Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Вказаний позов мотивував тим, що йомуна праві приватної власності належить двокімнатна квартира [ADDRESS] . Відповідно до будинкової книги на житло, у вказаній квартирі з 02.09.2002 року зареєстрована відповідач - [PERSON] , [INFO] , однак, з кінця 2002 року не проживає за місцем реєстрації, не сплачувала та не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей у квартирі не має. Крім того, у зв`язку з її реєстрацією, відсутністю інформацією про її роботу, доходи, позивач не може скористатися житловою субсидією. Відповідач не є членом родини позивача, ні будь-яким родичем. [PERSON] це чужа для позивача людина, яка перешкоджає реалізації права власності [PERSON] на вказане житло. Добровільно відповідач знятися з реєстрації місця проживання не бажає, де в даний час проживає, не відомо. Враховуючи вищенаведене, позивач просив суд визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В судовому засіданні: Позивач заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, надав суду пояснення аналогічні позову. Представник відповідача заперечив проти позову, надав суду відзив, яким вказав, що позовна заява є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч. З ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. [PERSON] посилається на те, що йому невідомо чи була відповідач родичем колишнього власника - [PERSON] . Також позивачем не надано доказів того, що [PERSON] має інше житло ніж у тому, що зареєстрована. Підстави з яких [PERSON] не проживає у квартирі також у позовній заяві не наведені. Окрім того, позивач посилається на те, що [PERSON] добровільно знятися з реєстрації місця проживання не бажає, однак будь - яких доказів врегулювання спору у позасудовому порядку не надано. Таким чином, не є підставою для позбавлення права користування членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого користування, по факту є втручанням у право на користування житлом у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Процесуальні дії суду по справі: Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 03 вересня 2020 року у вказаній справі було відкрито провадження та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.08.2018 року, Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 135265900, позивач є власником квартири [ADDRESS] . Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов заявника від 09.07.2020 року, довідки Білозерської селищної ради № 02-23/2445 від 03.09.2020 року, [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстрована в квартирі [ADDRESS] , проте не проживає за вказаною адресою з січня 2000 року. Статтею 71 ЖК визначено, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Положеннями ст.ст. 150, 156 ЖК України вказано, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Постановою Верховного Суду від 18.03.2020 року по справі № 182/6536/13-ц визначено, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Як було вказано позивачем, [PERSON] чужа невідома йому особа, яка з січня 2000 року не проживає у квартирі позивача, не сплачувала та не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей у квартирі не має. Крім того, у зв`язку з відсутністю інформації про її роботу та фактичне місцезнаходження, позивач не може отримати від неї інформацію про поважність причин, з яких відповідач - чужа незнайома особа, залишається зареєстрованою у його власній квартирі. Натомість, подаючи до суду відзив на позов, [PERSON] одним чином не спростувала позицію позивача щодо обставини, які мають значення для вирішення заявленого позову, як то її непроживання в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин для цього. Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 317 ч.1 ЦК України, власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами ст. 319 ч.1 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ст. 321 ч.1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ст. 16 ч.1 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Право власності має фундаментальним характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахування принципів ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України). Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні надано достатньо доказів того, що [PERSON] понад шість місяців не проживає за місцем реєстрації, має інше фактичне місце проживання, підстав для збереження за нею житлового приміщення та інших домовленостей між сторонами немає, а реєстрація відповідача за вищевказаною адресою є перешкодою у здійсненні позивачем права користування та розпорядження своїм майном, тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved