Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до Золотоніського міськрайонного суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання нікчемним заповіту посвідченого від 25.03.2011 року державним нотаріусом Золотоніської міської державної нотаріальної контори [PERSON] та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Свої вимоги позивач пояснює тим, що 20 травня 2012 року померла його тітка [PERSON], яка до дня смерті проживала за адресою: [INFO], і за якою в період з лютого 2011 року до її смерті він здійснював постійний догляд, оскільки до того вона проживала з дочкою та зятем, які вживали спиртні напої. Аналогічний спосіб життя вела і її онука [PERSON] 12 січня 2011 року [PERSON] склала заповіт, згідно з яким позивач є спадкоємцем всього належного їй на праві особистої власності майна, у тому числі й житлового будинку № 102 по вул. Баха в м. Золотоноші Черкаської області. 20 травня 2012 року [PERSON] померла і позивач здійснив її поховання за власний рахунок. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Позивач вважаючи себе спадкоємцем за заповітом, почав підготовку документів для її оформлення, однак нотаріус повідомила, що видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12 січня 2011 року неможливо, оскільки є інший заповіт, посвідчений міською державною нотаріальною конторою від 25 березня 2011 року, спадкоємицею за яким є [PERSON] На час складання заповіту 25 березня 2011 року [PERSON] виповнилося 89 років, вона мала незадовільний стан здоровя, як людина похилого віку, тітка часто хворіла, у неї прогресував віковий склероз. Крім того заповіт від 25 березня 2011 року від імені заповідача було підписано [PERSON] з невідомих на те причин, оскільки попередній заповіт [PERSON] підписувала власноручно, а стан її здоровя з того часу був незмінним і вона могла розписуватись сама. Враховуючи викладене, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд визнати нікчемним заповіт [PERSON] на користь [PERSON] та застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, відновивши чинність заповіту [PERSON] на користь позивача, який був посвідчений 12 січня 2011 року, приватним нотаріусом Золотоніського міськрайонного нотаріального округу [PERSON] У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] наполягали на задоволенні уточнених вимог, мотивуючи їх тим, що заповіт від 25.03.2011 року вважають нікчемним у звязку із тим, що на час складання заповіту [PERSON] мала похилий вік та незадовільний стан здоров'я. Окрім того вказаний заповіт був підписаний не нею особисто, без чітко визначених на те причин, а тому на думку позивача та його представника такий заповіт є нікчемним, оскільки складений з недодержанням в момент вчинення цього правочину вимог ч. 4 ст. 207, ч. 4 ст. 1248 ЦК України не було прохання заповідача до нотаріуса записати заповіт зі слів заповідача власноручно, а свідки, які брали участь при складенні вказаного заповіту були запрошені за бажанням спадкоємця, а не заповідача, що також є порушенням вимог ч. 1 ст. 1253 ЦК України. Надалі направили до суду заяву, в якій просили суд розгляд справи закінчити за їх відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні просили суд відмовити в задоволенні даного позову, мотивуючи його тим, що жодного фізичного, морального чи психологічного тиску на [PERSON] не чинилося. Заповідач на момент складання оспорюваного заповіту усвідомлювала значення своїх дій, могла керувати ними. Вважали, що нотаріус не допустив жодних порушень під час підписання заповіту іншою особою. Тим більше порядок вчинення нотаріальних дій порушено не було, заповіт було підписано при свідках і в присутності цих свідків заповіт було прочитано, роз'яснено наслідки. Надалі представник позивача направи до суду заяву, в якій просив розгляд справи закінчити без нього, у задоволенні позовних вимог відмовити. Допитана в судовому засіданні третя особа приватний нотаріус [PERSON] пояснила суду, що померла [PERSON] неодноразово приходила до неї з метою укладення заповіту, а оскільки у неї був поганий зір, вона порекомендувала [PERSON] складати заповіт у присутності двох свідків. [PERSON] була пригнічена, казала, що вдома співмешканці, з якими вона проживала, її ображали. Померла [PERSON] 12.01.2011 року виявила чітке бажання скласти заповіт саме на [PERSON] Сумнівів у неї щодо осудності [PERSON] не було. Крім того, вона переконалась, що [PERSON] може самостійно підписати заповіт та розуміє значення своїх дій, а тому [PERSON] самостійно розписалася в заповіті від 12.01.2011 року та в журналі нотаріальних дій. Почерк для її віку був нормальний, вона розуміла, що робить , розуміла заповіт та його зміст. [PERSON] та [PERSON] не були присутні при складанні заповіту, їх обох виставили в коридор. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є головою квартального комітету, померлу [PERSON] знав особисто, вона розуміла значення своїх дій, могла самостійно розписуватись, чи була письменною, йому невідомо. Позивач по справі [PERSON] неодноразово звертався до нього із скаргами на дії [PERSON], зокрема про вживання останньою спиртних напоїв, та аморальний спосіб життя. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що померла [PERSON] є її рідною тіткою, а позивач по справі є її братом. Померла [PERSON] була письменною, могла самостійно розписуватись, хоча останнім часом погано бачила. Вона ствердила, що дочка [PERSON] та її зять часто вживали алкогольні напої. Вона була свідком при складенні заповіту від 12.01.2011 року у приватного нотаріуса [PERSON], та ствердила, що померла [PERSON] у заповіті розписувалась сама. Під час його складення була у окулярах. Заповіт зачитували вголос, в присутності свідків, в тому числі в присутності позивача по справі. Жодних заперечень чи зауважень при підписанні вказаного заповіту не виникало. [PERSON] було до 90 років. До останнього вона читала газети. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є цивільною дружиною позивача по справі. Вона знала померлу [PERSON] оскільки остання неодноразово проживала у них. [PERSON] була писемна, впізнавала людей, хоча мала незадовільний стан здоровя, часто хворіла. По телефону вона повідомила свідку, що треба приїхати і щось підписати. Вона була адексатною, але забувала, що вона перебуває вдома. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона займалася справами померлої [PERSON], а саме здійснювала переоформлення паїв [PERSON] на основі довіреності від 14.03.2012 року, яка була посвідчена в Новодмирівській сільській раді Золотоніського району. Свідок підтвердила, що померла [PERSON] самостійно розписувалася у вказаній довіреності. Вона також стверджувала, що попри похилий вік [PERSON] була писемна, розуміла значення своїх дій, але погано бачила. Допитана в судовому засіданні завідуюча Золотоніської державної нотаріальної контори [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] погано пересувалася, в руці погано тримала ручку і тому було прийняте рішення, щоб заповіт підписала інша особа, хоча сама [PERSON] була писемною, усвідомлювала значення своїх дій. Окрім того, при посвідченні самого заповіту в приміщенні перебували лише нотаріус, свідки, підписант та померла [PERSON] Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що відповідач по справі бажала, щоб майно [PERSON] належало їй, а тому неодноразово ходила до юристів за відповідними консультаціями. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він жив по сусідству і привозив [PERSON] та був свідком, коли складався заповіт у приватного нотаріуса [PERSON] При цьому були дві жінки похилого віку і нотаріус. Бабушку перепитували, на кого складати заповіт, та ким їй доводиться [PERSON], вона відповідала, що це син її рідного брата. Бабушка погано чула, то доводилось голосно говорити. [PERSON] був у коридорі, ждав усіх. Суд, заслухавши пояснення та доводи сторін та їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи та проаналізувавши всі докази надані сторонами, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-СР №186486 від 22.05.2012 року вбачається, що [PERSON] померла 20.05.2012 року, про що в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис №179. Згідно вимогам ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадщину мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до вимог ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Відповідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обовязки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обовязки, які можуть йому належати у майбутньому. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це право, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Аналогічні вимоги ЦК України передбачені щодо загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину та визнання його недійсності для оспорюваних правочинів (ст.,ст. 203, 215 ЦК України). Так з матеріалів справи судом встановлено, що 25 березня 2011 року заповіт від імені [PERSON] було підписано [PERSON] з невідомих суду причин, оскільки попередній заповіт від 12 січня 2011 року [PERSON] підписувала власноручно, а стан її здоровя з того часу був незмінним і вона могла розписуватись сама, адже на той час остання власноручно готувала їжу та могла сама себе обслуговувати. розуміла значення своїх дій та була писемною, що підтвердили в судовому засіданні свідки. Окрім того, суд бере до уваги, що факт незмінності стану здоровя [PERSON] убачається з копії довіреності від 14 березня 2012 року, яка була видана майже через рік після складення оспорюваного заповіту від 25 березня 2011 року, вона була власноручно підписана [PERSON] У матеріалах справи наявна заява [PERSON] з якої вбачається, що вона була запрошена як свідок при написанні заповіту, однак відповідно доручення від [PERSON] на підписання такого заповіту не отримувала. Таким чином, як на час вчинення заповіту від 25.03.2011 року, так і в подальшому [PERSON] мала змогу самостійно вчиняти підпис, що вказує на порушення порядку підписання заповіту. Згідно з п. 16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року №20/5, яка діяла на час вчинення опорюваного правочину, якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участі якої його посвідчено. Враховуючи вищевказане судом вбачається, що фізична особа може доручити іншій особі у її присутності підписати текст правочину, якщо вона не може підписати його власноручно лише у звязку із хворобою, або фізичною вадою. Разом з тим свідок [PERSON] у своїх поясненнях суду зазначає, що до складання 25 березня 2011 року заповіту вона з [PERSON] не розмовляла, остання ніяких доручень їй не давала та взагалі ні з якими проханнями, у тому числі і поставити за неї підпис у заповіті, не зверталася. Крім того її просили бути лише свідком при складанні заповіту і вона ставила свій підпис як свідок, та повноважень на підписання такого заповіту не отримувала. [PERSON] намагалась підписати заповіт, однак нотаріус сама вирішила, що заповіт повинна підписати інша особа, саме вона. Частинами 1, 5 ст. 1253 ЦК України передбачено, що на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. Згідно зі ст. 1255 ЦК України нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту. У посвідчувальному написі заповіту від 25.03.2011 року вказано, що у звязку із хворобою заповідача [PERSON], яка не може особисто підписати заповіт, за її дорученням, в її та нотаріуса присутності, текст заповіту підписано [PERSON]. Свідки в судовому засідання ствердили, що [PERSON] хоч і була хворою, про те могла самостійно підписати заповіт чи визначити особу, яку уповноважила б на здійснення такого підпису. Дане твердження також підтверджується і результатами посмертної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи. Так у акті посмертної комплексної судової психолого-психіатричної і експертизи від 27 грудня 2013 року встановлено факт, що на час здійснення правочину 25 березня 2011 року [PERSON] психічними захворюваннями не страждала, а виявляла прояви органічного астенічного розладу у звязку з гіпертонічною хворобою, атеросклероз судин головного мозку, наслідками операції струмектомії з приводу раку щитовидної залози, без виражених інтелектуально- мнестичних і особистісних змін, що не позбавляло її здатності розуміти значення своїх дій і керувати ними. Таким чином на час вчинення заповіту від 25 березня 2011 року [PERSON] мала змогу самостійно здійснювати підпис на заповіті, крім того вона нікого не вповноважувала на здійснення підпису у заповіті замість неї, що вказує на наявність порушення порядку підписання заповіту. Згідно із ч. 4 ст. 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Згідно із п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із ч. 1 ст. 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі ст. 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може предявлятися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Таким чином суд приходить до обґрунтованого висновку, що заповіт складений 25.03.2011 року від імені [PERSON] є нікчемним, оскільки складений з недодержанням у момент вчинення цього правочину вимог ч. 4 ст. 207, ч. 4 ст. 1248 ЦК України та ч. 1 ст. 1253 ЦК України. Разом з тим відповідно до п. 5 постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору і вона може бути заявлена окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, у цьому разі в судовому рішенні суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Іншими словами, суд не визнає нікчемний правочин недійсним, а лише констатує факт його нікчемності (недійсності). Вирішуючи вимогу про відновлення чинності заповіту [PERSON] на користь [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] 12 січня 2011 року за реєстровим № 113, суд виходить з наступного. Відповідно до роз`яснень Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, зазначених у Листі від 16.5.2013 року № 24-753/0/4-13 Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 (правові наслідки вчинення правочину дієздатною особою, яка у момент його вчинення не значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, ст. 232 (правові наслідки правочину, який вчинено під впливом насильства) ЦК України. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення, та встановлює нікчемність заповіту [PERSON] на користь [PERSON], [INFO], посвідченого 25 березня 2011 року державним нотаріусом Золотоніської міської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 375, а у задоволенні решти позовних вимог відмовляє, так як у судовому засіданні не встановлено обставин, передбачених ст., ст. 225, 232 ЦК України. На підставі зазначеного та

Outcome: partial