Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON], третя особа - Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивач перебував у фактичних шлюбних стосунках з відповідачем та разом проживали за адресою: [INFO]. На даний час сторони разом не проживають. В період сумісного проживання у них народився син - [PERSON], [INFO] З 2014 року стали проживати окремо, оскільки відповідач разом з дитиною добровільно виїхали в інше місце проживания, адреса якого позивачу на даний час не відома. Позивач є власником вказаної квартири. Наявність реєстрації відповідачів обумовлює сплату позивачем комунальних платежів за осіб, які фактично не проживають в квартирі, що порушує його права як власника, а також обмежує право на розпорядження і відчуження квартири. У звязку з викладеним, позивач звернувся з даним позовом до суду. Сторони, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не зявилися. Позивач надав до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Причини неявки відповідачів суду не відомі. Представник третьої особи в судовому засіданні, яке відбулося 21.11.2017 року, заперечував проти задоволення заявлених вимог. У звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що дана позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно ст. 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON], що підтверджується копією договору дарування квартири серії ВММ №899645 від 26.01.2010 року. З копії домової книги вказаної квартири вбачається, що за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON] та [PERSON]. Крім того, у відповідності до копії акту про фактичне проживання (непроживання) № 2735 за адресою: м. Сєвєродонецьк, вул. Вілєсова, 7а/28 [PERSON] та [PERSON] не проживають з 2014 року по теперішній час. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив факт не проживання відповідачів з 2014 року за адресою: м. Сєвєродонецьк, вул. Вілєсова, 7а/28. Проте, згідно висновку Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради №5757 від 21.11.2017 року з метою захисту житлових прав малолітньої дитини, Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради вважає недоцільним позбавлення права користування житлом, розташованим за адресою: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Вілєсова, 7а/28, неповнолітнього [PERSON], [INFO]. У відповідності до ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд звертає увагу на те, що вищевказаний висновок Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради взагалі не обґрунтований жодними фактичними обставинами справи або обставинами, які Орган встановив під час складання висновку. Загальне посилання на захист житлових прав дитини не є належним обґрунтуванням висновку. Крім того, суд зазначає, що ні Конституція України, ні Конвенція про права дитини, ні Цивільний кодекс України (зокрема, статті 405, 406 вказаного Кодексу), ні Сімейний кодекс України, ні Житловий кодекс УРСР, ні Закон України «Про охорону дитинства», ні Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» не встановлюють особливостей позбавлення дитини права користування житлом, яке вона набула як член сімї власника житла. Вказане право за своєю правовою природою є правом користування чужим майном (сервітутом) і позбавлення цього права відбувається в порядку статей 405 або 406 ЦК незалежно від віку особи. В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач разом з сином беруть участь в оплаті витрат на комунальні послуги, з вимогами про вселення до спірної квартири не зверталися та будь-якої спеціальної домовленості між сторонами щодо тривалості проживання не було, а також відсутні докази того, що існували будь-які перешкоди у проживанні відповідача разом з дитиною у спірній квартирі. З огляду на викладене, та враховуючи, що неповнолітня дитина мешкає разом з відповідачем та за власним бажанням не проживають у спірній квартирі з 2014 року, суд доходить висновку про обґрунтованість заявлених вимог та необхідність їх задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved