Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до Кілійського районного суду Одеської області з позовом до Кілійської районної лікарні державної ветеринарної медицини про скасування наказу № 13 від 13.04.2011 року про звільнення. Під час розгляду справи в суді, [PERSON] уточнив свої позовні вимоги та просить суд: - скасувати наказ № 13 від 13.04.2011 року про звільнення [PERSON] з роботи та зобов'язати відповідача поновити його на попередній посаді, як незаконно звільненого; - стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, у період часу з 13.10.2012 року по 07.04.2014 року, в сумі 28730 гривень 68 копійок; - стягнути з відповідача на його користь компенсацію моральної шкоди в сумі 6000 гривень. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] пояснили наступне. Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від від 3 березня 2011 року [PERSON] поновлено на посаді завідуючого відділом незаразних хвороб тварин Кілійської районної лікарні державної ветеринарної медицини, на підставі чого наказом № 9 від 4 березня 2011 року його було прийнято на попередню посаду. З моменту відновлення [PERSON] на посаді адміністрація Кілійської районної лікарні державної ветеринарної медицини стала упереджено до нього ставитись, що виразилось у наступному: 1) направляючи позивача на виїзд у господарства району адміністрацією давались [PERSON] такі завдання, що неможливо було робити обідню перерву протягом 6-7 годин; 2) позивача не було забезпечено спецодягом та засобами індивідуального захисту; 3) позивача не було направлено для проходження медичного огляду; 4) з позивачем не було проведено вступний інструктаж та інструктаж на робочому місці з охорони праці; 5) не ознайомлено позивача з колективним договором; 6) не виконано рішення МСЕК про встановлення позивачу 2-ї групи інвалідності щодо умов праці. Пропрацювавши декілька днів у вказаних умовах, [PERSON] захворів та під час хвороби - 21 березня 2011 року звернувся до адміністратора, з заявою про розірвання трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, з 22.03.2011 року. 6 квітня 2011 року [PERSON], прийшов на територію лікарні, розписався у журналі виходів на роботу і звернувся до адміністрації з заявою про видачу йому трудової книжки та проведення розрахунку в зв'язку зі звільненням за 3 ст. 38 КЗпП України, однак йому було в цьому відмовлено, в зв'язку з чим він направив вказану заяву через установу зв'язку. В подальшому позивач дізнався, що наказами Кілійської районної лікарні державної ветеринарної медицини № 11 від 21 березня 2011 року та № 12 від 6 квітня 2011 року на нього були накладені дисциплінарні стягнення у вигляді доган, а наказом № 13 від 13.04.2011 року, його звільнено з посади за систематичне невиконання трудових обов'язків та прогули. Не погоджуючись із застосуванням дисциплінарних стягнень у вигляді доган, [PERSON] оскаржив ці накази і у подальшому, рішенням суду першої інстанції та рішенням суду апеляційної інстанції накази про застосування доган були скасовані. Наказ № 13 від 13.04.2011 року про звільнення [PERSON] із займаної посади позивач та його представник вважають незаконним, оскільки роботодавцем були порушені вимоги діючого трудового законодавства. Адміністрація, до застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення не витребувала від позивача письмових пояснень; застосувала до нього декілька підстав для звільнення; при обранні виду дисциплінарного стягнення не врахувала ступень важкості дисциплінарного проступку та завдану ним шкоду, обставини за яких було вчинено проступок та попередню роботу працівника. Крім того, [PERSON] не було запрошено на засідання профспілкового комітету та рішення про надання згоди про звільнення позивача з роботи було прийнято за його відсутності. Також позивач та його представник пояснили, що до попереднього поновлення на посаді, тобто з 07.04.2010 року, [PERSON] був призначений директором ТОВ «Південний-1», та працював на вказаній посаді до 12.10.2012 року - до звільнення у зв'язку з виходом на пенсію. У зв'язку з цим позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу саме з 13.10.2012 року. Протиправними діями відповідача, які виразились у незаконному звільнені, [PERSON] було завдано моральну шкоду, яка відобразилась у приниженні його честі, гідності та ділової репутації, а також у моральних хвилюваннях. Достатньою сумою компенсації завданої моральної шкоди [PERSON] вважає 6000 гривень. На підставі вищевикладеного [PERSON] та його представник [PERSON] просять суд задовольнити позов у повному обсязі. Представники відповідача Байрактар Дмитро Іванович та Дімов Дмитро Никодимович позов [PERSON] не визнали у повному обсязі та пояснили наступне. З моменту відновлення судом на посаді, [PERSON] почав ухилятися від виконання своїх посадових обов'язків та не виконував поставлені перед ним керівництвом завдання, а також неодноразово не з'являвся на робочому місці без жодного обґрунтування. Наказами Кілійської районної лікарні державної ветеринарної медицини № 11 від 21 березня 2011 року та № 12 від 6 квітня 2011 року на [PERSON] були накладені дисциплінарні стягнення у вигляді доган. 25 березня 2011 року керівництвом ветлікарні поштою було отримано заяву [PERSON] від 21.03.2011 року, згідно з якою позивач просив з 22.03.2011 року розірвати укладений з ним трудовий договір на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. У задоволенні вказаної заяви позивачу було відмовлено листом від 25.03.2011 року, який [PERSON] отримав особисто 29.03.2011 року. 06.04.2011 року, о 08.00 годині [PERSON] з'явився на роботі, про що розписався у відповідному журналі реєстрації працівників лікарні, надав до адміністрації листок непрацездатності, після чого з робочого місця зник. В подальшому факт відсутності [PERSON] на робочому місці у період 7, 8, 11 та 12 квітня 2011 року було зафіксовано актами, складеними по Кілійській районній лікарні державної ветеринарної медицини про що 12 квітня 2011 року в.о. начальника лікарні Бушулян В.О. було складено доповідну записку на ім'я начальника управління ветеринарної медицини Кілійському районі Дімова Д.М. 07.04.2011 року в.о. начальника лікарні Бушулян В.О. позивачу поштою було направлено наказ № 12 про накладання догани та запрошення на засідання профкому від 07.04.2011 року. У запрошенні було зазначено, що позивач викликається 12.04.2011 року о 15.00 годині на засідання профкому, для надання письмових пояснень по факту порушення трудової дисципліни та розгляду питання про надання згоди про його звільнення. У запрошенні також було зазначено, що у разі відсутності на засіданні, воно буде перенесено на 10.00 годину 13.04.2011 року. На засідання профспілкового комітету 12.04.2011 року та 13.04.2011 року [PERSON] не з'явився, у зв'язку з чим питання про надання згоди на його звільнення було прийнято за відсутності позивача та без отримання від нього письмових пояснень. 13.04.2011 року Кілійською районною лікарнею ветеринарної медицини винесено наказ № 13 про звільнення [PERSON] з посади завідуючого відділом незаразних хвороб тварин, у зв'язку з систематичним невиконанням посадових обов'язків та за прогули з 07.04.2011 року по 13.04.2011 року. На підставі вищевикладеного, представники відповідача просять суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Як зазначено у ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як зазначено у ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані письмові докази та розглянувши справу у межах заявлених позовних вимог, суд достовірно встановив такі факти та відповідні їм правовідносини: Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 03.03.2011 року [PERSON] поновлено на роботі завідуючим відділом незаразних хвороб тварин Кілійської районної лікарні державної ветеринарної медицини /а.с. 59-61/. На виконання рішення суду, наказом № 9 від 4 березня 2011 року [PERSON] поновлено на посаді завідуючого відділу незаразних хвороб тварин Кілійської районної лікарні державної ветеринарної медицини про що у вкладці в трудовій книжці позивача зроблено відповідний запис за № 18 /а.с. 20-22/. З 10.03.2011 року по 15.03.2011 року та з 23.03.2011 року по 05.04.2011 року [PERSON] перебував на амбулаторному лікуванні у Кілійський районній поліклініці, що підтверджується відповідними листами непрацездатності /а.с. 100-101/. 25 березня 2011 року керівництвом ветлікарні поштою, за вх. № 168, отримано заяву [PERSON] від 21.03.2011 року, згідно з якою позивач просив з 22.03.2011 року розірвати укладений з ним трудовий договір на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України /а.с. 97/. Листом № 181 від 25.03.2011 року, за підписом т.в.о. начальника райветлікарні, [PERSON] відмовлено у задоволенні заяви про розірвання з ним трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Вказаного листа, 29.03.2011 року [PERSON] отримав поштою особисто, що підтверджується повідомленням про отримання поштового відправлення /а.с. 103/. 06.04.2011 року, о 08.00 годині [PERSON] став до роботи, про що розписався у відповідному журналі реєстрації працівників лікарні /а.с. 106/. Актом, складеним 6 квітня 2011 року зафіксовано факт відсутності завідуючого відділом незаразних хвороб [PERSON] на робочому місці з ранку до 17 години, без попередження керівництва про причини відсутності /а.с. 75/. Факт відсутності [PERSON] на робочому місці 7, 8, 11 та 12 квітня 2011 року зафіксовано актами, складеними по Кілійській районній лікарні державної ветеринарної медицини, про що 8 та 12 квітня 2011 року в.о. начальника лікарні Бушулян В.О. було складені доповідні записку на ім'я начальника управління ветеринарної медицини в Кілійському районі Дімова Д.М. /а.с. 76-82/. 07.04.2011 року в.о. начальника лікарні Бушулян В.О. позивачу поштою направлено супровідний лист з наказом № 12 про накладання догани та запрошенням на засідання профкому від 07.04.2011 року підписане секретарем профкому Парфьоновою О.Г. У запрошенні зазначено, що позивач викликається 12.04.2011 року о 15.00 годині на засідання профкому, з питання його звільнення у зв'язку з порушенням трудової дисципліни та обов'язкового надання пояснень з приводу відсутності на роботі. У запрошенні також було зазначено, що у разі відсутності позивача на засіданні, воно буде перенесено на 10.00 годину 13.04.2011 року. Вказаний супровідний лист та запрошення [PERSON] 11.04.2011 року отримав поштою, особисто. Даний факт підтверджується записом № 285 від 07.04.2011 року, зробленим у журналі реєстрації вихідної кореспонденції та повідомленням про отримання поштового відправлення /а.с. 217, 223/. На засідання профспілкового комітету 12.04.2011 року та 13.04.2011 року [PERSON] не з'явився, у зв'язку з чим питання про надання згоди на його звільнення було прийнято за відсутності позивача та без отримання від нього письмових пояснень. Вказане підтверджується протоколами загальних зборів профкому ветеринарної служби № 3 від 12.04.2011 року та № 4 від 13.04.2011 року, а також актами від 12 та 13 квітня 2011 року /а.с. 219-220/. Наказом Кілійської районної лікарні державної ветеринарної медицини № 13 від 13.04.2011 року звільнено завідуючого відділом незаразних хвороб Кілійської рай лікарні ветеринарної медицини [PERSON] з 13.04.2011 року, згідно п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України /а.с. 3/. Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 19.01.2012 року позов [PERSON] до Кілійської районної лікарні державної ветеринарної медицини про оскарження дисциплінарних стягнень та зобов'язання провести звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України задоволено частково. Скасовано наказ Кілійської районної лікарні державної ветеринарної медицини № 11 від 21 березня 2011 року про застосування до завідуючого відділу незаразних хвороб [PERSON] дисциплінарного стягнення у вигляді догани. В іншій частині позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю /а.с. 26-31/. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 12.06.2012 року апеляційна скарга [PERSON] задоволена частково. Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 19.01.2012 року в частині відмови в задоволенні позову про скасування наказу № 12 від 06.04.2011 року про оголошення догани скасовано, ухвалено нове. Позов [PERSON] задоволено частково. Скасовано наказ № 12 від 06.04.2011 року Кілійської районної лікарні державної ветеринарної медицини про оголошення догани завідуючому відділом незаразних хвороб [PERSON], в решті рішення залишено без змін /а.с. 32-34/. Суд не приймає до уваги доводи позивача та його представника про те, що [PERSON] з 22.03.2011 року вважав себе звільненим з займаної посади на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, на підставі поданої ним 21.03.2011 року заяви, 06.04.2011 року до виконання посадових обов'язків не приступав і відповідно прогулу не здійснював, оскільки вони спростовуються безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами: - листом № 181 від 25.03.2011 року за підписом т.в.о. начальника райветлікарні, яким у задоволенні заяви про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України позивачу відмовлено і, який [PERSON] отримав по пошті 29.03.2011 року та повідомленням про вручення поштового відправлення; - підписом [PERSON] у журналі реєстрації працівників лікарні, зробленим ним 06.04.2011 року о 08.00 годині; - актами, складеними по Кілійській районній лікарні державної ветеринарної медицини та доповідними записками на ім'я начальника управління ветеринарної медицини в Кілійському районі Дімова Д.М.; - рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 19.01.2012 року та рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 12.06.2012 року, в яких зазначено, що [PERSON] було відомо про відмову у задоволенні його заяви, а також встановлений факт його виходу на роботу 06.04.2011 року та факт відсутності на робочому місці до 12.04.2011 року. Не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і твердження позивача та його представника про те, що під час вирішення питання про звільнення [PERSON] з роботи, адміністрацією Кілійської районної лікарні державної ветеринарної медицини були порушені вимоги ст. 43, 149 КЗпП України, оскільки вони спростовуються: - супровідним листом та запрошенням від 07.04.2011 року на засідання профспілкового комітету, яке повинно відбутись 12.04.2011 року о 15.00 годині, з питання його звільнення у зв'язку з порушенням трудової дисципліни та обов'язкового надання пояснень з приводу відсутності на роботі та зазначенням, що у разі відсутності позивача на засіданні, його буде перенесено на 10.00 годину 13.04.2011 року; записом у журналі реєстрації вихідної кореспонденції № 285 від 07.04.2011 року та повідомленням про отримання 11.04.2011 року [PERSON] поштового відправлення; - протоколами загальних зборів профкому ветеринарної служби № 3 від 12.04.2011 року та № 4 від 13.04.2011 року, а також актами від 12 та 13 квітня 2011 року про неявку [PERSON] на засідання профкому; - рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 19.01.2012 року, яким скасовано наказ Кілійської районної лікарні державної ветеринарної медицини № 11 від 21 березня 2011 року про застосування до завідуючого відділу незаразних хвороб [PERSON] дисциплінарного стягнення у вигляді догани за систематичне невиконання ним посадових обов'язків. Вказане рішення тягне за собою виключення з наказу № 13 від 13.04.2011 року підставу звільнення передбачену п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а саме: систематичне не виконання обов'язків покладених правилами трудового договору та внутрішнього розпорядку. У відповідності до п. 3 та п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку: систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення; прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. У частині 1 та 3 ст. 43 КЗпП України зазначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Згідно зі ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Як зазначено у ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Згідно з п. 22 та п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У ч. 1 ст. 235 КЗпП України зазначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. На підставі досліджених в судовому засіданні та приведених вище доказів, суд вважає достовірно встановленим, що завідуючий відділом незаразних хвороб Кілійській районній лікарні державної ветеринарної медицини [PERSON] був без поважних причин відсутній на робочому місці 7, 8, 11 та 12 квітня 2011 року, тобто здійснив прогул. Також суд приходить до висновку, що 13.04.2011 року, виносячи наказ № 13, про звільнення [PERSON] з посади завідуючого відділом незаразних хвороб Кілійської районної лікарні державної ветеринарної медицини, адміністрація ветлікарні діяла у межах своїх повноважень та у відповідності до вимог КЗпП України. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] в частині скасування наказу № 13 від 13.04.2011 року про звільнення, та поновлення позивача на посаді, задоволенню не підлягає. Згідно з ч. 2 ст. ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 5 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10-1389/0/4-12 від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм трудового права», захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин, які мають значення для правильного вирішення спору (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Ураховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи, висновок суду про стягнення грошового еквівалента моральної шкоди є правильним. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових прав, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Оскільки суд прийшо в до висновку про необгрунтованість вимог [PERSON] в частині скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, позов в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 28730 гривень 68 копійок і 6000 гривень моральної шкоди також задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed