Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, обгрунтовуючи його тим, що він є власником 1/2 частки будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Згідно з технічним паспортом йому належить квартира [ADDRESS], а його сину [PERSON], як власнику іншої 1/2 частки будинку, належить квартира [ADDRESS]. Позивач зазначає, що 12 травня 1982 року здійснено реєстрацію відповідача [PERSON], 05 грудня 1989 року здійснено реєстрацію відповідача [PERSON], а 02 серпня 2011 року було здійснено реєстрацію відповідача [PERSON] в його частині будинку за адресою: [ADDRESS] Відповідачі з 2003 року по даний час не проживають за місцем реєстрації. За вказаних обставин позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати відповідачів такими, що втратили право користування належним йому на праві власності будинком. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, однак попередньо подав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, в поданій заяві зазначив, що позов підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі в судове засідання повторно не з'явились без поважних причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись судом завчасно та належним чином, в тому числі й шляхом опублікування оголошення про виклик до суду на сайті судової влади, що підтверджується матеріалами справи. Заяв про розгляд справи без їх участі або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву відповідачами у визначений судом строк до суду не подано. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача, на підставі ухвали суду про заочний розгляд справи, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Врахувавши думку позивача по справі, викладену у поданій до суду письмовій заяві, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів [ADDRESS],4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Судом встановлено, що позивач по справі є власником 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується ксерокопією свідоцтва на право особистої власності на домоволодіння [ADDRESS], виданого 25.01.1990 року (а.с. 5) та ксерокопією технічного паспорта на будинок (а.с. 7-9). Згідно ксерокопії домової книги та довідки про склад зареєстрованих осіб № 4952, виданої виконавчим комітетом Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області від 05.11.2018 року, станом на 01 листопада 2018 року за адресою: [ADDRESS] значаться зареєстрованими, крім позивача по справі [PERSON], також: [PERSON] (дочка), [PERSON] (син) та [PERSON] (онук) (а.с. 10-12; 13). З акта обстеження матеріально-побутових умов від 05.11.2018 року, затвердженого селищним головою смт. Стрижавка вбачається, що відповідачі по справі: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] хоча й зареєстровані, однак там не проживають більше п'ятнадцяти років (а.с. 6). З досліджених судом письмових доказів вбачається, що між сторонами по справі склалися житлові правовідносини. Частиною 1 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Відповідно до норм ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме, шляхом заявлення вимоги про позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 163 ЖК УРСР у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Будь-яких з обставин, передбачених вищевказаними нормами закону, по справі не встановлено. Відповідачі не проживають за місцем реєстрації більше одного року. Поважних причин їх відсутності за місцем реєстрації немає. Згідно ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки (шість місяців), провадиться в судовому порядку. Враховуючи наведене, суд вважає, що відповідачі по справі втратили право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS], а тому позовні вимоги слід задовольнити повністю.

Outcome: approved