Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-23 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про вселення, усунення перешкод в користуванні квартирою та стягнення моральної шкоди, мотивуючи тим, що відповідачі з серпня 2014 року не впускають його до власної квартири, перешкоджають користуватися квартирою, яка є його власністю, про що свідчать неодноразові звернення до правоохоронних органів та їхні відповіді. У звязку з цим він змушений жити у знайомих, а інколи навіть ночувати на вулиці чи на вокзалі. У звязку з такими неправомірними діями відповідачів йому завдано моральної шкоди. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з мотивів викладених в позовній заяві. Просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що в 2014 році позивач був вселений в квартиру, переночував одну ніч і більше не повертався. На даний час позивач може вільно зайти в квартиру, однак ночувати йому немає де, оскільки всі кімнати зайняті, позивач не вказав в яку кімнату його слід вселити. Крім того, позивач не сплачує за комунальні послуги, не утримує квартиру в належному стані. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що в 2014 році позивач був вселений в квартиру, переночував одну ніч і більше не повертався. На даний час позивач може вільно зайти в квартиру, ніяких перешкод відповідачка йому не чинить, однак місця в квартирі немає для позивача, всі кімнати зайняті, в одній із кімнат, де раніше проживав позивач, проживає сама відповідачка з дитиною, тому позивач не може бути вселений у квартиру. Позивач вів себе неадекватно, бив відповідачку та її матір. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що він проживає в квартирі № 2 на вул. Марійки Підгірянки 16, однак там не зареєстрований. Позивач проживає у своєї співмешканки, він забезпечений місцем проживання. В квартирі проживають також дружина відповідача та його діти і онук. Позивач зайти в квартиру може, однак ночувати відповідач йому не дозволяє в квартирі, бо немає місця, всі кімнати зайняті. В одній із кімнат проживає відповідачка [PERSON] з дитиною. Останній раз позивач приходив в квартиру 3-4 місяці назад та ночував на кухні на розкладушці, куди він подівся зранку відповідачу не відомо. Відповідачка [PERSON] в судові засідання не зявлялась, зі слів відповідачки [PERSON] вона перебуває на відпочинку. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, всебічно, повно та обєктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно із свідоцтвом про розірвання шлюбу від 25.09.1996 року серії І-НМ № 020289 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що зроблено відповідний актовий запис № 822. Відповідно до свідоцтва про право власності виданого Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду від 17.11.2009 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира № 2 в будинку № 16 на вул. Марійки Підгірянки в м. Івано-Франківську. Квартира двохкімнатна, загальною площею 41,30 м.кв., житловою площею 27,6 м.кв. (а.с.11, 13-14). Як вбачається із витягу про державну реєстрацію права власності, кожному належить по 1/6 частині квартири (а.с.12). Отже, позивач є співвласником квартири № 2 в будинку № 16 на вул. Марійки Підгірянки в м. Івано-Франківську. Відповідно до ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Стаття 382 ЦК України визначає, що квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Згідно зі ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Також в ст. 9 ЖК УРСР зазначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Позивач стверджує, що відповідачі чинять йому перешкоди в користуванні квартирою та неправомірно виселили його з квартири в серпні 2014 року. Такі слова позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Зокрема, відповідач [PERSON], який не зареєстрований та не є співвласником спірної квартири, в судовому засіданні визнав, що не дозволяє ночувати в квартирі позивачу, який є співвласником квартири. Рішенням суду від 06 березня 2014 року вже було захищено права позивача на проживання та вільне користування квартирою № 2 в будинку № 16 на вул. Марійки Підгірянки в м. Івано-Франківську. Позивача було вселено в квартиру та зобовязано [PERSON] не чинити йому перешкод в користуванні квартирою (а.с.52-54). Рішення суду було звернуто до примусового виконання, що підтверджується копіями матеріалів виконавчого провадження, яке витребувано судом. Позивача було вселено в квартиру 24 квітня 2014 року, однак 13 червня 2014 року позивач звернувся із заявою про відновлення виконавчого провадження, 16 червня 2014 року на [PERSON] накладено штраф за повторне невиконання рішення суду, та 31 липня 2014 року позивача було повторно вселено у квартиру. Як пояснив позивач та підтвердили відповідачі, позивач переночував одну ніч у квартирі № 2 в будинку № 16 на вул. Марійки Підгірянки в м. Івано-Франківську. Після цього позивача не пускають ночувати та проживати у квартирі співвласником якої він є. Позивач з даного приводу звертався до правоохоронних органів, що підтверджується копіями звернень та копіями відповідей. Також 28 серпня 2014 року за ухвалою слідчого суду відомості по заяві позивача були внесені до ЄРДР (а.с.39). 06 вересня 2014 року позивача повідомлено про початок досудового розслідування, що підтверджується копією повідомлення. Отже, вимоги позивача в частині вселення та зобовязання [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON], не чинити перешкод в користуванні квартирою № 2 в будинку № 16 на вулиці Марійки Підгірянки в м. Івано-Франківську та надати ключі від вхідних дверей підлягають до задоволення. Що стосується вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до положень вказаної статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. Право на компенсацію моральної шкоди передбачається ст. 23 ЦК, яка надає приблизний перелік проявів моральної шкоди. За змістом ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. 3 постанови від 31 березня 1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 5 наведеної вище постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Позивачем не доведено факту заподіяння йому моральних страждань. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди є не обґрунтованими та не підлягають. Що стосується заяви відповідачки [PERSON] про застосування строку позовної давності, то суд вважає, що позивачем строк позовної давності не пропущено, оскільки він вказує в позовній заяві та в своїх поясненнях, що відповідачі чинять йому перешкоди та вигнали його з квартири в серпня 2014 року, саме з цього часу позивач просить захистити та поновити його порушене право. Згідно із ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивача звільнено від сплати судового збору бо він є інвалідом, що підтверджується копією довідки (а.с.6). Тому з відповідачів слід стягнути 487 грн. 20 коп. судового збору за дві позовні вимоги немайнового характеру, в дохід держави. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 23, 379, 382, 383, 391, 1167 Цивільного кодексу України, ст. ст. 9, 155 Житлового кодексу, ст. 10, 60, 61, 88 ЦПК України,

Outcome: partial