Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - [PERSON]) 21.09.2012 року звернулась до Кілійського районного суду Одеської області з позовом до Кілійської міської ради Одеської області, Виконавчого комітету Кілійської міської ради, Комунального підприємства «Житловий сервіс», [PERSON] в якому просить суд: - визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Кілійської міської ради Одеської області № 222 від 29.10.2003 року, в частині виділення [PERSON] з міського житлового фонду квартири [ADDRESS]; - виселити [PERSON] разом із членами її родини з квартири [ADDRESS]; - вселити [PERSON] разом із членами її родини у квартиру [ADDRESS]; - зобов'язати Виконавчій комітет Кілійської міської ради Одеської області та Комунальне підприємство «Житловий сервіс» повернути [PERSON] належні їй речі, які знаходились у квартирі [ADDRESS] та були вилучені згідно з актом від 19.11.2003 року, або провести грошове відшкодування вартості вказаних речей, у разі їх відсутності у натурі. Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 17.09.2013 року до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на боці відповідачів, залучено орган опіки та піклування Кілійської районної державної адміністрації Одеської області. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] пояснили що з 1988 року, позивач разом зі своїм колишнім чоловіком, [PERSON], сином [PERSON], [INFO] та донькою [PERSON], [INFO], постійно мешкали та були зареєстровані у квартирі [ADDRESS], яка є комунальною власністю Кілійської міської ради Одеської області. Основним квартиронаймачем вказаної квартири був [PERSON] Наприкінці грудня 1999 року [PERSON] поїхав до м. Баку відвідати своїх батьків і більше не повертався, у зв'язку з чим, на початку 2005 року рішенням Кілійського районного суду Одеської області його було визнано безвісно відсутнім. Оскільки необхідно було утримувати дітей, а у м. Кілія знайти роботу було неможливо, приблизно на початку 2003 року, [PERSON] працевлаштувалась у м. Одеса. У будні, коли позивачка знаходилась на роботі, діти тимчасово мешкали у її матері. Приїжджаючи на вихідні до м. Кілія, [PERSON] забирала дітей у матері, і вони разом проживали у спірній квартирі, де знаходились їх особисті речі у тому числі побутова техніка та меблі. Восени 2003 року, у черговий раз приїхавши з м. Одеса до м. Кілія, вона побачила, що у їхній квартирі мешкає інша родина, а усі речі з квартири винесені. Звернувшись до комунального підприємства «Житловий сервіс», позивач дізналась, що у зв'язку із заборгованістю по сплаті квартирної плати її з дітьми виселили з квартири, речі вивезли на склад, а саму квартиру міськрада видала іншій родині. Після цього на початку 2004 року [PERSON] звернулась до Кілійського районного суду Одеської області з позовом до міськради, оскільки її та дітей у порядку встановленому законом не було визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням і відповідно дії міськради є незаконними. З того часу справа неодноразово розглядалась судами різний інстанції, а спір досі не вирішений. На підставі викладеного позивач та її представник просять суд задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що рішенням виконкому Кілійської міської ради їй, як матері чотирьох неповнолітніх дітей, була виділена квартира [ADDRESS], в якій до цього мешкала родина [PERSON] Після прийняття такого рішення, вона отримала ордер на цю квартиру і разом з дітьми вселилась до неї. Оскільки, як було встановлено під час розгляду вказаної цивільної справи, [PERSON] з членами родини не було визнано такими, що втратили право користування спірною квартирою у порядку встановленому законом, проти задоволення позову не заперечує. Представник відповідачів - Кілійської міської ради Одеської області та представник Виконавчого комітету Кілійської міської ради Одеської області, [PERSON], позов визнав частково та пояснив наступне. З 1988 року у квартирі [ADDRESS], яка є комунальною власністю Кілійської міської ради Одеської області, проживали та були зареєстровані [PERSON] (основний квартиронаймач), його дружина [PERSON] та їх діти [PERSON] і [PERSON]. Відповідно до актів, складених представниками КП «Житловий сервіс», з початку 2000 року у вказаній квартирі ніхто не мешкав і квартплату не сплачував, у зв'язку з чим виникла велика заборгованість. На підставі вказаних актів виконавчим комітетом міськради було прийнято рішення № 222 від 29.10.2003 року, одним з пунктів якого - зазначено виділення спірної квартири матері 4-х неповнолітніх дітей - [PERSON]. У подальшому, на підставі вказаного рішення комісією до складу якої входили представники КП «Житловий сервіс» та міськради, квартира була відчинена, а особисті речі [PERSON] по акту опису вивезені на склад КП «Житловий сервіс». На момент прийняття оскаржуваного рішення і до теперішнього часу [PERSON] та її діти, які зареєстровані у спірній квартирі, не визнані такими, що втратили право на користування спірною квартирою у судовому порядку. В зв'язку з цим оскаржуване рішення виконкому міськради є незаконним. Представник відповідача - Комунального підприємства «Житловий сервіс», який про дати, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, в судові засідання жодного разу не з'явився, про поважність причин неявки суд не повідомив, заяв про відкладання слухання по справі, або про розгляд справи за його відсутності не надав. Прокурор Кілійського району Одеської області Логінов Олексій Геннадійович та прокурор прокуратури Кілійського району Одеської області Порущенко Євген Володимирович вважають позов [PERSON] обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі, оскільки на їх думку в судовому засіданні було достовірно встановлено, що приймаючи оскаржуване рішення Виконавчий комітет Кілійської міської ради Одеської області діяв всупереч вимогам діючого законодавства. Вказаний висновок підтверджується тим, що [PERSON] та її неповнолітні діти [PERSON] і [PERSON], які мешкали та були зареєстровані у спірній квартирі, як на момент винесення рішення виконкомом, так і на теперішній час, у судовому порядку не визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Кілійської районної державної адміністрації Ухаркіна Наталя Миколаївна вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Як зазначено у ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як зазначено у ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані письмові докази та розглянувши справу у межах заявлених позовних вимог, суд достовірно встановив такі факти та відповідні їм правовідносини: Відповідно до довідки КП «Житловий сервіс» № 14 від 18.03.2002 року, з 01.02.1997 року рішенням Виконавчого комітету Кілійської міської ради Одеської області № 372, будинок [ADDRESS], Одеської області, віднесено до категорії житлових будинків, у зв'язку з чим змінено нумерацію кімнат гуртожитку з наданням їм статусу житлових квартир /а.с. 109/. Згідно з копіями поквартирної картки /а.с. 110/ та довідки від 20.02.2001 року у двокімнатній неприватизованій квартирі [ADDRESS], яка є комунальною власністю Кілійської міської ради Одеської області, постійно проживали та були зареєстровані: [PERSON], [INFO] (основний квартиронаймач), його дружина [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO], та донька [PERSON], [INFO]. З 20.08.2013 року за цією ж адресою зареєстровано місце проживання онука позивачки - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 23.02.2011 року /а.с. 143/. У відповідності до Актів складених уповноваженими представниками КП «Житловий сервіс», у квартирі [ADDRESS] ніхто не мешкає і заборгованість по квартирній платі складає: станом на 01.10.1999 року - 147,16 гривень /а.с. 111/; станом на 27.06.2001 року - 326,05 гривні /а.с. 112/; станом на 01.10.2013 року - 602,13 гривні /а.с. 142/. У протоколі засідання житлової комісії Кілійської міської ради Одеської області від 15.10.2003 року, вказано, що комісія рекомендує виконавчому комітету міської ради видати квартиру [ADDRESS] - [PERSON], яка є матір'ю 4 неповнолітніх дітей /а.с. 40-42/. Рішенням Виконавчого комітету Кілійської міської ради Одеської області № 222 від 29.10.2003 року, [PERSON] виділено з міського житлового фонду квартиру [ADDRESS] /а.с. 39/, після чого їй видано ордер на вказану квартиру /а.с. 95/. На підставі вищевказаного рішення представниками КП «Житловий сервіс» примусово відчинена квартира [ADDRESS], в якій описані та вивезені на склад речі [PERSON], а саме: холодильник «Днепр 2м», 2 кресла, 4 стільця, табурет, шафа для речей, диван, стіл, дитяче ліжко, тумба, етажерка, дерев'яний стіл, карниз, матрац та мішок з дитячими речами, що підтверджується актом - описом від 19.11.2003 року /а.с. 4/. Відповідно до довідки № 274 від 27.08.2013 року виданої КП «Житловий сервіс» /а.с. 88/, [PERSON] мешкає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Разом з нею зареєстровані та мешкають: [PERSON], [INFO] - донька; [PERSON], [INFO] року народження - онук; [PERSON], [INFO] - онук; [PERSON], [INFO] - син; [PERSON], [INFO] - син; [PERSON], [INFO] року народження - донька; [PERSON], [INFO] - донька. Також в судовому засіданні встановлені обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі і у відповідності до вимог ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають, а саме: - з 1988 року і по 07.05.2014 року (день постановлення рішення) позивач, її донька, син та онук, які зареєстровані та раніше мешкали за адресою: [ADDRESS], у судовому порядку не визнавались особами, які втратили право користування спірною квартирою; - після прийняття виконкомом міськради оскаржуваного рішення від 29.10.2003 року, [PERSON] 04.02.2004 року звернулась до Кілійського районного суду Одеської області з позовом до Виконавчого комітету Кілійської міської ради Одеської області про визнання цього рішення протиправним, його скасування, виселення [PERSON] зі спірної квартири та вселення позивачку у спірну квартиру. Справа неодноразово розглядалась судами різних інстанцій, і на момент постановлення рішення спір між сторонами не врегульовано; - з 19.11.2003 року побутова техніка та особисті речі [PERSON] та її дітей у відповідності до акту опису-вилучення вивезені до складу КП «Житловий сервіс» і на момент постановлення рішення по справі позивачці, тобто власнику - не повернуті. У ст. 6 ЖК України зазначено, що жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. У відповідності до ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жило приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як на підставі і в порядку передбаченими законом. Відповідно до вимог ст. 71 ч. 1 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Оскільки в судовому засіданні було достовірно встановлено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] протиправно, тобто без рішення суду були примусово позбавленні житла та права вільного володіння та користування майном, що їм належить, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved