Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення відповідача з квартири без надання іншого житлового приміщення. Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2013 року було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про захист права власності, шляхом виселення. Виселено [PERSON] з квартири [ADDRESS]. Ухвалою від 30 липня 2014 року заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2013 року скасовано та справу призначено до розгляду у загальному порядку. В ході судового розгляду [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права на проживання. В ході судового розгляду первісний позов було залишено без розгляду. Крім того, в ході судового розгляду було залучено у якості співвідповідача за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права на проживання - [PERSON]. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач [PERSON] посилається на те, що в 2005 році з дозволу [PERSON], який на той час був власником квартири [ADDRESS], вона зареєструвалася і почала проживати у зазначеній квартирі. На підставі договору купівлі-продажу від 20 березня 2013 року [PERSON] набув у власність зазначену квартиру, після чого почав попереджати її про необхідність виселитися. В ході судового розгляду [PERSON], шляхом укладення договору купівлі-продажу, відчужив вищезазначену квартиру [PERSON] Однак позивачка вважає, що була законно вселена у спірну квартиру, іншого житла не має, а тому має право на проживання у спірній квартирі. За таких обставин, позивач звернулася з даним позовом до суду для захисту своїх інтересів. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] свої позовні вимоги підтримали у повному обсязі, мотивуючи їх обставинами, викладеними у позовній заяві, просили суд задовольнити позов. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позову заперечували, зазначивши, що [PERSON] не була членом сім'ї попереднього власника, мешкала у квартирі, як наймач, а тому зі зміною власника, припинилося і її право на користування зазначеною квартирою. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 20 березня 2013 року [PERSON] уклав договір купівлі продажу належної йому квартири [ADDRESS] з [PERSON] (а.с.6, 7). 10 жовтня 2014 року [PERSON], в свою чергу, уклав договір купівлі продажу належної йому квартири [ADDRESS] з [PERSON] (а.с.6, 7). [PERSON] була зареєстрованою у спірній квартирі зі згоди попереднього власника [PERSON] Заочним Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.09.2012 року [PERSON] відмовлено у задоволенні її позовних вимог про визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю її та [PERSON], визнанні за нею права на проживання та зобов'язанні зняття з реєстрації у спірному житловому приміщенні [PERSON] (а.с.12-14). Зазначене заочне рішення залишене без змін Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.02.2013 року (а.с.15-18). Згідно зі ст.61 ЦПК України не підлягають доведенню обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, а також обов'язковими для суду є вирок або постанова суду про адміністративне правопорушення щодо цивільно-правових наслідків дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до положень ст.317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до положень ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до положень ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Таким чином, судом встановлено, що на день розгляду справи в суді, [PERSON] не є членом сім'ї власника даного житлового приміщення. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Суд вважає, що право на користування жилим приміщенням членів сім'ї власника будинку і наймачів регулюється різними нормами. Зокрема, права і обов'язки членів сім'ї власника будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК УРСР, а права і обов'язки наймачів - статтями 158 - 170 ЖК УРСР, а також главою 59 ЦК України. Доказів того, що [PERSON] була членом сім'ї [PERSON] суду не надано. Не надано доказів [PERSON] і того, що між нею, як наймачем, та [PERSON], як попереднім власником, укладались будь які договори щодо найму спірного приміщення. Тобто, у спірному приміщенні вона мешкала з усної згоди попереднього власника [PERSON] Дійсно, відповідно до конституційного положення про те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду, при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування житловим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Як роз'яснив у п.9 своєї Постанови Пленум Верховного суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Враховуючи Правову позицію, викладену в Постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. На момент розгляду справи в суді, позивач [PERSON] не є ані членом сім'ї [PERSON], ані членом сім'ї [PERSON], а тому підстави для визнання її права на проживання у спірному приміщенні відсутні. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed