Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до [PERSON], в якому просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що йому на праві приватної власності належить вище вказаний житловий будинок, оскільки [PERSON] зареєстрований за адресою розташування будинку, але з 2005 року в ньому не проживає, позивач не може повною мірою реалізувати своє право на вільне користування нерухомістю, тому вважає відповідача таким, що втратив право користування вказаним будинком. Позивач в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити (а.с. 18). Представник позивача [PERSON], діючий за дорученням про надання безоплатної вторинної правової допомоги від 29.11.2017 р. (а.с. 22) в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи сповіщений шляхом розміщення виклику на офіційному вебсайті судової влади України (а.с. 21), про причини неявки суд не сповістив, відзиву на позовну заяву не надав. Суд, враховуючи клопотання позивача про розгляд справи без його участі, а також те, що відповідачем не наданий без поважних причин в установлений судом строк відзив на позовну заяву, вважає можливим провести судовий розгляд у відсутність нез'явившихся осіб та вирішити спір за наявними матеріалами справи, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 191 ЦПК України. За згоди позивача суд ухвалює по справі заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи із наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 03.07.2001 року, посвідченого державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори, реєстровий № 2-1043 (а.с. 5). Згідно довідки, яка видана вуличним комітетом № 37 «ЦЕНТР 37» Чугуївської міської ради Харківської області від 13.08.2018 року, у будинку позивача зареєстрований [PERSON], [INFO], з позначкою як син дружини, однак фактично з 2005 року та по теперішній час там не проживає (а.с. 7). Відповідач зареєстрований у вказаному житловому будинку, але майже 14 останніх років у будинку не проживає, його речей у вказаному житловому будинку немає; однак на відповідача продовжують нараховуватися комунальні платежі, які позивач вимушений сплачувати самостійно, участі в поліпшенні стану житлового будинку за весь час реєстрації відповідача за вказаною адресою останній не брав, позивач самостійно утримує відповідний житловий будинок в належному стані, здійснює його поточний ремонт. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України, передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 321 ЦК України передбачена непорушність права власності, отже ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Той факт, що за адресою будинку, який належить позивачу, зареєстрована особа, яка фактично за цією адресою не проживає, створює негативні наслідки майнового характеру для позивача, оскільки розмір оплати за комунальні послуги нараховується із розрахунку до кількості осіб, що зареєстровані за певною адресою, і через це позивач повинен сплачувати за більшу кількість послуг, ніж за ту, якою користується фактично. Таким чином, зазначений вище факт безпосередньо впливає на виникнення у позивача певних додаткових (економічно необґрунтованих) майнових обов'язків. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, і втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Відповідно до ч 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до висновку, викладеному у постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57 /цс 11 вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Тобто, умовою визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є не проживання особи протягом певного часу. Виходячи зі змісту Постанови Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс-11- звільнення особою спірного житлового приміщення та її відсутність без поважних причин за місцем реєстрації встановлений строк, є достатньою правовою підставою для визнання його таким, що втратив право користування житлом, суд приходить до висновку що [PERSON] втратив право користуватися житловим приміщенням в будинку розташованому за адресою: [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: approved