Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою та просить суд визнати відповідачів [PERSON], [PERSON], що діють також в інтересах малолітньої дитини [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що йому на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS], в якому зареєстровані відповідачі. У 2014 році відповідачі виїхали до Російської Федерації, та з того часу фактично не проживають у будинку. На цей час він сильно хворіє та йому важко утримувати будинок, а оформити субсидію він не може у зв'язку з тим, що відповідачі зареєстровані за вказаною адресою. В останній раз, коли позивач зв'язувався з відповідачами по телефону вони не заперечували проти зняття їх з реєстрації у будинку, однак зробити це у їх відсутності він не може, через що і змушений звернутися до суду. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився. Через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Не заперечував проти розгляду справив заочному порядку. Представник позивача - [PERSON], що діє в силу повноважень, наданих їй позивачем на підставі довіреності від 15.03.2017 року (а.с.14) у судове засідання не з'явилася. Відповідачі [PERSON], [PERSON], будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце проведення судового засідання не з'явилися. Поштою на адресу суду направили заяви від 16.03.2017 року, посвідчені нотаріусом Ярцевського нотаріального округу Смоленської області Мініним О.М., відповідно до яких відповідачі позовні вимоги визнають повністю та не заперечують проти їх задоволення. Проти визнання малолітнього сина [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS], не заперечували. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Слов'янської міської ради у судове засідання не з'явився. Надав заяву про розгляд справи без представника служби у справах дітей. Позовні вимоги не підтримали в частині визнання малолітнього [PERSON], [INFO]. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. При вирішенні спору суд враховує й загальні засади цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності й розумності, зважаючи на права та інтереси обох сторін у справі, враховувати заборону обмеження прав одних осіб за рахунок інших. [PERSON] на праві приватної власності належить будинком [ADDRESS] про що свідчить договір дарування житлового будинку від 15.03.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Донецької області Панченком А.В. (а.с.7); витяг з Державного реєстру правочинів (а.с.8); витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.9). Згідно наданої копії витягу з домової книги за адресою: будинок [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.11-13). Наведене також підтверджується довідкою виконавчого комітету Слов'янської міської ради від 15.02.2017 року (а.с.10). Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями статті 405 Цивільного кодексу України, відповідно до якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положення статті 405 ЦК України та статті 71 ЖК України однаково регулюють правовідносини щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме не проживання без поважної причини в приміщенні понад встановлений законом строк. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). У підтвердження відсутності відповідачів в спірному будинку понад рік позивач надав акт, складений 17.03.2017 року головою квартального комітету мікрорайону ЖД № 2, відповідно до якого в будинку [ADDRESS] прописані: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO] та малолітній [PERSON], [INFO] та не проживають у вказаному будинку з 01.06.2014 року. Відповідно до заяв від 16.03.2017 року, посвідчених нотаріусом Ярцевського нотаріального округу Смоленської області Мініним О.М., відповідачі [PERSON] та [PERSON], яка також діє в інтересах свого малолітнього сина - [PERSON], [INFO], позовні вимоги визнають повністю та не заперечують проти їх задоволення. Проти визнання малолітнього сина [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS], не заперечують. Відповідно до довідки Муніципального унітарного підприємства муніципального утворення Ярцевського району Смоленської області «Спеціальне господарство» Паспортний стіл за вих. № б/н від 16.03.2017 року, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] [INFO] зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, у судовому засіданні належними доказами встановлено, що відповідачі за власною ініціативою і у добровільному порядку залишили будинок, протягом тривалого часу - більше одного року за даною адресою не проживають, на теперішній час проживають в м. Ярцево Смоленської області, позов визнали повністю. У справі відсутні відомості щодо будь-якої неправомірної поведінки позивача відносно відповідачів, створення з боку [PERSON] перешкод для проживання відповідачів та дитини в даному жилому приміщенні. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Крім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11). Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку, що відповідачі [PERSON], [PERSON] відсутні в спірному будинку понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратили право користування ним. Що стосується позовних вимог в частині визнання такою, що втратила право на користування житлом малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], суд виходить з наступних норм чинного законодавства. Статтею 6 Конституції України прописано право кожного на житло та передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 4 статті 29 Цивільного кодексу України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. За змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання (дна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі N 6-1793цс1). Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Частиною 4 статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно з частиною 1 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною 1 статті 163 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Залишаючи за малолітньою дитиною [PERSON], [INFO], право користування жилим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] Донецької області, і визнаючи матір малолітньої дитини такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір'ю, крім випадкових обставин. Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти (а за попереднім законодавством - п'ятнадцяти) років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 2 статті 17 ЦК УРСР та частин 3 та 4 статті 29 ЦК. Правила частини 2 статті 17 ЦК УРСР передбачали, що місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п'ятнадцяти років, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів. Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК, який регулює спірні відносини з 1 січня 2004 року, також місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років (малолітня особа), визнається місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не мала права за попереднім законодавством та не має права у теперішній час вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. З огляду на що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Зокрема, відповідачі також не заперечували проти визнання сина [PERSON], [INFO], таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] Донецької області. Статтею 7 закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Зі змісту нормативно-правового акта убачається, що рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням за законом є самостійною підставою для зняття особи з реєстраційного обліку місця проживання. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved