Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду в інтересах позивача з позовом до відповідача в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі 19804, 71 грн, яка складається з 3% річних за період 01.04.2019 року по 30.11.2020 року в сумі 9406, 71 та інфляційних витрат за період 01.04.2019 року по 30.11.2020 року в сумі 10398 грн. стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В обгрунтування позову зазначає, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 12 листопада 2017 року за участі автомобіля HYUNDAI ACCENT днз [NUMBER] під керуванням [PERSON] та трактором ЕО-2629 днз, [NUMBER] з причепом ПСЕ-20-1 днз [NUMBER] під керування [PERSON] , позивачу [PERSON] спричинена матеріальна шкода. Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20.02.2019 року стягнуто з відповідача на користь позивача 176 510 грн. 63 коп. матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, 8 000 грн. витрат на правову допомогу, 1765 грн. 11 коп. в рахунок сплаченого судового збору, 1 150 грн. витрат за залучення спеціаліста, а всього 187 425 грн. 74 коп. На виконання згаданого рішення судом видано виконавчий лист. 23.05.2019 року було відкрито виконавче провадження №59176461, однак до теперішнього часу рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20.02.2019 року не виконано. За розрахунком представника позивача за період з 01.04.2019 року по 30.11.2020 року 3% річних становлять 9406, 71 грн, а інфляційні витрати за загаданий період становлять 10398 грн. Ухвалою суду від 19.01.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Справу призначено на 23.02.2021 року на 11 годину 00 хвилин. Ухвалою суду від 28.01.2021 року доручено Новозаводському районному суду Чернігівської області забезпечити проведення судового засідання у цивільній справі №749/20/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних о 11.30\~год.\~23.02.2021\~року в режимі відеоконференції\~за участі\~представника позивача [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові. Просив стягнути з відповідача на користь позивача понесені позивачем витрати на правничу допомогу адвокату розмірі 10\~000 грн. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. До суду надав відзив за змістом якого не заперечує, щодо наявності заборгованості, розміру заборгованості що складається з 3% річних за період з 01.04.2019 року по 30.11.2020 року та інфляційних витрат за загаданий період. Просить при прийняття рішення врахувати той факт, що відповідач не ухиляється від виконання своїх обов`язків, влаштувався на роботу. З його заробітної плати утримується 20%, а з майна має лише 1/6 частину будинку. На утриманні має дітей та дружину, яка є пенсіонером, інвалідом з дитинства. У відзиві відповідач вказує, що витрати за отримання правничої допомоги позивачем у розмірі 10000 грн, є неспівмірними з заявленими вимогами, а тому просить їх зменшити. У відзиві просить справу розглянути у його відсутності. Згідно відповіді на відзив, представник позивача вказує, що часткове погашення боргу не вливає на право позивача на звернення з вимогами, щодо стягнення інфляційних витрат та 3 % річних, а скрутне матеріальне становище відповідача не може бути підставою для невиконання рішення суду. Вважає, що відповідач не наддав вагомих аргументів на підтвердження неспівмірності витрат на правничу допомогу. Суд, вислухавши доводи представника позивача, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення\~для розгляду справи і вирішення заяви по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.\~\~ Предметом позову у справі є стягнення на підставі\~статті 625 ЦК України\~3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 01.04.2019 року по 30.11.2020 року за невиконання грошового зобов`язання щодо відшкодування шкоди, підтвердженої рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20.02.2019 року. Відповідно до частини першої\~статті 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою\~статті 509 ЦК України\~зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої\~статті 11 ЦК України\~підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей\~524,\~533-535\~і\~625 ЦК України\~грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Згідно з частиною другою\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України\~розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5\~ЦК України\~поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5\~ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5\~ЦК України). Таким чином, у\~статті 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи\~статті 625 ЦК України\~поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20.02.2019 року, яке набрало законної сили 29.03.2019 року стягнуто з [PERSON] на користь\~ [PERSON] - 176 510 грн. 63 коп. матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, 8 000 грн. витрат на правову допомогу, 1765 грн. 11 коп. в рахунок сплаченого судового збору, 1 150 грн. витрат за залучення спеціаліста, а всього 187 425 грн. 74 коп. Таким чином, відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджує вказаним рішенням суду. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до\~статті 625 ЦК України. Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної у рішенні від 30.01.2019 року у справі №755/10947/17 суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. Згідно останньої правової позиції Великої Палати Верховного Суду з питань поширення дії ч.2\~ст. 625 ЦК України\~на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц зазначено, що у\~статті 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. У постанові від 08.11.2019 у справі N 127/15672/16-ц (провадження N 14-254цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Приписами статті 625 ЦК України передбачено розрахунок індексу інфляції не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення і якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи та не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення. Встановлення компетентним органом (Кабінетом Міністрів України) механізму перемножування індексів інфляції за певний період для обрахування інфляційних збитків означає, що «вартість грошей з індексом інфляції за попередній період» є визначальною при індексації грошової суми за кожний наступний період. У математиці це називається «послідовність, утворена за певною закономірністю». У судовій практиці часто виникають проблеми із застосуванням механізму розрахунку інфляційних збитків у випадку часткового помісячного погашення суми основного боргу. З огляду на таке Суд вважає за доцільне роз`яснити, що при зменшенні суми боргу у конкретному місяці «А» на певну суму (до прикладу 100 грн) до уваги береться сума боргу на початок розрахункового періоду «Х», помножена на індекс інфляції у цьому місяці (до прикладу, « і-1»), і від зазначеного добутку необхідно віднімати суму погашення (100 грн) Отже, у математичному викладі це можна відобразити такою формулою: «Х» * «і-1» - 100 грн = «ЗБ», де «Х» - залишок боргу на початок розрахункового періоду, «і-1» - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн. - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а «ЗБ» - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці). А за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць («ЗБ» відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, і від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося). У випадку, якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду («ЗБ») перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу, та ділиться на 100%. Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, необхідно відняти основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду. Суд зазначає, що такий спосіб розрахунку інфляції за статтею 625 ЦК України з точки зору математичного підходу не є єдиним, але вбачається найбільш простим для застосування юристами. Отже, при зменшенні суми боргу внаслідок часткового виконання зобов`язання боржником, сума погашення має відніматися не від суми основного боргу, який існував на початок розрахункового місяця, а від суми основного боргу, помноженої на індекс інфляції у цьому місяці (фактичної вартості грошей на кінець розрахункового місяця з урахуванням інфляційних процесів). А подальший розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці). Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19. Суд погоджується з розрахунком позивача про розмір інфляційних та 3% річних, оскільки такий розрахунок відповідає правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 та при цьому вказаний розрахунок фактично не заперечується відповідачем. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалася позивач, як на підставу вимог, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають до повного задоволення. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідача. Щодо стягнення судових витрат, які пов`язані з правничою допомогою адвоката, суд зазначає наступне. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved