Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 06.03.2019 року йому стало відомо про поширення щодо нього недостовірної інформації в мережі Інтернет. Відповідач [PERSON] звинуватив його, як заступника голови Луганської обласної державної адміністрації - обласної військово-цивільної адміністрації, у злочинній діяльності щодо порушення законодавства про вибори Президента України шляхом підкупу виборців. Поширення інформації відбулось [INFO] о 16-23 год. в соціальній мережі Facebook на персональній сторінці [PERSON] під назвою (мовою оригіналу) « [INFO] ». Відповідачем було сказано наступне (мовою оригіналу) «[INFO]». Він вважає вказану поширену відповідачем інформацію негативною, недостовірною та яка порушує його права на повагу до гідності, честі та ділової репутації. Вказана інформація є фактичним твердженням, а не оціночним судженням відповідача, у зв`язку з чим має негативний характер та повідомляє третім особам про порушення вимог чинного законодавства і прийнятих у суспільстві принципів моралі, етики і тощо. Він не порушував законодавство України, не використовував будь-яких протизаконних технологій під час виборів, не займався агітацією на користь жодного з кандидатів у Президенти України, не займався підкупом виборців чи збором їх персональних даних. Відповідач порушив його немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію. Просив суд: 1) визнати недостовірною, та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, інформацію про те, що він займався підкупом виборців та передвиборною агітацією на користь одного з кандидатів у Президенти України; 2) зобов`язати [PERSON] у строк 1 календарний день з дня набрання законної сили судовим рішенням: - спростувати поширену [INFO] 2019 року недостовірну інформацію про те, що він займався підкупом виборців та агітацією на користь одного з кандидатів у Президенти України, шляхом розміщення в соціальній мережі Facebook на його персональній сторінці тексту під назвою «Поширена мною [INFO] інформація про підкуп виборців та порушення виборчого законодавства [PERSON] не відповідає дійсності, визнана судом недостовірною»; - видалити із загального доступу в соціальній мережі Facebook на його персональній сторінці відеозапис під назвою « [INFO]», розміщений [INFO] о 16-23 год.; 3) вирішити питання про судові витрати. Представник відповідача адвокат Постельга І.В. надала до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти задоволення позовних вимог. Свою позицію обґрунтувала тим, що позивач не конкретизував та не обґрунтував, в чому конкретно полягає порушення немайнового права щодо честі, гіСергейлової репутації. Позивач не надав жодних доказів того, що вказана поширена інформація саме [PERSON] , а наданий ним СD-диск з відеозаписом виступу [PERSON] є неналежним та недопустимим доказом. В соціальній мережі Facebook може зареєструватися будь-яка особа і під будь-яким іменем, в тому числі створити та підтримувати сторінку відповідача шляхом розміщення інформації та фотознімків. Відповідачем у справі має бути автор інформаційного матеріалу та власник веб-сайту. Позовні вимоги заявлені до неналежного відповідача. Позивач [PERSON] обіймав посаду заступника голови Луганської обласної державної адміністрації, тобто був публічною особою, а тому межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою, ніж до окремої пересічної особи, та допускає можливе звернення до перебільшень або провокацій. Висловлювання відповідача носять оціночний характер подій пов`язаних з діяльністю [PERSON] , вони не підлягають доказуванню, а тому не підлягають доказуванню і не можуть бути спростовані. Предметом судового захисту з урахуванням ст. 277 ЦК України не вважаються оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які є вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача. Позивач не використав своє право на відповідь на вказану інформацію в розумінні ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію». Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Представник позивача адвокат Слєсарєв І.Е. в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, в якій просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Представник відповідача адвокат Постельга І.В. в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій заперечувала проти задоволення позовних вимог. Додатково зазначила, що позивачем не зазначено належного відповідача - автора розміщеного інформаційного матеріалу та власника сайту, а також відсутнє належне обґрунтування позовних вимог в цій частині та докази, які б підтвердили, що саме [PERSON] розмістив інформацію в мережі інтернет. Додані до позову [PERSON] СD-диск з відеозаписом виступу [PERSON] та паперова роздруківка виступу є недопустимими доказами, оскільки непідтверджена їх оригінальність володільцем сайту. Позивач не конкретизував та не обґрунтував порушення його немайнового права щодо честі, гідності та ділової репутації. Просила залишити позовні вимоги без задоволення. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. [INFO] о 16-23 год. в соціальній мережі Facebook на персональній сторінці [PERSON] під назвою (мовою оригіналу) « [INFO] » був розміщений відеозапис з виступом відповідача [PERSON] . На підтвердження того, що цей виступ мав місце позивачем надано відеозапис, розміщений у загальному доступі в мережі Інтернет в соціальній мережі Facebook на персональній сторінці [PERSON] . Зазначений відеозапис судом був переглянутий в судовому засіданні. Також позивачем до позовної заяви було додано роздруківку виступу [PERSON] , який розміщений в мережі Інтернет в соціальній мережі Facebook на персональній сторінці [PERSON] . Частиною 1 ст. 201 ЦК України визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Згідно зі статтями 94, 277 ЦК України, частиною четвертою статті 32 Конституції України кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Щодо позовних вимог визнати недостовірною, такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, інформацію, поширену [PERSON] , суд відзначає наступне. На наданому позивачем відеозаписі зафіксовано, що [PERSON] повідомляє, що він (мовою оригіналу) «[INFO]». Судом встановлено, що дійсно [PERSON] , на момент розміщення [INFO] о 16-23 год. виступу [PERSON] в соціальній мережі Facebook на його персональній сторінці, обіймав посаду заступника голови Луганської обласної державної адміністрації, що підтверджується відомостями вказаними позивачем у позовній заяві. Суд з дотриманням засад диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, і з урахуванням положень про те, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Вважається, що негативна інформація, поширена про особу, є недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Положеннями статей 297, 299 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі та на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі і своєї ділової репутації. Відповідно до роз`яснень пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Пунктом 19 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Частиною 2 ст. 29 Закону України «Про інформацію» встановлено, що суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. Статтею 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень; оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів. У справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії » Європейський суд з прав людини зазначив: «37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до частини другої статті 10 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства». Отже, чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, так як вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а публічні особи мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики. Оціночні судження не підлягають спростуванню. Позивач має можливість захистити свої права через надане йому законодавством право на відповідь. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24.10.2018 року у справі №161/4052/16-ц (провадження №61-7181св18). Разом з тим, суд вважає зазначити, що позивач [PERSON] , як публічна особа, як державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже він обираючи кар`єру публічної особи погодився на таку увагу. Вирішуючи цю справу, слід врахувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12.02.2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Статтею 10 Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський суд з прав людини вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується. У справах «Лінгенс проти Австрії» (1986 року); «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких йшлось про публічну критику політиків, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. З аналізу вказаних рішень вбачається, що Європейський суд з прав людини вважає порушенням статті 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Враховуючи викладену позицію Європейського суду з прав людини стосовно застосування статті 10 Конвенції з прав людини, вищенаведені висловлювання [PERSON] , які позивач [PERSON] просить спростувати, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб`єктивно здатний викликати негативну реакцію публічної особи, стосовно якої вони поширені, а тому суд вважає, що відсутність підстав для визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, поширену в соціальній мережі інформацію. Отже, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів. Таким чином, вислови відповідача [PERSON] , зазначені ним у розміщеному відеозаписі [INFO] о 16-23 год. у загальному доступі в мережі Інтернет в соціальній мережі Facebook на персональній сторінці [PERSON] , є висловлюваннями, які свідчать про критичну оцінку ситуації, тобто є оціночними судженнями, та є його суб`єктивною думкою і поглядом, які не можуть вважатись поширенням недостовірної інформації у розумінні ст. 277 ЦК України, а тому не підлягають спростуванню в обраний позивачем [PERSON] спосіб. Поширення відповідачем вищевказаної інформації не містить конкретних фактичних даних, у тому числі щодо вчинення [PERSON] будь-яких правопорушень, і стосувалися позивача як публічної особи, рівень критики якого є значно ширшим, а, крім того, інформація стосувалася суспільного інтересу, пов`язаного із виборами Президента України За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. Щодо решти позовних вимог зобов`язати [PERSON] у строк 1 календарний день з дня набрання законної сили судовим рішенням спростувати поширену [INFO] 2019 року недостовірну інформацію та видалити її із загального доступу в соціальній мережі Facebook суд відзначає, що ці вимоги є похідними від позовних вимог про визнання інформації недостовірною, та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію, позивача. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК України) тощо. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання інформації недостовірною, то, відповідно, не підлягають задоволенню вимоги спростувати поширену недостовірну інформацію та видалити її із загального доступу в соціальній мережі Facebook. Крім того, слід відзначити, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини третьої статті 175 ЦПК України). Позивач зазначає, що недостовірна, на його думку, інформація була поширена [INFO] о 16-23 год. відповідачем [PERSON] поширена в мережі Інтернет в соціальній мережі Facebook на персональній сторінці [PERSON] При цьому власник цього веб-сайту до участі в справі в якості співвідповідача не залучався, клопотань позивачем та представником позивача під час проведення підготовчого засідання не заявлялось. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати по справі слід віднести за рахунок позивача, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Outcome: dismissed