Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до Ужгородської міської ради Закарпатської області про стягнення безпідставно набутих коштів. Позовні вимоги мотивує тим, що 23.11.2006 року Ужгородська міська рада прийняла рішення № 99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», яким запровадила додаткові умови для отримання мешканцям м. Ужгород земельних ділянок у приватну власність. 05.02.2008 року рішенням 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради № 621, йому було передано у приватну власність земельну ділянку в районі вул. Озерної поз. 136, площею 0,10 га та видано державний акт на землю. 26.02.2008 року на виконання рішення Ужгородської міської ради № 99, ним було сплачено на рахунок Ужгородської міської ради кошти в сумі 25000,00 грн. Постановою Ужгородського міськрайонного суду від 14.02.2013 року було скасовано рішення Ужгородської міської ради № 99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва». Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.03.2014 року, постанову Ужгородського міськрайонного суду від 14.02.2013 року в частині визнання протиправним та скасування рішення № 99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва» залишено в силі. Таким чином, вказаними судовими рішенням підтверджено (у користуванні) неправомірність перебування належних йому коштів в сумі 25000,00 грн. на рахунках Ужгородської міської ради з моменту їх сплати. Вказує, що в ході розгляду справи судами відповідно до ст. 21 ЦК України також було встановлено і визнано що вищевказаний нормативно-правовий акт органу місцевого самоврядування був незаконним і суперечив актам цивільного законодавства, порушував його цивільні права та інтереси. Рішенням Ужгородського міськрайонного суд від 27.06.2016 року, яке набрало законної сили, було задоволено його позовні вимоги до Ужгородської міської ради, а саме, стягнуто з місцевого бюджету м. Ужгорода на його користь 25000,00 грн. безпідставно набутих коштів. За період з 26.02.2008 року (момент сплати ним коштів до Ужгородської міської ради) по момент винесення рішення 27.06.2016 року, неправомірного і безпідставного користування його коштами у сумі 25000,00 грн., відповідачем йому завдано збитки. Зазначає, оскільки неповерненням безпідставно сплачених ним коштів відповідачу, з моменту сплати ним коштів до Ужгородської міської ради, а саме з 26.02.2008 року індекси споживчих цін змінювалися, він має право на відшкодування інфляційних втрат. Розрахунком боргу, що додається до даного позову стверджується, що загальний розмір нарахованих інфляційних втрат проведено за період з 22.11.2013 року по 22.11.2016 року (момент звернення до суду в межах строку трьохрічної позовної давності) і становить 17315,75 грн. Загальний розмір нарахованих згідно ст. 625 ЦК України 3 % річних за період з 22.11.2013 року по 22.11.2016 року становить 1939,60 грн. З посиланням на викладене та положення ст. ст. 15, 16, 216, 536, 625, 1214 ЦК України, позивач просить суд стягнути з Ужгородської міської ради на користь [PERSON] 17315,75 грн. інфляційних витрат та 1939,60 грн. річних, а також 551,20 грн. судових витрат. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю посилаючись на викладені у позовній заяві обставини і просить позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні в повному обсязі з підстав наведених у письмових запереченнях на позовну заяву, які долучені до матеріалів справи. Зазначила, що позовні вимоги позивача є безпідставними, оскільки грошові зобовязання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК України, передбачають насамперед договірні правовідносини, а тому, передбачена ст. 625 ЦК України відповідальність не застосовується до правовідносин, які виникли між сторонами у звязку з ухваленням Ужгородським міськрайонним судом рішення від 27.06.2016 року. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.06.2016 року, яке набрало законної сили, у цивільній справі за позовом [PERSON] до Ужгородської міської ради про стягнення безпідставно набутих коштів, з Ужгородської міської ради Закарпатської області, а саме місцевого бюджету м. Ужгород, на користь [PERSON] стягнуто 25000,00 грн. безпідставно набутих коштів. Вказаним рішенням суду встановлено, що рішенням IV сесії V скликання Ужгородської міської ради від 05.02.2008 року № 621 «Про надання земельних ділянок» [PERSON] була надана у приватну власність земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в районі вул. Озерна м. Ужгород, площею 0,10 га поз. 136. Пунктом 8 даного рішення зобовязано громадян створити товариства забудовників для централізованого розвитку інфраструктури за рахунок коштів забудовників. Документи, що посвідчують право власності на земельну ділянку, видати членам створеного товариства. Для оформлення державного акту на право власності на земельну ділянку Ужгородською міською радою було зобовязано [PERSON] здійснити внесення до бюджету міста коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури до цільового фонду соціально-економічного розвитку міста виходячи з розрахунку 25,00 грн. за один квадратний метр протягом 30 календарних днів згідно із рішенням Ужгородської міської ради від 23.11.2006 року № 99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», із змінами, внесеними рішення від 21.02.2007 року № 245, про що видали відповідний розрахунок. Пунктом 3 рішення № 99 від 23.11.2006 року було визначено, що у разі невиконання цих умов рішення про надання земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва втрачає чинність. На виконання такої вимоги, 04.12.2008 року [PERSON] було перераховано суму в розмірі 25000,00 грн., з призначенням платежу «оплата за земельну ділянку згідно ріш. 4 сесії 5 скликання № 245 від 21.02.07 року та 4 сесії 5 скликання № 99 від 23.11.2006 року» та [PERSON] був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 458610. Згідно з постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.02.2013 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.03.2014 року, визнано протиправним та скасовано рішення Ужгородської міської ради від 23.11.2006 року № 99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва». За рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.06.2016 року суд прийшов до переконання, що зобовязання позивача сплатити кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгород в районі вул. Озерна (поз. 136), до моменту оформлення ним права власності на земельну ділянку, яка знаходяться за вказано адресою, було безпідставним, а тому, приймаючи до уваги, що Ужгородська міська рада після скасування постановою Ужгородського міськрайонного суду від 08.02.2012 року, яка набрала законної сили, рішення Ужгородської міської ради від 23.11.2006 р. № 99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», на підставі якого [PERSON] перераховано на рахунок відповідача кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгород в районі вул. Озерна (поз. 136) в розмірі 25000,00 грн., використовує ці кошти безпідставно, суд дійшов до висновку, що вимога [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів підлягає до задоволення. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів такого захисту є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (ст. 15 ЦК України). Як встановлено судом позивачем предявлено позовні вимоги до відповідача про стягнення з останнього інфляційних втрат та 3 % річних за період з 22.11.2013 року по 22.11.2016 року, на підставі ст. ст. 536, 625, 1214 ЦК України. З наданого позивачем розрахунку слідує, що сума інфляційних втрат, виходячи з суми грошових коштів 25000,00 грн., становить 17315,75 грн., а три проценти річних 1939,60 грн. Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Статтею 625 ЦК регулюються зобовязальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. Зобовязання виникають з підстав встановлених ст. 11 ЦК України (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом вказаної норми вимога про сплату боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми застосовується як санкція лише за прострочення грошового зобовязання. Проте рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.06.2016 року, на яке посилається позивач як на підставу своїх позовних вимог, ухвалено не за грошовими зобовязаннями сторін і не створює для них будь-яких грошових зобовязань, відтак суд вважає, що до спірних правовідносин приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України не застосовуються. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача інфляційних втрат є безпідставними та задоволенню не підлягають. Статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобовязання, її дія поширюється на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. Дія статті поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина пята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобовязальних правовідносин. З рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів. У разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до статті 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 цього Кодексу. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15. Водночас, ч. 2 ст. 1214 ЦК України регламентовано, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Вказана стаття ЦК України не є нормою прямої дії, а є бланкетною (відсилочною) нормою. Вона передбачає можливість нарахування процентів за збереження грошима при наявності підстав, зазначених у ст. 536 ЦК України, тобто сплату боржником процентів, якщо такі не встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ст. 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищезазначене, а також приймаючи до уваги, що після скасування рішення Ужгородської міської ради від 23.11.2006 року № 99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва» та у подальшому до стягнення з Ужгородської міської ради Закарпатської області на користь [PERSON] 25000,00 грн. безпідставно набутих коштів згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.06.2016 року, відповідач використовував ці кошти безпідставно, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача 1939,60 грн. процентів річних на підставі положень ст. ст. 536, 1214 ч. 2 ЦК України є обґрунтованими та підлягають задоволенню. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача належить стягнути понесені позивачем судові витрати в сумі 55,12 грн. сплаченого судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог. На підставі ч. 3 ст. 209 та ч. 1 ст. 218 ЦПК України 24 березня 2017 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 29 березня 2017 року.

Outcome: partial