Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним вище позовом, у якому свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 26.10.2016 року він надав в борг [PERSON] грошові кошти в сумі 100 000 грн., які останній зобов'язався повернути в строк - за першою вимогою. 15.05.2017 року позивачем була направлена відповідачу вимога про повернення суми боргу в строк до 15.06.2017 року. Листом від 14.06.2017 року [PERSON] повідомив про неможливість повернення коштів у встановлений строк. Просив суд стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 26.10.2016 року у розмірі 100 000 грн., та понесені судові витрати. Позивач в судове засідання не з'явився, надав повноваження представнику. Представник позивача в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Надала згоду на заочний розгляд справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. За таких обставин, враховуючи згоду представника позивача на слухання справи у відсутність відповідача, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів в порядку ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та порядку, що встановлені договором. Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. У відповідності до частини першої та третьої ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передавання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківські рахунки. Так, із матеріалів справи вбачається, що відповідно до письмової розписки від 26.10.2016 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 100 000 грн., які останній зобов'язався повернути в строк - за першою вимогою. Відповідно до частини першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінювалися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною( сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. (правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові №6-50цс 16 від 24.02.2016 року). Відповідно до ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже, дослідивши боргову розписку про отримання в борг грошових коштів, яка видавалася відповідачу (боржнику) - позивачу (позикодавцю), суд приходить до висновку, що між сторонами укладений письмовий договір позики, який в силу його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошових сум позичальнику, тому невиконання відповідачем грошових зобов'язань у встановлені строки, свідчить про порушення ними права позивача, яке підлягає судовому захисту. 15.05.2017 року позивачем була направлена відповідачу вимога про повернення суми боргу в строк до 15.06.2017 року. Листом від 14.06.2017 року [PERSON] повідомив [PERSON] про неможливість повернення коштів у встановлений строк. З огляду на викладене вище з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню грошові кошти в розмірі 100 000 грн. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати, а саме сплачений судовий збір в розмірі 640,00 грн., та в дохід держави суму недоплаченого позивачем судового збору у розмірі 360,00 грн (1000-640,00). На підставі викладеного, ст.ст. 553, 625, 1046 -1050 ЦК України,

Outcome: approved