Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хара Наталії Станіславівни (далі по тексту - відповідач 1), Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (далі по тексту - відповідач 2, Банк), третя особа - Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Вольф Тетяна Леонідівна (далі по тексту - третя особа), відповідно до якого просив визнати виконавчий напис, вчинений 30.05.2018 приватним нотаріусом КМНО Хара Н.С. та зареєстрований за № 4747 таким, що не підлягає виконанню та скасувати виконавчий напис та стягнути з відповідачів на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 704, 80 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та ПАТ «ПУМБ» 12.12.2013 було укладено кредитний договір № 25906489, відповідно до якого позивач отримав кредит у розмірі 21 736, 00 грн. строком на 36 місяців з 12.12.2013 по 12.12.2016 з відсотковою ставкою 19, 00 % річних. Останній платіж за кредитом позивач зробив 24.02.2014. 30.05.2018 відповідачем 1 було вчинено оспорюваний виконавчий напис про стягнення з позивача за вказаним кредитним договором заборгованості на суму 72 060, 66 грн. Позивач вважає виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, оскільки вказана сума заборгованості не є безспірною, оскільки позивач вважає завищеною нараховану Банком суму процентів. Крім того, вказує, що стосовно частини суми кредиту, процентів та комісії слід застосувати строк позовної давності. Зазначає, що строк стягнення суми кредиту , повернення якої передбачений частинами за період з 12.12.2013 по 15.04.2015, сплинув, а тому до стягнення підлягає сума кредиту за період з травня 2015 року по травень 2018 року, що становить 13 567, 30 грн., комісія - 6912, 00 грн. згідно графіку платежів. Проте нотаріусу було пред`явлено всю суму кредиту в розмірі 20 823, 61 грн. та комісію за весь період нарахування, незважаючи на сплив строку позовної давності. Крім того, саме із суми 13 567, 30 грн. можливе нарахування відсотків. Крім того, Банк не направляв позивачу повідомлення про суму заборгованості та намір Банку вчинити виконавчий напис. Про існування оспорюваного виконавчого напису позивачу стало відомо лише після того, як приватний виконавець направив позивачу копію матеріалів виконавчого провадження, тобто 25.08.2018.З врахуванням наведеного, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Від відповідача 1 відзив не надходив. Від відповідача 2 відзив не надходив. Від третьої особи пояснення не надходили. 10.09.2018 ухвалою суду позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 24.12.2018 ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів. 24.12.2018 ухвалою суду по справі відкрито провадження, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Сторонам встановлено строки для надання заяв по суті справи. 07.03.2019 від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. 03.06.2019 ухвалою суду закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті. 09.09.2019 від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності заперечень з приводу розгляду справи в заочному порядку. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Вказав, що позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач 1в судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі. Судом вживалися заходи щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи належним чином, на адресу відповідача направлялась копія ухвали про відкриття провадження по справі та судові повістки. Відповідач 2 в судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі. Судом вживалися заходи щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи належним чином, на адресу відповідача направлялась копія ухвали про відкриття провадження по справі та судові повістки. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, на адресу третьої особи направлялась копія ухвали про відкриття провадження по справі та судові повістки. Причини неявки суду невідомі. Так, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно положень ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. З врахуванням тієї обставини, що відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, причини неявки суду не повідомили, відзиву проти позовної заяви не надали, а також того, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд постановив ухвалу про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних у справі даних та доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 2, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Положеннями ст. 18 ЦК України передбачено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року№ 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. При цьому ст. 50 Закону передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Зазначене вище узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року, справа № 6-887цс 17 та у постанові Верховного суду від 23 січня 2018, справа № 61-154 св 18. Крім того, аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21 січня 1999р. в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007р. в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011р. в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010р. в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994р. в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01 липня 2003р. в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008р. в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Mesrop Movsesyan проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017р. №6-887цс17. Отже, у разі вчинення виконавчого напису за відсутності доказів, які б підтверджували факт безспірної заборгованості, такий виконавчий напис має визнаватися таким, що не підлягає виконанню. Так, в судовому засіданні встановлено, що 12.12.2013 між Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 25906489 (далі по тексту - Кредитний договір), відповідно до умов якого позивач отримав кредит у розмірі 21 736, 00 грн. з фіксованою відсотковою ставкою 19, 00 % річних, та сплатою комісії відповідно до тарифів Банку (п. 1.1., 1.3., 1.4. Кредитного договору). Відповідно до п.1.5. Кредитного договору, кредит надається Позичальникові (позивачу) строком на 36 місяців - до 12.12.2016. Відповідно до пп. 3.3.1. Кредитного договору, Позичальник зобов`язаний здійснювати повернення кредиту частинами в розмірі та в строки, передбачені Графіком повернення кредиту, сплачувати проценти за користування кредитом та комісії за надання пакету послуг по видачі кредиту, закріпленим в Додатку № 1, який підписується сторонами та є невід`ємною частиною Договору. Згідно п.3.1.4. Кредитного договору, у випадку порушення зобов`язань з повернення кредиту, нарахування процентів на заборгованість за основною сумою кредиту, яку не було своєчасно сплачено Позичальником відповідно до Графіку повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом та комісії за надання пакету послуг по видачі кредиту в Додатку № 1 до цього Договору, здійснюється щоденно на суму такої заборгованості за ставкою 59, 00 %річних виходячи з 360 днів у році. Процентна ставка зазначена в цьому пункті, застосовується також у випадках, передбачених п. 5.4. цього Договору. Положення цього пункту Договору мають поновлюваний характер і можуть застосовуватись протягом всього строку дії цього Договору. В Додатку № 1 до Кредитного договору затверджено Графік повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом та комісії за надання пакету послуг по видачі кредиту, зокрема, визначені терміни повернення кредиту (щомісячно) та окремо розмірі частин кредиту, що підлягають поверненню, суми процентів, що підлягає сплаті та сума комісії. Так, останній платіж згідно Графіку, мав бути здійснений позивачем 12.12.2016. Позивач зазначає, що останній платіж по Кредитному договору здійснив 25.12.2014 в розмірі 1150, 00 грн., на підтвердження чого надав відповідний чек від 25.02.2014 № 111331. Як вбачається з матеріалів справи, 30.05.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 4747, яким запропоновано звернути стягнення на користь відповідача 2 ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» з боржника, [PERSON] за Кредитним договором № 25906489 від 12.12.2013, укладеним між ним і ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк». Стягнення заборгованості за виконавчим написом проводиться за період з 15.05.2017 по 15.05.2018, сума заборгованості складає 72 060, 66 грн. (прострочена заборгованість за сумою кредиту - 20 823, 61 грн., прострочена заборгованість за комісією 11 750, 14 грн., прострочена заборгованість за процентами - 39 486, 91 грн.). На підставі заяви ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та вказаного виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу міста Київ Вольф Т.Л. 21.07.2018 відкрито виконавче провадження ВП № 56828200. 27.07.2018 приватним виконавцем також винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника - позивача. 17.08.2018 у відповідь на заяву позивача, останньому приватним виконавцем були направлені копії матерів виконавчого провадження. Так, позивач, обґрунтовуючи зміст позовних вимог, зазначає, що приватним нотаріусом під час вчинення оспорюваного виконавчого напису не було перевірено безспірність вимог, оскільки позивач вважає, що відповідачем було пропущено строк звернення з вимогою про погашення заборгованості, не погоджується з періодом її нарахування та сумою. Крім того, позивач не отримував жодних вимог від відповідача 2 про погашення заборгованості. Так, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Дослідивши надані до матеріалів справи докази, суд дійшов висновку, що заборгованість позивача перед відповідачем 2 в сумі 72 060, 66 грн. не є безспірною, з огляду на те, що приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис поза межами строку позовної давності. Так, в судовому засіданні було встановлено, що сторони погодили в Кредитному договорі як строк його дії - з 12.12.2013 по 12.12.2016, так і строки виконання зобов`язань позивача перед Банком, а саме - погашення заборгованості червовими платежами у визначені періоди, тобто щомісячно. Судом також встановлено, що востаннє позивач здійснював платіж за Кредитним договором 24.02.2014. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Водночас, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15. За таких обставин, оскільки останній платіж позивачем було здійснено в лютому 2014 року, стягненню за Кредитним договором підлягає сума за період з травня 2015 по травень 2018 року, тобто сума кредиту (заборгованості), з моменту настання строку сплати якої не сплинуло три роки. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, приватний нотаріус вчинив виконавчий напис про стягнення заборгованості не за період з 15.05.2017 по 15.05.2018, а фактично за період з 24.02.2014 по 15.05.2018 на суму 20 823, 61 грн., тобто за період понад три роки, що свідчить про порушення Порядку вчинення нотаріальних дій, оскільки відповідачем 2 пропущений строк, протягом якого він міг звернутися із заявою про вчинення оскаржуваного виконавчого напису за частиною вказаних вимог. При цьому, відповідачі в судове засідання не з`явились, встановлені в судовому засіданні обставини справи відповідними доказами не спростували, своїх пояснень щодо позову не надали. З врахуванням наведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні підтвердилась та обставина, що оскаржуваний виконавчий напис не відповідає вимогам законодавства, зокрема ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та Постанові Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999р., оскільки на момент вчинення оспорюваного виконавчого напису вимоги відповідача 2 до позивача не були безспірними. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача 1 на користь позивача судовий збір у розмірі 352, 40 грн., стягнути з відповідача 2 на користь позивача судовий збір у розмірі 352, 40 грн.

Outcome: approved