Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позивач позовні вимоги мотивує тим, що 08 вересня 1999 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, який рішенням суду від 13 червня 2016 року було розірвано. За час шлюбу вони збудували житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який рішенням суду від 08.08.2018 року було поділено між ними у рівних частках. Окрім цього, подружжя 16.12.2010 року набуло у власність земельну ділянку у [ADDRESS] площею 0,10 га, на якій у 2011 році було зведено магазин для ведення роздрібної торгівлі площею 26,9 кв.м. Право власності на земельну ділянку та магазин зареєстровані за відповідачем, оскільки раніше подружжям було прийнято рішення, що саме [PERSON] буде займатися підприємницькою діяльністю у магазині та зареєструвалась фізичною особою-підприємцем. На даний час відповідач надалі займається підприємницькою діяльністю та використовує майно, яке було набуте подружжям за час шлюбу та не розподілене після розірвання шлюбу, а саме земельну ділянку, тому просить визнати за ним право власності на 1/2 частини земельної ділянки для комерційної діяльності (будівництво та обслуговування кафе-магазину) площею 0,10 га кадастровий номер 0721881303:03:001:0092 за адресою: [ADDRESS] . Відповідачем [PERSON] було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, оскільки земельна ділянка була набута нею в порядку приватизації, отже є особистою власністю її, а не спільним майном подружжя. Крім того, рішенням суду мала архітектурна форма (торгівельний павільйон, магазин), яка знаходиться на спірній земельній ділянці, уже поділено між колишнім подружжям, позивачу присуджено грошову компенсацію за належну йому 1/2 частини магазину, так як він не підлягає поділу в натурі, отже і земельна ділянка поділу між ними не підлягає (а.с. 17-18). Позивачем надано відповідь на відзив, відповідно до якої вказує, що земельна ділянка була набута подружжям спільними зусиллями саме для комерційної діяльності (для будівництва і обслуговування кафе-магазину), рішенням виконавчого комітету Грем`яченської сільської ради № 19 від 31.03.2011 року відповідачу дозволено здійснювати будівництво стаціонарної малої будівельної форми для провадження торгівельної діяльності та вказаній земельній ділянці. Таким чином, оскільки на вказаній земельній ділянці спільними зусиллями подружжя було споруджено спірну малу архітектурну форму - магазин, який є спільною сумісною власністю подружжя, отже в разі його поділу земельна ділянка також підлягає поділу між подружжям. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав з підстав, наведених у позовній заяві, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву, в судовому засіданні суду показав, що земельна ділянка виділялась особисто [PERSON] . Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши представлені письмові докази, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.09.1999 року, який було розірвано рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 13.06.2016 року (а.с. 7). Як вбачається із Державного акту на право власності на земельну ділянку від 16.12.2010 року [PERSON] виділено земельну ділянку площею 0,10 га для комерційної діяльності (для будівництва та обслуговування кафе-магазину) (а.с. 5). Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач [PERSON] вказував, що спірна земельна ділянка була набута за час перебування сторін у шлюбі спільними зусиллями, просто зареєстрована за відповідачем, а тому є їхньою спільною сумісною власністю подружжя. Заперечуючи проти позовних вимог, [PERSON] вказувала, що земельну ділянку виділили їй особисто в порядку приватизації. Судом встановлено, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 08.09.1999 року, який було розірвано рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 13.06.2016 року, тобто земельна ділянка набута відповідачем за час перебування сторін у шлюбі - державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 16.12.2010 року (а.с. 5). Відповідно до статті 61 СК України в редакції, чинній станом на 16 грудня 2010 року, не належать до об`єктів права спільної сумісної власності приватизовані одним із подружжя земельні ділянки. Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі№ 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18). Таким чином, оскільки земельна ділянка була набута відповідачем [PERSON] 16 грудня 2010 року, тому є особистою власністю відповідача. Щодо тверджень позивача про те, що йому належить 1/2 частини земельної ділянки, так як йому було виділено у власність 1/2 частини малої архітектурної форми, що на спірній земельній ділянці розташована, то вони до уваги також взяті бути не можуть, оскільки відповідно до рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 17.01.2020 року, зміненого постановою Волинського апеляційного суду від 14.05.2020 року позивачу [PERSON] виділено зі спільної сумісної власності подружжя 1/2 частини малої архітектурної форми для провадження торговельної діяльності (торгівельного павільйону) по [ADDRESS] та стягнуто з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за вказану частку майна. Таким чином, позивач набув право не на 1/2 частини малої архітектурної споруди, а на кошти в розмірі 120 040 грн. (вартість 1/2 частки). На думку суду, позивач помилково трактує правову позицію Верховного Суду щодо переходу у спільну сумісну власність подружжя земельної ділянки отриманої особисто одним із подружжя при визначенні частки подружжя у будівлі, яка розташована на цій земельній ділянці. Верховним Судом зазначено, що при визнанні права власності на частку в спільній сумісній власності будинку може бути виділена з земельної ділянки, яка є особистою власністю одного з подружжя, частина яка необхідна для обслуговування виділеної частки будинку чи споруди. В даному випадку позивачем не надано будь-яких доказів розміру та конфігурації частини земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування частки малої архітектурної споруди, тому що позивач не набув її, оскільки згідно ж з його позовною вимогою йому була визначена грошова компенсація. Таким чином, суд вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, отже в позов до задоволення не підлягає. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed