Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування вимог позивач вказав, що він працював на підприємстві з 26.03.2018 року. За час роботи відповідач нерегулярно проводив виплати заробітної плати. На підставі ч.3\~ст.\~38\~КЗпП України позивач був звільнений з підприємства за власним бажанням 15.10.2020 року. Після звільнення відповідач не здійснив з ним остаточний розрахунок по заробітній платі. Розрахунок з позивачем був проведений підприємством лише 22.03.2021 року. Оскільки заборгованість по заробітній платі йому своєчасно не була виплачена, позивач просить стягнути з підприємства середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 15.10.2020 року по 22.03.2021 року в розмірі 127 701 грн. 36 коп., моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. та витрати зі сплати судового збору. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 12.05.2021 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадженні з викликом сторін. В судове засідання позивач не зявився, через канцелярію суду подав заяву, в якій зазначив, що на задоволенні позовних вимог наполягає та просить їх задовольнити, розгляд справи просив проводити у його відсутність. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідань повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки-повідомлення про виклик у судове засідання за місцем знаходження юридичної особи. 09.06.2021 року через канцелярію суду надійшов відзив підприємства на позовну заяву, з тексту якого вбачається, що відповідач частково погодився з вимогами позивача. Представник відповідача вказав, що при розрахунку розміру середнього заробітку просить врахувати наданий ним розрахунок, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати - 1182 грн.42 коп. та графіка роботи підприємства з неповними робочими днями (виходячи з кількості робочих днів за жовтень -8 робочих днів, за листопад 2020 року-17 робочих днів, за грудень 2020 року -15 робочих днів, за січень 2021 року-8 робочих днів, за лютий 2021 року-0 робочих днів, за березень 2021 року 0 робочих днів) за визначений позивачем період з 22.03.2021 року по березень 2021 року (1182 грн.42 коп. х 48 днів = 56 756 грн. 16 коп.). Вказав, що [PERSON] був звільнений 15.10.2020 року за власним бажанням відповідно ч.3 ст.38 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку у відповідності до ст.44 КЗпП України. Зазначив, що початком відліку періоду прострочення відповідної суми грошового зобов`язання, що становить базу нарахування, є день, наступний після визначеної дати платежу, а кінцевим днем періоду прострочення є день, що передує дню, в якому відбулося погашення прострочення грошового зобов`язання. Представник відповідача наполягав на зменшенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, посилаючись на принципи розумності, справедливості та пропорційності і враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Представник відповідача зауважив, що підприємство має проблеми економічного характеру, через які з об`єктивних причин не може самостійно вирішити питання, які виникли по затримкою з розрахунками, в тому числі і по заробітній платі, оскільки не отримує ані бюджетного фінансування, а ні будь-яких дотаційних чи преференцій та, що у 2020 році на рахунки підприємства вже декілька разів були накладені арешти, що сприяло зростанню заборгованості підприємства перед кредиторами, виникненню заборгованості по заробітній плані та по сплаті соціальних внесків до Державного бюджету. Крім того, постановами були накладені арешти на рахунки відповідача, що практично паралізувало господарську діяльність підприємства і призвело затримки виплат працівникам. У сукупності, періодичне блокування господарської діяльності підприємства, шляхом накладання арештів на всі рахунки відповідача та кризовий стан в галузі машинобудування, сприяло виникненню ситуації коли держане підприємство змушено здійснювати часткові виплати не тільки контрагентам, але і працівникам стосовно виплати заробітної плати, платежів до бюджету та комунальних платежів. Враховуючи фактичне погашення заборгованості, а також те, що підприємство вживає всіх можливих заходів задля збереження робочих місць та повноцінного функціювання енергетичної галузі України, а також виходячи з зазначених принципів розумності, справедливості та пропорційності, відповідач здійснює можливі заходи для відновлення виробничої діяльності підприємства. При цьому зазначив, що в разі задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку просить про зменшення його розміру до 10% від нарахованої суми, що складає 5675 грн. 62 коп. (56756 грн. 16 коп. (розмір середнього заробітку, розрахований представником відповідача) х 10%), оскільки таке зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку врахує оптимальний баланс інтересів сторін у спорі та є таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для обох сторін по справі. Ситуація додатково погіршується оголошенням карантину, з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби. Крім того, вказав, що особа, яка порушила зобов`язання звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили, зазначив, що крім зазначених вище обставин просить прийняти до уваги, що введення карантину віднесено до форс-мажорних обставин, тобто обставин непереборної сили. Крім того, представник відповідача також вказав, що заперечує проти вимог про стягнення моральної шкоди, зазначив, що з боку позивача, до суду не надано доказів у підтвердження факту заподіяння моральних страждань та доказів наявності причинного зв`язку між заподіяною моральною шкодою і протиправним діянням відповідача не надано та визначена позивачем сума моральної шкоди не відповідає засадам розумності та справедливості. Позивачем не надано доказів того, що йому було нанесено моральних страждань, не доведено вини роботодавця щодо заподіяння моральної шкоди та не доведено, що саме не виплата заробітної плати стала причиною моральних страждань позивача. Просив відмовити у вимозі про стягнення моральної шкоди в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст.247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем протягом періоду з 18.11.2016 року. 15.10.2020 року [PERSON] був звільнений за власним бажанням відповідно до ч. 3\~ст.38 КЗпП України, що підтверджується записом з трудової книжки (а.с.14). Вказані обставини сторонами не оспорюються. Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. При звільненні позивача відповідачем з ним не були проведені остаточні розрахунки, що стало підставою для звернення [PERSON] до суду для захисту свого порушеного права. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд приймає до уваги таке. Згідно\~ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст. 117 КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Скрутне матеріальне становище, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не звільняють останнього від відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України. Аналогічний правовий висновок зазначений в Постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі №337/6455/15-ц, провадження № 61-3683св18. \~ \~ \~ \~Відтак, зважаючи на встановлені судом обставини справи, є достатні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку. Між тим, вирішуючи клопотання відповідача про зменшення суми такого відшкодування, суд приймає до уваги, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761(9584)15-ц (далі постанова) у пункті 87 зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві [PERSON] Палата Верховного Суду доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого\~статтею 117 КЗпП. При цьому, зменшення суми відшкодування залежить від розміру недоплаченої роботодавцем суми. Істотним є період затримки (прострочення) невиплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. Велика Палата у зазначеній вище постанові зазначає, що враховувати необхідно ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем\~до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. (п.п.91; 91п.1,2,3,4 постанови). Судом встановлено, що на час звільнення розмір заборгованості відповідача перед [PERSON] з заробітної плати становив 119 264 грн 02 коп., яка 22.03.2021 року була добровільно виплачена позивачу підприємством. Вказана обставина сторонами не оспорюється. Відповідно до\~наданого відповідачем\~розрахунку середньоденна заробітна плата позивача становила 1182 грн 42 коп. [PERSON] просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 127 701 грн.36 коп. за період з 15.10.2020 року по 22.03.2021 року (1182 грн. 42 коп. х 108 днів). Оскільки 22.03.2021 року відповідачем йому була виплачена заборгованість з заробітної плати. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.1 та ч.2 статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення, а терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Статтею 253 ЦК України передбачено, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Визначаючи період затримки розрахунку, суд виходить з того, що, оскільки відсутні інші дані, початком перебігу такого строку є наступний день після звільнення [PERSON] , тобто 16.10.2020 року. Оскільки зобов`язання з виплати [PERSON] заборгованості по заробітній платі були виконані підприємством добровільно 22.03.2021 року, кінцем строку відліку періоду відповідно ст.251 ЦК України, слід вважати 21.03.2021 року (день який передує дню виконання грошового зобов`язання). Отже, період затримки розрахунку, який починається з 16.10.2020 року та закінчується 21.03.2020 року (включно), складає 107 робочих днів. Відтак, розмір середнього заробітку за цей період становить 126 518 грн. 94 коп. (1182 грн.42 коп. х 107 днів). Поряд з цим, приймаючи до уваги, що відповідачем, до подачі позивачем у суду позову, у добровільному порядку був проведений розрахунок і [PERSON] виплачена заборгованість з заробітної плати, затримка у проведенні якого пояснюється важким економічним становищем на підприємстві, яке обумовлено рядом чинників, що підтверджується наданими відповідачем копіями відповідних доказів, які ним додані до відзиву на позов, позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що така затримка спричинила йому майнові втрати, і він звернувся за захистом своїх прав лише 16.04.2021 року, хоча мав таке право вже після звільнення тобто після 15.10.2020 року, суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, доходить висновку про наявність підстав для зменшення розміру відшкодування, передбаченого\~статтею 117 КЗпП, до 30000 грн., при цьому суд також приймає до уваги розмір заборгованості з заробітної плати та період затримки розрахунку з позивачем. В частині вирішення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється\~статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 1\~статті 1167 ЦК України\~передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) розяснено, що згідно зі статтею 237-1\~КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Оцінюючи аргументи позивача, які ним наведені в обґрунтування вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд доходить висновку, що істотне та триваюче порушення права позивача на своєчасне і повне отримання заробітної плати, поставило останнього у скрутне матеріальне становище, призвело до негативних психо-емоційних переживань, вимагало додаткових зусиль для організації життя та захисту порушеного права. Аналізуючи вищенаведені норми права у сукупності з доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд доходить висновку, що позивачу була спричинена моральна шкода бездіяльністю відповідача, яка полягала\~\~у невиплаті йому належних сум заробітної плати. При цьому суд також приймає до уваги, що з 20.10.2020 року позивачеві Харківською районною філією ХОЦЗ розпочато виплату допомоги по безробіттю відповідно до статті 22 Закону України «Про загально-обовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», що свідчить про наявність певних соціальних гарантій на час звільнення [PERSON] та його фінансової підтримки до його наступного працевлаштування. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 2000 грн., що відповідає критеріям розумності та справедливості. Згідно ч.1\~ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Нормами п.\~171.1 ст. 171\~та 14.1.180 ст.\~14 Податкового Кодексу України\~та ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є суб`єктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства. Оскільки, суд не є податковим агентом, тому обов`язок відрахувати зазначені податки і збори закон покладає на роботодавця. Відповідно до листа ДФС від 09.06.2016 року № 12817/6/99-99-13-02-03-15 оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, здійснюється звільненому працівнику і не пов`язана з відносинами трудового найму, то такий дохід оподатковується податковим агентом як інші доходи податком на доходи фізичних осіб за ставкою 18 % та військовим збором - 1,5 % у місяці його фактичного нарахування. Крім того, особи, які мають статус податкових агентів, зобов`язані подавати у строки, встановлені\~Кодексом податковий\~розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу (п.п. «б» п. 176.2 ст.176 Кодексу). Суд роз`яснює, що у разі задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки та збори із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зменшується на суму податків і зборів. Відповідно статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача на користь позивача, підлягають стягненню витрати з оплати судового збору в розмірі 908 грн за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні пропорційно задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial