Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до Лисичанського міського суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням, третя особа [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що 09.06.2011 року згідно з договором купівлі-продажу квартири він є власником квартири за адресою: [ADDRESS]. Також право спільної власності на спірну квартиру надійшло його дружині [PERSON] та сину [PERSON], [INFO]. 21.06.2011 року в якості тимчасового жильця у вказане житлове приміщення був вселений та зареєстрований [PERSON], [INFO]. З січня 2013 року по теперішній час відповідач у спірній квартирі не проживає. За вказаний час будь-яких відомостей про себе не повідомляв та ніякого звязку не підтримував. Таким чином, Відповідач за місцем постійної реєстрації не проживає без поважних причин, ним фактично обрано інше місце проживання, будь-які його особисті речі в квартирі відсутні. Відповідач не сплачує плату за користування житлом і комунальні послуги, всі обовязки по утримання квартири несуть відповідач із третьою особою. На даний час в квартирі зареєстровано пять осіб: позивач, третя особа, син [PERSON] та донька [PERSON], і відповідач. Наявність реєстрації Відповідача у належній йому квартирі позбавляє його можливості в повній мірі користуватися належними йому правами по утриманню житла. Тому просив суд визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартира [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав суду письмову заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, позов підтримав, просив задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилась, причини неявки суду не повідомила. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідачів. У звязку з наведеним, суд вважає за можливе слухати справу за відсутністю відповідачів, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, встановленими наступні обставини. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Спір між позивачем та відповідачем виник з приводу того, що позивач [PERSON] вважає відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а себе добросовісним користувачем, наймачем та власником спірної квартири, право якого порушується. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Цим правом закріплена недоторканість житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. У звязку з цим необхідно звернутися до правових позицій Європейського суду з прав людини, а саме в розумінні пункту 1 ст. 8 Конвенції, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеними чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло (рішення у справі «Пауел та Райнер проти Великобританії» (PowellandRaynerv. theU.K.) від 21.02.1990 р., статус рішення остаточне). Такий загальний захист поширюється як на власника житла (рішення у справі «Джілов проти Великобританії» (Gilowv. theU.K.) від 24.11.1986 р., статус рішення остаточне), так і на наймача житла (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» (Larkosv. Cyprus) від 18.02.1999 р., статус рішення остаточне). З позовної заяви вбачається, що до суду звернувся [PERSON] до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа [PERSON]. Позивач у зазначеній позовній заяві просить суд: 1) визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. За позовами про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, слід враховувати, позивачем в даній категорії справ може бути наймодавець житла або один з наймачів житла. Відповідно відповідачем по справі буде особа, яка втратила право користування житлом. З матеріалів справи вбачається, що згідно з договором купівлі-продажу квартири від 09.06.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 1434, [PERSON] зобовязується передати квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], [PERSON] та [PERSON], яка діє від свого імені та від імені свого малолітнього сина [PERSON], які зобовязуються прийняти майно і сплатити за нього обговорену грошову суму. Згідно з Витягом з Державного реєстру правочинів № 9996912 від 09.06.2011 р., виданим приватним нотаріусом [PERSON], договір купівлі-продажу за реєстром № 1434 зареєстровано в Державному реєстрі правочинів за № 4487539. Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 30285519 від 14.06.2011 р., виданим Лисичанським комунальним підприємством бюро технічної інвентаризації, квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] в розмірі 1/2 частки, [PERSON] в розмірі 1/4 частки, [PERSON] в розмірі 1/4 частки, номер запису 915, в книзі 27. Згідно з інформаційною довідкою № 41147282 від 24.07.2015р. власниками квартири [ADDRESS], на праві приватної спільної часткової власності є [PERSON] 1/2 частини, [PERSON] 1/4 частини, [PERSON] 1/4 частини. На підставі викладеного, суд доходить висновку, що власниками квартири [ADDRESS] є позивач [PERSON], його дружина [PERSON] та його син [PERSON]. Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сімї власника у разі відсутності без поважних причин понад рік. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися в спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сімї. Тому в даному випадку власник повинен звертатися до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Як вбачається з позовної заяви відповідач - [PERSON] 21.06.2011 року був вселений та зареєстрований у [INFO] в якості тимчасового жильця. Отже, відповідач не був вселений та зареєстрований у [INFO] як член сімї наймача та не є ним на час подання даної позовної заяви, у звязку з чим, суд доходить висновку, що позивачем [PERSON] обраний неправильний спосіб захисту свого порушеного права у виді позовної заяви з вимогами визнати втративши право користування житлом відповідача [PERSON]. Окрім цього, слід зауважити, що власником спріної квартири є не тільки позивач [PERSON], а також дружина позивача, що зазначена третьою особою у позові [PERSON], та їх син - [PERSON], отже, наявність реєстрації відповідача [PERSON] у квартирі [ADDRESS] порушує право власності не тільки позивача [PERSON], а також інших співвласників [PERSON] та [PERSON], у звязку з чим з позовною заявою до суду про захист свого права повинні звертатися всі співвласники спірного житла. На підставі викладеного, суд доходить висновку, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням, третя особа [PERSON], задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed