Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про стягнення коштів в якому просив стягнути з відповідача 10000 гривень, який передав останньому в якості авансового внеску за купівлю належного відповідачу житлового будинку[ADDRESS]. Позивач стверджує, що після передачі відповідачу аванса він реконструював за власні грошові кошти належне відповідачу домоволодіння, адже вважав, що останній після завершення позивачем реконструкції будинку та узаконення позивачем самочинно збудованого позивачем майнового комплексу: «[INFO]», розташованої по [ADDRESS], останній укладе з ним договір міни належного відповідачу будинку на належну позивачу «[INFO]», разом з розташованою на її території будівлею охорони загальною площею 6,0 кв.м. З врахуванням зазначеного позивач просив також визнати за ним і право власності на обидва об'єкти нерухомого майна. Позивач у судове засідання не з'явився, надавши через свого представника до суду заяву щодо розгляду справи без його участі, в якій свої позовні вимоги підтримував у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає можливим розглянути дану цивільну справу у заочному порядку відповідно до вимог Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З наданої позивачем розписки від 01.05.2017 року вбачається, що відповідач отримав від нього 10000 гривень в якості авансового внеску за майбутню купівлю належного відповідачу житлового будинку [ADDRESS]. Також у зазначеній розписці відповідач зазначає, що після завершення відповідачем реконструкції його будинку та узаконення позивачем самочинно збудованого позивачем майнового комплексу: «[INFO]», розташованої по [ADDRESS], останній укладе з ним договір міни належного йому будинку на належну позивачу «[INFO]». Відповідно до правового висновку ВСУ 13.03.2013 року (справа №6-176цс12) «у разі не укладення сторонами основних договорів у строк, визначений попередніми договорами, передані позивачами у рахунок оплати за основними договорами грошові є відповідно до ст.570 ЦК України не завдатком, а авансом і підлягають поверненню особам, які їх сплатили.» Тому у суду наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача авансового платежу у розмірі 10000 гривень. З технічного паспорту від 17.08.2017 року, складеного спеціалістом [PERSON] (сертифікат серії АЕ №001385 рег.н. 1309 від 31.01.2013 р.) вбачається, що позивач володіє об'єктом самочинного будівництва: майновим комплексом - автостоянкою - за адресою: [ADDRESS] що складається з наступного: будівля охорони літ. А-1, площею 4,7 кв. м., 1990 року побудови; споруди № 1, 2,1 (огорожа, ворота та замощення 1990 року побудови), разом з дорожнім покриттям площею 4604 кв. м„ зеленими насадженнями площею 320 кв. м., загальною площею 4930 кв. м., що визначається технічним паспортом. Доказів на підставі чого відповідачу належить вищезазначений будинок позивачем суду надано не було, що свідчить про невиконання позивачем вимоги ч.1 ст.60 ЦПК України та є підставою для відмови у цій частині позову. Відповідно до п.10 «Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 (зі змінами від 07.06.17 р. № 409 «Про внесення змін до порядків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 461»), у разі коли на самочинно збудоване нерухоме майно визнано право власності за рішенням суду, воно приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком. Тому на даний час в Україні самочинно збудоване нерухоме майно приймається в експлуатацію згідно з вищезазначеним Порядком виключно після того, як на самочинно збудоване нерухоме майно за рішенням суду буде визнано право власності. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на усі юридичні спори в державі, тому позивач не повинен чекати, доки буде прийнятий порядок введення в експлуатацію самочинно збудованих житлових будинків чи доки буде ліквідовано Інспекції ДАБК в тому вигляді, в якому вони зараз існують. Адже для підтвердження можливості належної експлуатації нерухомого майна буде достатньо звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж обєкта. Відповідно до звіту про проведення технічного обстеження від 17.08.2017 року, складеного експертом [PERSON], який має відповідний кваліфікаційний сертифікат відповідального виконання окремих видів робіт (послуг), повязаних із створенням обєкта архітектури, - вищезазначений майновий комплекс «[INFO]» за адресою: [ADDRESS] готова до безпечної експлуатації і не має недоліків та пошкоджень, що впливають на безпечну експлуатацію, всі його конструкції перебувають у нормальному технічному стані. Відповідно до ч. 2 ст. 8 ЦК України («Аналогія»), у разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Відповідно до п. 5, 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є зокрема судовий захист цивільного права та інтересу, та справедливість, добросовісність та розумність. Суд враховує, що позивач позбавлений можливості надати суду декларацію про готовність до експлуатації вищезазначеного об'єкта саме у звязку з відсутністю на даний час законодавчого врегулювання введення в експлуатацію обєктів самочинного будівництва. Тому суд вважає за можливе, застосувати аналогію права встановлену ч. 2 ст. 8 ЦК України, оскільки процедура введення в експлуатацію домоволодіння полягає саме в перевірці його готовності до подальшої експлуатації, що й було встановлено в звіті про проведення технічного обстеження домоволодіння. Згідно з ч. 5 ст. 376 ЦК України, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася і у липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та її до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). За змістом ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зазначеною нормою закріплено презумпцію законності набуття права власності, тобто право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або якщо незаконність набуття права власності встановлена рішенням суду, а також встановлено відкритість переліку підстав набуття права власності з обмеженням їх виключно тими, що прямо передбачені в законодавстві. Враховуючи викладене, суд вважає, що є підстави для визнання за [PERSON] права власності на самочинно збудований майновий комплекс - «[INFO]» - за адресою: [ADDRESS] що надасть позивачу право ввести будинок в експлуатацію згідно з діючим Порядком. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial