Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] та [PERSON] про втрату права користування житловим приміщенням в квартирі №95 житлового будинку №17 по вул. Хіміків м.Івано-Франківська. Ухвалою суду від 02.06.2015р. до участі у справі залучено третьою особою що не заявляє самостійних вимог виконком Івано-Франківської міської ради. Під час розгляду справи позовну вимогу до [PERSON] залишено без розгляду, в звязку з добровільним зняттям з реєстрації. Позивач просив позов задовольнити з підстав зазначених в позові. Відповідач [PERSON], третя особа в судове засідання не прибули і про причину своєї неявки суд не повідомили, хоча про день, час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку. З письмової згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Суд заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач є основним квартиронаймачем квартири №95 житлового будинку №17 по вул. Хіміків м.Івано-Франківська з 27.03.1998 року, на підставі виданого ордеру від 23.12.1997 року (а.с.5). В даній квартирі з 27.03.1998 року також була зареєстрована дружинна позивача [PERSON], шлюб з якою розірвано 16.07.2003 року (а.с.8). [PERSON] [INFO] (син позивача) був зареєстрований 24.12.1985 р. за місцем проживання в даній квартирі (а.с.4). Однак, відповідач після розірвання шлюбу мід подружжям, виїхав з матірю з даної квартири і більше в ній не проживав (більше 12 років). Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт не проживання відповідача за місцем реєстрації з 2003 року. Отже право на користування було набуто відповідачем за дозволу та згоди основного квартиронаймача житла, в подальшому таке право на проживання втрачено, а встановлення факту не проживання відповідача більше 12 років по місцю реєстрації, підтверджено належними доказами (а.с.3). Оскільки з обставин справи вбачається, що питання визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням стосується повнолітнього члена сімї основного квартиронаймача житлового приміщення, тому спір підлягає вирішенню відповідно до статті 405 ЦК. Члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Для регулювання відносин між власником житла та членами його сімї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому, хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі ст..3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сімї власника помешкання на користування ним, чинним є правило ч.1 ст.405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сімї. Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сімї права користування помешканням. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК). Такі ж права є і у основного квартиронаймача. При розгляді цивільної справи за даним позовом предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 383, 386 ЦК України, ст..71, 72 ЖК,

Outcome: approved