Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Юрівської сільської ради Білогірського району Хмельницької області про визнання за ним права користування та повернення йому земельної ділянки площею 1,0 га, яка була надана йому рішенням сесії Юрівської сільської ради Білогірського району Хмельницької області від 04 серпня 2008 року. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням сесії Юрівської сільської ради Хмельницької області від 04 серпня 2008 року йому було виділено в користування земельну ділянку площею 1,0 га та надано дозвіл на оформлення матеріалів по передачі у власність цієї земельної ділянки, однак на даний час йому стало відомо, що вказану земельну ділянку передано іншій особі, а тому з цих підстав просив захистити його права як землекористувача, визнати за ним право користування земельною ділянкою та зобов'язати Юрівську сільську раду Білогірського району Хмельницької області повернути йому земельну ділянку площею 1,0 га. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю та пояснив, що Юрівська сільська рада Білогірського району Хмельницької області в порушення вимог земельного законодавства надала земельну ділянку площею 1,0 га громадянину [PERSON], хоча вказана земельна ділянка із серпня 2008 року перебувала в його, позивача, користуванні, на протязі 2008-2013 років ним на площі близько 0,40 га здійснювався посів зернових культур, а на іншій площі близько 0,60 га росли багаторічні рослини, випасалась власна худоба. Крім того, пояснив, що договір оренди вказаної земельної ділянки із сільською радою він не укладав, земельний податок не сплачував, а правовстановлюючі документи на земельну ділянку не виготовив по причині відсутності на той час необхідних коштів. Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні вимоги свого довірителя підтримав, просив позов задовольнити. Представник відповідача - голова Юрівської сільської ради Білогірського району Хмельницької області Начичко О.В. в судовому засіданні позовних вимог не визнав, пояснив, що спірна земельна ділянка перебувала в користуванні [PERSON] (батька третьої особи [PERSON].) ще з 1996 року, будь-яких підтверджуючих документів, окрім рішення сесії про надання дозволу на виготовлення технічної документації, позивач не мав і не має на даний час, а тому не мав права в 2008 році приступати до обробітку цієї землі, при цьому з оформленням технічної документації зволікав протягом 5 років і право на виготовлення технічної документації на спірну земельну ділянку рішенням сесії було надано синові померлого землекористувача [PERSON] - [PERSON], який належним чином звернувся до сільської ради та оформив право власності на вказану земельну ділянку. Однак, пояснив, що за бажанням та відповідною заявою позивача, останньому в межах та з дотриманням чинного земельного законодавства буде надана рівноцінна земельна ділянка. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та безпідставними, оскільки спірну земельну ділянку, яка перебувала в користуванні його батька з 1996 року до дня його смерті [INFO], офіційно ніхто не вилучав, будь-яких рішень органу місцевого самоврядування з цього приводу не було, про що свідчать записи погосподарських книг за 1996 - 2009 роки. Вважає, що в 2008 році сільська рада перевищила свої повноваження та порушила земельне законодавство, оскільки, не вилучивши належним чином в його батька земельну ділянку, надала згоду на виготовлення технічної документації на спірну земельну ділянку позивачу [PERSON], що й стало причиною виникнення даного земельного спору. Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, третю особу, свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а у відповідності до ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі і доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу вищезазначених положень цивільно-процесуального законодавства, суд позбавлений можливості в збиранні доказів з власної ініціативи, а розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. З досліджених в судовому засіданні оригіналів погосподарських книг за 1996-2000 роки, 2001-2005 роки та 2006-2010 роки вбачається, що в користуванні батька третьої особи [PERSON] - [PERSON], який проживав в [ADDRESS] та помер [INFO], перебувала земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства загальною площею 1,75 га, з яких 1,0 га є спірною земельною ділянкою, право на яку просить визнати позивач (а.с. 56-65, 67, 83). Із погосподарської книги за 2011 - 2015 роки та довідки Юрівської сільської ради Білогірського району від 17 грудня 2013 року № 857 слідує, що в користуванні позивача [PERSON], який проживає в [ADDRESS], перебуває земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,65 га (а.с. 12, 35-38). На підставі рішення чотирнадцятої сесії Юрівської сільської ради Хмельницької області від 04 серпня 2008 року «Про надання дозволу на оформлення матеріалів по передачі у власність земельних ділянок» згідно поданої заяви від 13 травня 2008 року позивачу [PERSON] надано дозвіл на оформлення матеріалів по передачі у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1 га і запропоновано після оформлення матеріали по передачі у власність земельної ділянки представити до сесії сільської ради для прийняття відповідного рішення (а.с. 30-32). Згідно ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України (далі по тексту - ЗК України) набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. У відповідності до ч. 3 ст. 125 ЗК України в редакції, яка діяла на день прийняття рішення чотирнадцятою сесією Юрівської сільської ради Хмельницької області від 04 серпня 2008 року, приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. За змістом ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] (голова сільської ради в 2008 році), [PERSON] (сусідка позивача) та [PERSON] (мати позивача) кожен окремо в судовому засіданні показали, що на протязі 2008-2013 років позивач [PERSON] на меншій частині спірної земельної ділянки здійснював посів пшениці, а на іншій більшій частині - вирощував багаторічні рослини для власної худоби, що не заперечується та узгоджується з поясненнями представника відповідача - Начичка О.В., однак в силу ч. 2 ст. 59 ЦПК України показання свідків в даному випадку не можуть підміняти документів, що посвідчують речові права, відмінні від права власності, зокрема право користування землею (право постійного користування земельною ділянкою, право оренди земельної ділянки тощо). При цьому, підтверджуючими документами можуть бути державний акт на право постійного землекористування, довідки про реєстрацію договору тимчасового або орендного землекористування, витяги із земельно-шнурових чи погосподарських книг органу місцевого самоврядування. Позивач [PERSON] із Юрівською сільською радою Білогірського району договору оренди спірної земельної ділянки не укладав, право власності на земельну ділянку належним чином не оформив, земельний податок чи орендну плату не сплачував, записи в погосподарських книгах про наявність в його користуванні цієї земельної ділянки відсутні, що підтверджено в судовому засіданні самим позивачем та записами погосподарської книги за 2011 - 2015 роки. Разом з тим, на підставі рішення двадцять п'ятої сесії Юрівської сільської ради Білогірського району Хмельницької області від 28 жовтня 2013 року № 7 «Про надання дозволу щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)» третій особі [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації на встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення особистого селянського господарства площею 1,20 га в с.Шуньки Білогірського району Хмельницької області (а.с. 71-72). [PERSON] виготовив технічну документацію на земельну ділянку, право користування на яку за собою просить визнати позивач [PERSON], та отримав відповідне свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 21 січня 2014 року САК № 520260, а саме на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 1,3134 га, яка знаходиться в с.Шуньки Білогірського району Хмельницької області (а.с. 70-74). На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 січня 2014 року САК № 520260 проведено державну реєстрацію права [PERSON] на земельну ділянку та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 січня 2014 року ЕАР № 699646 (а.с. 75). За змістом ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності із положеннями ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Згідно ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Частиною 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав, а тому, в силу положень цієї норми, єдиною умовою скасування державної реєстрації права власності, обтяження та іншого речового права є рішення суду, яке набрало законної сили. Суд бере до уваги той факт, що третя особа [PERSON] право власності на земельну ділянку набув на підставах, що не заборонені законом, а позивач [PERSON] з вимогою про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та рішення про державну реєстрацію прав [PERSON] на земельну ділянку до суду не звертався, позовних вимог в цій частині не змінював та не збільшував, що також є однією із підстав для відмови в задоволенні позовних вимог. Враховуючи, що суд, розглядаючи справу в порядку позовного провадження, позбавлений з власної ініціативи збирати докази і на виконання вимог ч. 4 ст. 10, ч. 1 ст. 31 ЦПК України сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та процесуальним правам сторін, а також те, що позивач в супереч вимогам ч. 1 ст. 60 ЦПК України не надав суду доказів на підтвердження тих обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання за ним права користування земельною ділянкою та зобов'язання відповідача повернути йому земельну ділянку площею 1,0 га задоволенню не підлягають. У відповідності до ст. 88 ЦПК України судові витрати з відповідача на користь позивача стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed