Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» (далі ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 30.10.2017 він припинив трудові відносини з відповідачем на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. При звільненні йому не виплатили заробітну плату, внаслідок чого утворилась заборгованість у сумі 19 343, 89 грн. На виконання судового наказу від 04.12.2017 № 428/12989/17 заборгованість із заробітної плати була виплачена в повному обсязі 27.04.2018. Просив суд стягнути з ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.10.2017 по 27.04.2018 у сумі 20 860, 80 грн. 27.03.2019 позивачем до суду подане клопотання про поновлення строку звернення до суду, в обґрунтування якого позивачем зазначено, що ним було пропущено строк звернення до суду з підстав тяжкої та довготривалої хвороби його матері, та виїзду за межі міста на неофіційну сезонну роботу. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Просив задовольнити його клопотання та поновити строк звернення до суду. У судове засідання представник відповідача ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» не з`явився, про день,\~час та\~місце розгляду\~справи повідомлявся\~належним чином,\~про причину\~неявки суд\~не повідомив. До суду подав заяву про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строків звернення до суду. На підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, враховуючи, що відповідач був належним чином повідомлений про день,\~час та\~місце розгляду\~справи, що\~підтверджується даними\~повідомлення про\~вручення поштового\~відправлення ПрАТ\~«Сєвєродонецьке об`єднання\~Азот», про\~причину неявки\~в судове\~засідання суд\~не повідомив, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот». Вислухавши позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» по 30.10.2017 включно. Трудові відносини припинились 30.10.2017 за власним бажанням [PERSON] на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки. На момент звільнення [PERSON] заборгованість по заробітній платі становила 19343,89 грн., про стягнення якої 04.12.2017 Сєвєродонецьким міським судом Луганської області був виданий судовий наказ. 27.04.2018 ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» виплатило [PERSON] заборгованість по заробітній платі у повному обсязі у сумі 19 343, 89 грн., що підтверджується копією виписки з банківського рахунку позивача. Отже, з вищенаведеного судом достовірно\~встановлено,\~що у\~відповідача існувала\~заборгованість перед\~позивачем [PERSON] із виплати заробітної плати на день його звільнення 30.10.2017, яка була сплачена тільки 27.04.2018, тобто позивачем доведений факт порушення відповідачем строків виплати йому заробітної плати в день звільнення. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не\~доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні необхідно встановити факт порушення строків виплати заробітної плати, розмір якої не оспорюється, та наявність вини підприємства у не проведенні такого розрахунку. Як вже\~встановлено судом,\~у відповідача\~існувала заборгованість\~перед позивачем\~ [PERSON] із виплати\~заробітної плати\~на день\~його звільнення\~30.10.2017,\~яка була\~сплачена 27.04.2018,\~тобто позивачем\~доведений факт\~порушення відповідачем\~строків виплати\~йому заробітної\~плати. З вищенаведеного\~суд доходить\~висновку,\~що в\~даному випадку\~наявна вина\~підприємства у\~не проведенні\~розрахунку з позивачем в день звільнення, оскільки доказів відсутності вини підприємства або існування будь-яких поважних причин, які б виключали відповідальність підприємства за порушення трудового законодавства, відповідачем суду не надано. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, який підлягає стягненню на користь позивача, суд вважає, що розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку з позивачем має обчислюватися з дня, наступного за днем звільнення, та до дня, коли позивачу було сплачено заборгованість із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у повному обсязі, тобто за період з 31.10.2017 по 26.04.2018 включно, в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок). Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна правова позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі № 6-195цс134. Середньогодинна заробітна плата позивача [PERSON] становить 21,20 грн., а середньомісячна кількість робочих годин 167,2 год., що підтверджується довідкою ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» від 14.11.2017 № 34134. Загальна кількість робочих годин за період з 31.10.2017 року по 26.04.2018 року включно становить 994, 44 год., яка складається з кількості робочих годин за 5 повних місяців (листопад-грудень 2017 року, січень-березень 2018 року), за 1 робочий день у жовтні 2017 року та 18 робочих днів у квітні 2018 року ((167,2 год. х 5 міс.) + (167,2 год./21 робочий день у жовтні 2017 року х 1 робочий день затримки розрахунку) + (167,2 год./20 робочих днів у квітні 2018 року х 18 робочих днів затримки розрахунку) = 994, 44 год.). Загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 21\~082, 13 грн. (визначається шляхом множення\~середньогодинної заробітної плати на кількість робочих годин затримки, тобто\~21,20 грн. х 994, 44 = 21\~082, 13 грн.). За таких обставин, суд вважає, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, здійснений позивачем, не відповідає вимогам Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100 та не може бути прийнятий судом до уваги. Проте, розглянувши заяву представника відповідача Селіхової Г.А. про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строків звернення до суду, суд дійшов наступного. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. З аналізу вищенаведеної норми КЗпП України суд доходить висновку, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Вищевказаний висновок суду узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 08 листопада 2017 року по справі № 6-1626цс17, а також із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 січня 2018 року по справі № 373/908/16-ц. Крім того, аналогічного висновку дійшов Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року по справі № 4-рп/2012. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов`язки сторін. Вищевказана позиція Пленуму Верховного Суду України не є нормою права, яка підлягає обов`язковому застосуванню, а носить рекомендаційний характер, однак, на думку суду, вона є обґрунтованою, адже встановлені статтею 233 КЗпП строки, є строками звернення до суду, а не строками позовної давності, у зв`язку з чим такі строки звернення до суду мають перевірятися та застосовуватися судом з власної ініціативи. Під час судового розгляду даної справи судом встановлено, що позивач в період з 27 квітня 2018 року по день звернення до суду 17 серпня 2018 року не перебував на стаціонарному чи амбулаторному лікуванні або за кордоном, жив звичайним повсякденним життям та з м. Сєвєродонецька на тривалий час не виїжджав, тобто мав можливість звернутися до суду у передбачений законом строк. На спростування вказаних обставин позивачем доказів не надано. Разом з тим, позивачем до суду подано клопотання про поновлення строку звернення до суду, яке мотивоване тим, що тяжко та довго хворіла його мати, яку він доглядав. Як доказ вказаної обставини позивач додав до клопотання копію епікризу № 19820, згідно з яким [PERSON] знаходилась у відділенні гнійної хірургії Центру хірургічної допомоги КУ СМБЛ з 02.10.2018 по 18.10.2018. При цьому, згідно з наданими позивачем суду документами вбачається, що вказана у клопотанні подія відбулася вже після пропуску позивачем строку звернення до суду, а тому судом дані обставини не вважаються поважними, оскільки їх поважність не доведена позивачем, а надана ним медична документація стосується іншого періоду часу. Про погашення заборгованості з виплати заробітної плати позивач дізнався 27 квітня 2018 року, адже згідно із випискою з його банківського рахунку в цей день на його банківський рахунок надійшли вищевказані грошові кошти, до суду ж позивач звернувся з позовною заявою 17 серпня 2018 року, а хвороба матері та перебування її у лікарні відбулись у жовтні 2018 року. Таким чином, суд вважає, що клопотання [PERSON] про поновлення строку звернення до суду задоволенню не підлягає, оскільки наявність будь-яких поважних причин пропуску позивачем строку звернення до суду не встановлено. Отже, встановивши вину відповідача у порушенні трудових прав позивача, визнавши часткову обґрунтованість позовних вимог та визначивши суму, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд, на підставі ч. 1 ст. 233 КЗпП України, вважає за необхідне у задоволенні позову [PERSON] до Приватного\~акціонерного товариства\~«Сєвєродонецьке об`єднання\~Азот» про\~стягнення середнього\~заробітку за\~час затримки\~розрахунку при\~звільненні відмовити з підстав пропуску позивачем строків звернення до суду.

Outcome: dismissed