мають неповнолітніх дітей - [PERSON],[INFO] та [PERSON], [INFO] 10.10.2016 року рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області шлюб між ними розірваний. Після розірвання шлюбу їхні діти залишилися проживати разом з відповідачем, яка не дозволяє позивачу як батьку спілкуватися з дітьми та чине перешкоди його участі у вихованні дітей. 15.11.2016 року позивач звернувся до Служби у справах дітей Сєвєродонецької міської ради із заявою про призначення йому часу для спілкування та виховання дітей. Рішенням № 645 виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від 29 листопада 2016 року позивачу призначений час для спілкування та виховання його малолітніх дітей щотижня, у вівторок з 14 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв., у неділю з 10 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв. і в інші дні та часи за попередньою домовленістю з матірю, не порушуючи режиму дня дітей. Відповідач дане рішення ігнорує та чине перешкоди його участі у спілкуванні та вихованні дітей. З огляду на викладене позивач звернувся з даним позовом до суду. Сторони в судове засідання не зявилися, надали до суду заяви, в яких просили розглядати справу без їх участі. Відповідач та представник третьої особи в своїх заявах зазначили, що проти задоволення позовних вимог не заперечують. У звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що дана позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що згідно рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10.10.2016 року по справі №428/7754/16-ц шлюб, зареєстрований 26.08.2006 року Камянобрідським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції, актовий запис №131, між [PERSON] і [PERSON] (дошлюбне прізвище Тєряєва) [PERSON], розірвано. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії І-ЕД №278179, виданого 14.06.2013 року Камянобрідським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції, [PERSON] народилася 02.06.2013 року, батьками якої записані [PERSON] та [PERSON]. Згідно копії свідоцтва про народження серії 1-ЕД №085723, виданого 24.09.2007 року Камянобрідським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції, [PERSON] народилася 15.09.2007 року, батьками якої записані [PERSON] та [PERSON]. Рішенням виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради №645 від 29.11.2016 року, копія якого наявна в матеріалах справи, було визначено способи участі гр. [PERSON] у вихованні малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], а саме: призначити час для спілкування та виховання дітей щотижня, у вівторок з 14 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв., у неділю з 10 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв. та в інші дні та часи за попередньою домовленістю з матір'ю, не порушуючи режиму дня дітей. Попередити батьків про недопустимість налаштування дитини проти кожного з батьків. Вирішуючи спір по суті суд виходив з наступного. Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка була ратифікована Україною 27.02.1991 року та набрала чинності для України 27.09.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сімї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Згідно ч. 1-5 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Зі ст. 151 СК України вбачається, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ч. 2-3 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Частинами 1-4 ст. 159 СК України передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Аналізуючи викладене та приймаючи до уваги матеріали справи, вбачається, що позивач є батьком малолітній дітей [PERSON],[INFO] та [PERSON],[INFO] та має право, передбачене законодавством України, на виховання, піклування та спілкування з дітьми на рівні з матірю дітей. Суд звертає увагу на те, що відповідач визнала позовні вимоги у повному обсязі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У відповідності до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, у звязку із чим підлягають задоволенню.

Outcome: approved