Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-03 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 13.08.2010 року він уклав договір позики з відповідачем [PERSON] на суму в розмірі 580 000 грн., яку останній зобов'язувався повернути до 13.08.2011 року. Проте, до цього часу відповідач зобов'язання по договору позики не виконав. З метою забезпечення виконання зобов'язань до даного договору 20.08.2010 року між позивачем та [PERSON] укладено договір поруки, відповідно до якого останній відповідає за основним договором на суму 5000 грн. На підставі наведеного просить суд, стягнути з [PERSON] в його користь суму боргу за договором позики в розмірі 575 000 грн., відсотки за користування коштами в розмірі 109 731 грн., три відсотки річних в сумі 44 430 грн., стягнути з [PERSON] в його користь суму боргу за договором поруки в розмірі 5 000 грн. та судові витрати по справі. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явився по невідомим суду причинам, проте подав суду заяву про слухання справи у його відсутності, просить суд позов задовольнити. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності представника позивача по наявним матеріалам справи. Відповідачі в судове засідання не з'явилися з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про що свідчать письмові матеріали справи. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення. Між сторонами виникли правовідносини, що регулюються ст.ст. 526 і 527 ЦК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що 13.08.2010 року [PERSON] відповідно до договору позики (далі - договір) позичив у [PERSON] суму в розмірі 580 000 грн., яку відповідач зобов'язувався повернути до 13.08.2011 року (а.с.4, 24). Однак, кошти до даного часу за договором позики від 13.08.2010 року [PERSON] не повернув [PERSON], тобто, умови договору не виконав. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Оскільки сторонами у договорі від 13.08.2010 року не визначено розмір відсотків, то розмір таких відсотків згідно ч.1 ст.1048 ЦК України визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. На думку суду, розмір відсотків, які відповідач повинен був сплатити позивачу згідно договору позики, за період з 25.07.2011 року по 17.07.2014 року, слід визначати виходячи з таких розрахунків: сума неповернутого боргу ? облікова ставка НБУ ? к-сть днів прострочення повернення процентів : 365 днів. Визначаючи розмір відсотків, що підлягають стягненню з відповідача, суд погоджується із поданим позивачем розрахунком та сумою таких відсотків (а.с.7), які в даному випадку становлять 109731,21 грн., однак позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] відсотки в розмірі 109731 грн., а тому згідно вимог ст. 11 ЦПК України, саме цю суму слід стягнути з відповідача. При цьому, позивач у розрахунку боргу вказала кінцевий термін прострочення відповідачем своїх зобов'язань 17.07.2014 року, а тому саме цю дату суд бере до уваги, враховуючи закріплений в ст.11 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного судочинства. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Із договору про отримання коштів від 13.08.2011 року вбачається, що відповідач зобов?язаний був повернути кошти до 13.08.2011 року. Оскільки, на час звернення із позовом до суду зобов?язання не було виконане, то термін прострочення виконання зобов?язання становить 1071 дні (з 14.08.11 р. по 20.07.14 р.). Однак, позивач просить суд стягнути 3% річних, виходячи із 932 днів прострочення, а тому згідно вимог ст. 11 ЦПК України, саме такий термін прострочення зобов'язання суд бере до уваги. Враховуючи наведене, суд вважає підставними позовні вимог про стягнення з відповідача трьох відсотків річних. Однак, суд не погоджується з розрахунком боргу визначеним позивачем в розмірі 44 430 грн., так як, в даному випадку, до стягнення підлягає сума в розмірі 44 429,58 грн., виходячи з таких розрахунків: 580000 х 3%/365 х 932 = 44 429,58 грн. Відповідно до ч.1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. З метою забезпечення виконання зобов'язань до даного договору 20.08.2010 року між позивачем та [PERSON] укладено договір поруки, відповідно до якого останній відповідає перед позивачем за основним договором на суму 5000 грн. (а.с. 5-6, 25-26). Отже, відповідачі несуть солідарний обов'язок перед позивачем, щодо повернення боргу в сумі 5 000 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення.

Outcome: partial