Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про встановлення режиму окремого проживання подружжя. Вимоги мотивує тим, що він перебуває з відповідачкою у шлюбі з 30 липня 2013 року, який зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис № 1007. Однак, сумісне життя з дружиною не склалося та з 28 березня 2014 року вони не проживають разом. Від даного шлюбу у них [INFO] народився син [PERSON], який на даний час проживає з відповідачкою. Спільне життя у сторін не склалося, оскільки в них різні характери та погляди на життя. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та просила встановити режим окремого проживання подружжя [PERSON] та [PERSON]. Дитину залишити на проживанні з матір'ю. Відповідачка в судовому засіданні позов визнала, проти встановлення режиму окремого проживання з позивачем не заперечувала. Заслухавши пояснення представника позивача, доводи відповідачки, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 30 липня 2013 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, про що було зроблено відповідний актовий запис № 1007, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 6). В шлюбі народився син - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про його народження, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 7). Згідно до ст. 56 СК України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 119 СК України за заявою подружжя або позовом одного з подружжя, суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і чоловіка проживати спільно. Згідно ст. 120 Сімейного кодексу України встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов'язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обовязків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання: 1) майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; 2) дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. В п.12 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про розгляд справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що за відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації (режиму окремого проживання) волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Вирішуючи заяву в порядку ст.119 Сімейного Кодексу України, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань чи питань відносно батьківства. Оскільки сторони не бажають проживати разом, мають право на вільний вибір місця свого проживання та припинення шлюбних відносини, що не суперечить Конституції України та добровільно визначились з місцем проживання дитини, судом встановлено, що підстави відмовляти встановленню режиму окремого проживання відсутні, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного, відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,

Outcome: approved