Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

[PERSON] , звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Виконавчий комітет Дубівської селищної ради про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що згідно свідоцтва про право власності № [NUMBER] ) від 27 вересня 2010 року та зареєстрованого за реєстраційним номером 31602542 в книзі 5, номер запису 439, він є власником в цілому житлового будинку розташованого в [ADDRESS] . Однак в вказаному будинку зареєстрований відповідач [PERSON] .. Відповідач [PERSON] не проживає у будинку з 2011 року, що стверджується довідкою Дубівської селищної ради с. Калини за № 359 від 11 березня 2021 року, а також актом матеріально побутових умов від 11 березня 2021 року. Вважає, що своїми діями відповідач порушує його майнові та житлові права, оскільки заважає йому вільно володіти, розпоряджатися і користуватися належним житловим будинком та земельною ділянкою або відчужувати його. Враховуючи наведене, позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим будинком розташованого в [ADDRESS] . Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та не заперечив щодо заочного розгляду справи про що також, 15.04.2021 року надав суду заяву. Відповідач, повідомлений належним чином про дату час та місце розгляду справи, повторно в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Заява про розгляд справи без його участі до суду не надходила, відзив не подавав. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час, та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Суд, виконуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин та без повідомлення причин, не подав відзив, а також те, що позивач не заперечив проти заочного вирішення справи, ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши всі обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Під час розгляду справи суд встановив, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 27 вересня 2010 року та зареєстрованого за реєстраційним номером 31602542 в книзі 5, номер запису 439, [PERSON] є власником в цілому житлового будинку розташованого в [ADDRESS] . Відповідно до довідки Дубівської селищної ради № 359 від 11.03.2021р. та акту обстеження матеріально-побутових умов складеного депутатом Дубівської селищної ради від 11.03.2021 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в [ADDRESS] , більше 10 років по місцю реєстрації не проживає. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтями 319, 321, 391 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним та припинення правовідношення. Із статті\~ст.\~41\~Конституції України\~вбачається,\~що кожен\~має право\~володіти,\~користуватися і\~розпоряджатися своєю\~власністю,\~результатами своєї\~інтелектуальної,\~творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені стст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло-житловий будинок, садиба, квартира, що передбачено стст. 379, 382 ЦК України. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають його право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 405 ч. 2 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Із змісту постанови Верховного Суду України № 6-57цс11 від 16.01.2012 року вбачається, що аналіз норм цивільного законодавства України - стст.\~16\~ч. 1,\~321\~ч. 1,\~391 ЦК України-, дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до\~ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що\~Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення\~ст. 7 цього Закону\~підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст.\~71,\~72,\~116,\~156 ЖК України;\~ст. 405 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] більше 10 років не проживає у будинку розташованому за [ADDRESS] , будь-яких поважних причин, які б перешкоджали йому проживати у даному будинку не наведено, вказана реєстрація відповідача у будинку, що належить позивачу є перешкодою йому для користування і розпоряджання своєю власністю на свій розсуд, і таке становище порушує конституційні права позивача. Беручи до уваги вищенаведені обставин, оскільки відповідач не є членами сім`ї позивача та співвласником будинку, а також правових підстав для користування даним будинком не має, суд вважає, що позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням будинком [ADDRESS] , є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Відповідно до ч.1\~ст.141 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачено 908,00 грн. судового збору, а відтак, з урахуванням вищенаведеного, понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача. Тому

Outcome: approved