Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

[PERSON] , звернувся в суд із вказаним вище позовом, в якому просить: припинити право власності [PERSON] , на 7/12 ідеальних частин квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 7/12 ідеальних частин квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що йому на праві спільної часткової власності належить 5/12 ідеальних частин квартири [ADDRESS] . Іншим співвласником квартири [ADDRESS] є відповідач ( [PERSON] ), якому належить 7/12 ідеальних частин. Позивач та відповідач не є членами сім`ї, не проживають спільно та не ведуть спільного господарства, не спілкуються між собою, родинні зв`язки між ними ніколи не підтримувалися. Вони як співвласники, не можуть дійти порозуміння, щодо спільного володіння, користування та розпорядження вказаною квартирою. Порядок користування між співвласниками не встановлювався ні за домовленістю між сторонами, ні судовим рішенням. Оскільки вони, не можуть мирним шляхом вирішити наявний спір, то в нього виникла необхідність звернутися до суду з вказаним позовом. Також він, як позивач вніс на рахунок суду кошти в рахунок вартості частки відповідача у спільному майні. Ухвалою судді від 12.10.2021 року провадження в зазначеній справі відкрито та призначено до підготовчого судового засідання на 11.11.2021. 11.11.2021 у зв`язку із неявкою сторін, підготовче судове засідання відкладено на 06.12.2021. 06.12.2021 захисник відповідача подала клопотання про відкладення підготовчого судового засідання, підготовче судове засідання повторно відкладено на 10.12.2021 10.12.2021 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду по суті на 28.12.2021 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи є заява про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує. Захисник відповідача Гаврилова Н.М., в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог з підстав викладених у письмовому відзиві, зокрема зазначила, що між позивачем та відповідачем з 2016 року дійсно є спір щодо вказаної квартири. Її довіритель не хоче продавати своєї частки і викупляти частки позивача також не має наміру. Іншого житла в нього не має, а позов не може бути задоволений оскільки в її довірителя більша частка. Не заперечила того факту, що сторони не перебувають у родинних відносинах. Вислухавши доводи захисника відповідача, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Аналогічні положення містяться у ст.ст. 15, 16 ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення Матеріалами справи встановлено і сторонами не оспорюється, а тому доказуванню не підлягає, що сторонам по справі на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] , зокрема позивачу ( [PERSON] ) належить 5/12 ід.ч., а відповідачу ( [PERSON] ) 7/12 ід.ч. Згідно із ч. 4, 5 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Зміст ст.ст. 316-319 ЦК України полягає в тому, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Підстави припинення права власності передбачені ст. 346 ЦК України. Виходячи зі змісту частини 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1ст. 356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Що стосується існуючої в співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені в ст.ст. 364, 365, 367 ЦК України, як способи реалізації цієї правомочності, при здійсненні якої передбачена ч. 4 ст. 358 ЦК України умова не є обов`язковою. Згідно зі ст.ст. 370, 372 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, відповідно до порядку, встановленого ст. 364 цього Кодексу, а також на поділ такого майна. Відповідно до ч.1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливе; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Крім того, як передбачено ч.2 ст. 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов`язань перед відповідачем. Відповідно до ст. 319 ЦК власність зобов`язує. Невиконання особою своїх обов`язків як співвласника майна призводить до порушення прав інших співвласників майна. Тому ст. 365 ЦК є в тому числі й механізмом знаходження найефективнішого власника. Із технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , вбачається, що така розташована на 2-му поверсі 4 поверхового будинку та складається з 3 кімнат, кімнати не є ізольовані між собою. З огляду на вказане, суд прийшов до переконання, що кожній із сторін не може бути виділено відокремлену частину спірної квартири з самостійним виходом (оскільки це 2 поверх) та переобладнати в ізольовані квартири. Згідно звіту про оцінку майна № 18-210609-018 виконаного ТОВ «Авента Груп» вбачається, що ринкова вартість квартири [ADDRESS] станом на 09.06.2021 становить 372302,67 грн., відповідно вартість частки відповідача [PERSON] становить 217176,56 грн. Ні відповідачем, ні його представником вартість квартири вказана у цьому звіті, не спростовувалась. Відповідно до квитанції № 0.0.2192319817.1 від 12 липня 2021 року [PERSON] внесено на депозитний рахунок ТУ ДСА у Львівській області (Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 26306742; Банк отримувача ДКСУ, м. Київ; Код банку отримувача (МФО) 820172; Рахунок отримувача UA598201720355219002000000757) грошову компенсацію ринкової вартості 7/12 ідеальної частки у спільному майні - квартирі [ADDRESS] в сумі 217176,56 грн. Оскільки, суд вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватись ним. Щодо спільного володіння і користування майном, суд вважає звернути увагу на те, що співвласники квартири, не є членами однієї сім`ї, ніколи не проживали разом, не вели спільного господарства, відповідач в порушення ч.3 ст. 19 Конституції України (Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству) не бере участі у витратах, яких потребує утримання власності, чим блокує рішення щодо такого утримання, не здійснює і не бажає здійснювати капітальний ремонт квартири, що призвело до погіршення її стану (відсутність води, газу, електрики) та відповідно зниження її ринкової вартості. Наведені вище обставини, свідчать про неможливість спільного володіння та користування майном, що не заперечується представником відповідача. Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень ст.. 365 ЦК України можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Щодо завдання істотної шкоди інтересам відповідача, то суд виходить з того, що [PERSON] більше п`яти років не проживає в спірній квартирі, що не заперечується і самим його представником, а проживає зовсім за іншою адресою - тобто в нього є інше житло. Зважаючи на те, що [PERSON] зловживає тим, що в нього більша частка у спірній квартирі ніж у позивача, і він не має наміру ні відкупити частку позивача, ні продати свою частку позивачу, то суд прийшов до переконання, що власне він завдає істотної шкоди інтересам позивача. Аналіз наведених вимог законодавства та зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що позов є підставним та підлягає задоволенню, оскільки частка позивача в квартирі не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування майном є неможливим і припинення права власності відповідача на належну йому частку у спільному майні (квартирі) з виплатою вартості цієї частки, не завдасть істотної шкоди його інтересам. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в користь позивача в розмірі 2171 грн. 77 коп. Враховуючи вище наведене та

Outcome: approved