Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, просить стягнути із відповідачів 113184 грн., що становить 14148 дол. США, боргу за невиконання рішення Залізничного районного суду м.Львова від 02.07.1999 року, збільшити розмір щомісячного відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок трудового каліцтва, визначений рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 02.07.1999 року і з 01.01.2014 року стягувати з відповідачів щомісячно по 960 грн., що складає 120 дол. США, а також стягнути з відповідачів 16000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 20.06.1986 року з ним стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого він отримав ІІІ групу інвалідності. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 02.07.1999 року з Середньоросійської науково-дослідної фітопатологічної станції на його користь стягнуто 7200 грн., що складає 1823 дол. США, заподіяної шкоди за отриману виробничу травму внаслідок трудового каліцтва та вирішено з 01.01.1999 року щомісячно стягувати з відповідача по 200 грн., що становить 51 дол. США, шкоди, заподіяної внаслідок трудового каліцтва. На підставі вказаного судового рішення були видані виконавчі листи і вислані для виконання в Тамбовський відділ судових приставів по Тамбовській області. Однак відповідач, виконавши вказане рішення в частині відшкодування 7200 грн., безпричинно не виконує рішення суду в частині щомісячних виплат на відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок трудового каліцтва, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка з 01.01.1999 року по 31.07.2008 року складає, із розрахунку 51 дол. США за місяць, 5253 дол. США. Крім цього, зазначає, що Постановою Верховної Ради Російської Федерації від 24.12.1992 року № 4214-1 затверджені і введені в дію з 01.12.1992 року нові Правила відшкодування роботодавцем шкоди, заподіяної працівникам каліцтвом, професійним захворюванням чи іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, згідно ст.11 яких при підвищенні вартості життя сума відшкодування збитків підлягає індексації і всі суми відшкодування заробітку повинні збільшуватись пропорційно до підвищення мінімального розміру оплати праці, тому вважає, що з 01.08.2008 року по 2013 рік щомісячна сума відшкодування повинна становити 120 дол. США і відповідно загальна сума відшкодування за період з 01.01.2009 року по 2013 рік - 113184 грн. Такими, як вважає, неправомірними діями відповідачів йому заподіяно моральну шкоду, яку оцінює в 16000 грн. Суд ухвалив справу розглядати без участі позивача та його представника, які подали заяву про розгляд справи за їхньої відсутності (заява в матеріалах справи), що відповідає вимогам ч.2 ст.158 ЦПК України. Як видно з протоколів судового засідання Тамбовського районного суду Тамбовської області Російської Федерації від 11.03.2015 року та 16.03.2015 року з розгляду судового доручення Залізничного районного суду м.Львова (а.с. 137, 180), представники Середньоросійського філіалу Федеральної державної бюджетної наукової установи «Тамбовський науково-дослідний інститут сільського господарства» і Федеральної державної бюджетної наукової установи «Тамбовський науково-дослідний інститут сільського господарства» проти позову заперечили і просять розглядати справу за їхньої відсутності. Згідно письмових заперечень Середньоросійського філіалу Федеральної державної бюджетної наукової установи «Тамбовський науково-дослідний інститут сільського господарства», отриманих при виконанні судового доручення (а.с. 132-133), відповідач вважає позов [PERSON] безпідставним, оскільки позивач заявляє вимоги, які вже були предметом судового розгляду і рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 02.07.1999 року частково задоволено позов [PERSON] до Середньоросійської науково-дослідної фітопатологічної станції про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок трудового каліцтва. Дане рішення набрало законної сили, на його підставі видано виконавчий лист. Таким чином Середньоросійський філіал Федеральної державної бюджетної наукової установи «Тамбовський науково-дослідний інститут сільського господарства» не несе ніяких зобов'язань і відповідальності за даним позовом [PERSON] З письмових заперечень Федеральної державної бюджетної наукової установи «Тамбовський науково-дослідний інститут сільського господарства» (а.с. 176-179) вбачається, що відповідач не визнає позову, з посиланням на те, що позивач втретє звернувся в суд з аналогічним позовом. Крім того, позивач не був працівником Державного наукового підприємства Тамбовського науково-дослідного інституту сільського господарства Російської академії сільськогосподарських наук, трудові відносини в позивача виникли із Середньоросійською науково-дослідною фітопатологічною станцією, яка в подальшому реорганізована в Середньоросійський філіал Державного наукового підприємства Тамбовського науково-дослідного інституту сільського господарства Російської академії сільськогосподарських наук. До того ж розмір заборгованості, який просить стягнути позивач, належним чином не обґрунтований. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач перебував в трудових відносинах із Середньоросійською науково-дослідною фітопатологічною станцією, працював на посаді столяра 4-го розряду. 20.06.1986 року з ним стався нещасний випадок на виробництві, в результаті якого йому було ампутовано 4 пальці лівої руки, та визнано інвалідок ІІІ групи. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 02.07.1999 року позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто із Середньоросійської науково-дослідної фітопатологічної станції 7200 грн. заподіяної шкоди внаслідок трудового каліцтва, що за курсом НБ України складало 1823 дол. США, та вирішено стягувати з відповідача на користь [PERSON], починаючи з 01.01.1999 року, щомісячно 200 грн., що відповідає 51 дол. США, - шкоди, заподіяної внаслідок трудового каліцтва (а.с.11). Дане рішення набрало законної сили і позивачу був виданий виконавчий лист, який скеровано для виконання за місцем знаходження боржника. 27.07.2001 року ухвалою Тамбовського обласного суду Тамбовської області Російської Федерації було дозволено примусове виконання вказаного рішення на території Російської Федерації. В подальшому рішення суду в частині стягнення із Середньоросійської науково-дослідної фітопатологічної станції 7200 грн. заподіяної шкоди виконано, цю суму виплачено [PERSON], що він сам підтверджує в заяві про уточнення позовних вимог від 24.11.2014 року (а.с. 102-103). Як вбачається з довідки про перейменування організації № 42 від 11.03.2015 року (а.с. 131), Середньоросійська науково-дослідна фітопатологічна станція 02.04.2003 року реорганізована в формі приєднання до Державної наукової установи Тамбовського науково-дослідного інституту сільського господарства Россільгоспакадемії в Філіал Державної наукової установи Тамбовського науково-дослідного інституту сільського господарства Россільгоспакадемії, який в подальшому 18.03.2010 року перетворений в Середньоросійський філіал Державної наукової установи Тамбовського науково-дослідного інституту сільського господарства Російської академії сільськогосподарських наук, а 20.08.2014 року перейменований в Середньоросійський філіал Федеральної державної бюджетної наукової установи «Тамбовський науково-дослідний інститут сільського господарства». Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] посилається на те, що підставою позову є невиконання рішення Залізничного районного суду м.Львова від 02.07.1999 року в частині щомісячного стягнення на його користь 200 грн., що відповідає 51 дол. США, - шкоди, заподіяної внаслідок трудового каліцтва, внаслідок чого утворився борг. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В даному випадку під порушенням цивільного права розуміється такий стан суб'єктивного права, при якому особа зазнала протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого її суб'єктивне право зазнало зменшення або ліквідації як такого. Про невизнання цивільного права свідчать дії учасника цивільного правовідношення, який несе юридичний обовязок перед особою, що спрямовані на заперечення у цілому або у певній частині субєктивного права іншого учасника цивільного правовідношення, внаслідок якого особа позбавлена можливості реалізувати своє право. Оспорювання цивільного права це такий стан цивільного правовідношення, при якому між учасниками існує спір з приводу наявності чи відсутності суб'єктивного права у сторін, а також належності такого права певній особі. Згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав і інтересів згідно положень ст.16 ЦК України можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної владиабо органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Таким чином, суд, ухваливши 02.07.1999 року вказане рішення, захистив порушене право [PERSON] Обов'язковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства, яка також гарантується, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод: право на судовий захист було б примарним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове судове рішення залишалося недіючим на шкоду одній зі сторін. Важко уявити, що стаття 6, докладно описуючи надані сторонам процесуальні гарантії - справедливий, відкритий і швидкий розгляд, - залишила реалізацію судових рішень без захисту. Якщо органи влади відмовляються виконувати чи затримують виконання судових рішень, гарантії статті 6, якими користується особа на час судової стадії розгляду, втрачають зміст. Отже, позивачу належало звернутися із відповідно скаргою (заявою) в порядку судового контролю за виконанням рішення суду, якщо він вважає, що таке не виконується, хоча жодних доказів цього не представив, а його звернення з позовом про повторне стягнення щомісячної суми у 51 дол. США, починаючи з 01.01.1999 року є безпідставним, не грунтується на законі, оскільки судом вже прийнято рішення щодо такого стягнення. При цьому суд враховує, що Європейський Суд з прав людини, рішення якого є джерелом права в Україні (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з Прав Людини») у справах «Рябих проти Росії» та «Науменко проти України» зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 ч. 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже раз вирішеної справи. Цей принцип полягає у тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов'язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Також, [PERSON] посилається, як на підставу своїх позовних вимог, на ст.11 Правил відшкодування роботодавцями шкоди, заподіяної працівникам каліцтвом, професіональним захворюванням або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ними трудових обов'язків, затверджених Постановою Верховної Ради Російської Федерації № 4214-1 від 24.12.1992 року. Згідно ст.11 Правил при підвищенні вартості життя сума відшкодування збитків підлягає індексації. Всі суми відшкодування заробітку повинні збільшуватись пропорційно до підвищення мінімального розміру оплати праці. При відшкодуванні заробітку або його частини по інвалідності, яка призначена потерпілому у зв'язку з трудовим каліцтвом, а також інші види пенсій, призначених як до, так і після трудового каліцтва в рахунок відшкодування збитку не зараховується. Разом з тим, вказана Постанова № 4214-1 від 24.12.1992 року втратила чинність з прийняттям Федерального закону від 24.07.1998 N 125-ФЗ «Про обов'язкове соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань» і відповідно не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Інших правових підстав для збільшення щомісячного стягнення з відповідачів шкоди, заподіяної внаслідок трудового каліцтва, порівняно із сумою вказаною в рішенні суду від 02.07.1999 року позивачем не наведено. Поряд з цим, законодавство України, як і Російської Федерації, закріплює положення, згідно з якими за заявою потерпілого у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, підлягає відповідному збільшенню на підставі рішення суду. Зокрема, це передбачено ч.2 ст.1208 ЦК України. Отже, законом передбачено право потерпілого на перерахунок раніше визначеного розміру відшкодування йому шкоди, завданої ушкодженням здоров'я. Однак, як вбачається із позовної заяви, уточнень до такої і представлених позивачем розрахунків (а.с. 1-2, 3, 45-47, 90, 102-104), [PERSON] зазначає, що за час, що пройшов з моменту ухвалення рішення суду від 02.07.1999 року сума відшкодування збільшилась більше, ніж у 10 разів. При розрахунку вказує, що з 01.01.1999 року по 31.07.2007 року щомісячна сума відшкодування складає 51 дол. США, а з 01.08.2008 року по 31.12.2013 року - 120 дол. США, а загальна сума заборгованості складає 113184 або 14148 дол. США. Відповідно до вимог ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що позивачем не представлено належного доказу, коректного розрахунку розміру збільшення щомісячного стягнення з відповідачів шкоди, заподіяної внаслідок трудового каліцтва, в залежності від збільшення розміру мінімальної заробітної плати. Доводи [PERSON], що з 01.08.2008 року щомісячне відшкодування слід рахувати в розмірі 120 дол. США суд розцінює як припущення, оскільки в основу розрахунку слід було покласти вихідні дані, зокрема щодо розміру мінімальної заробітної плати, закріплені законодавством, а не приблизні цифри. Беручи до уваги вимоги процесуального законодавства, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір , та що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 2-4 ст.60 ЦПК України), суд вважає, що за наведених обставин, [PERSON] не доведено належними доказами підставності своїх позовних вимог щодо стягнення різниці між сумою, яка мала бути виплачена позивачу в зв'язку із збільшення розміру мінімальної заробітної плати та сумою, яка була визначена рішенням суду від 02.07.1999 року. За наведених мотивів, не підлягає задоволенню позов і в частині зобов'язання відповідачів щомісячно виплачувати позивачу по 960 грн. або 120 дол. США, починаючи з 01.01.2014 року, оскільки такий розмір відшкодування не є належно обгрунтований. Крім цього, оскільки вимоги позивача про відшкодування шкоди у визначеному ним розмірі є недоведеними, у суду немає підстав задовольняти наступну, похідну вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди. До того ж в матеріалах справи відсутні докази ухилення відповідачів від відшкодування шкоди в порядку, визначеному рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 02.07.1999 року. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню у зв'язку з їх недоведеністю. За такого рішення, з урахуванням того, що позивача при подачі позову було звільнено від сплати судового збору, судові витрати у справі суд відносить на рахунок держави відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed