Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 11.02.2019 по 29.03.2019 в розмірі 108 928, 57 грн. та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.02.2019 позивача було звільнено з посади директора інформаційної безпеки Управління безпеки Акціонерного товариства «ВТБ Банк» на підставі наказу № 137-к у зв`язку із скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Однак в день звільнення відповідач не здійснив з позивачем остаточний розрахунок. Всього до виплати позивачу було нараховано 156 502, 39 грн. та належить до сплати 116 880, 12 грн. Відповідач здійснив три транзакції на погашення заборгованості перед позивачем - 15.02.2019 -перераховано на рахунок позивача 11 688, 03 грн., 15.03.2019 - 11 688, 03 грн., 29.03.2019 - 93 504, 21 грн. Позивач вважає, що відповідач, всупереч вимогам чинного законодавства, не здійснив повний розрахунок з ним в день звільнення, 11.02.2019, а відтак відповідач має виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 108 928, 57 грн., у зв`язку з чим звернувся до суду з вказаним позовом. Представник відповідача в своєму відзиві заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні з підстав його безпідставності та необґрунтованості. Вказав, що середній заробіток за час затримки розрахунку не відноситься до структури заробітної плати, а отже строк звернення до суду з вказаними вимогами має обчислюватись тримісячним строком. Оскільки позивач сам вказав, що про порушення свого права дізнався 11.02.2019, а до суду позовна заява надійшла 23.05.2019, позивачем пропущений відповідний строк для звернення до суду з вказаним позовом, а тому відповідач просив застосувати строк позовної давності до вказаних правовідносин. Крім того, на підставі рішення Правління Національного банку України від 27.11.2018 № 769-рш/БТ, АТ «ВТБ Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних, запроваджено тимчасову адміністрацію. В подальшому, на підставі рішення Правління НБУ від 18.12.2018 № 849-рш в Банку 19.12.2018 розпочато процедуру ліквідації. При цьому, у спорах з Банком, в якому запроваджено процедуру ліквідації спеціальним законом є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до ст. 36 Закону, під час здійснення тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування фінансових санкцій за неналежне виконання Банком своїх грошових зобов`язань. Представник відповідача також не згоден з розміром середнього заробітку, що підлягає до виплати позивачу, вказує, що середній заробіток позивача за останні два місяця становив 470, 97 грн., а не 4 162, 77 грн., а тому розрахунок позивача також не відповідає фактичним обставинам справи. 25.05.2019 ухвалою суду по справі відкрито провадження в спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін по справі. 25.05.2019 ухвалою суду виправлено описку в ухвали про відкриття провадження. 30.09.2019 від представника відповідача надійшов відзив. 11.10.2019 від представник позивача надійшла відповідь на відзив. 24.10.2019 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. В судовому засіданні встановлено, що 03.04.2014 позивача прийнято на роботу до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» на посаду радника Голови правління з питань інформаційної безпеки з 03.02.2014, з 26.09.2014 переведено на посаду директора з інформаційної безпеки Управління безпеки ПАТ «ВТБ Банк» (копія трудової книжки позивача). Відповідно до Наказу відповідача від 03.01.2019 № 5-к позивачу встановлено простій у зв`язку з виробничою необхідністю, за час простою не з вини позивача встановлено оплату праці з розрахунку двох третин від посадового окладу. 11.02.2019 Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ВТБ Банк» О.В. Шевченко звільнено позивача із займаної посади відповідно до Наказу № 137-к від 11.02.2019, у зв`язку із скороченням штату (чисельності) працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України. Так, позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, вказує, що відповідач, всупереч вимогам чинного законодавства, не здійснив повний розрахунок з ним в день звільнення, 11.02.2019, а відтак відповідач має виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 108 928, 57 грн. Так, відповідно до ч. 7 ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 83 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Також судом враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 30.01.2019 справа №910/4518/16, згідно з якою середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Так, відповідно до Довідки відповідача, виданої 05.09.2019 № 236, нарахована заробітна плата позивача за період з 01.02.2019 по 11.02.2019 з вирахуванням податків та зборів становить до виплати 116 880, 27 грн., куди включено оплату простоя 2500, 00 грн., компенсація за невикористану відпустку - 79 912, 86 грн., вихідна допомога 76 768, 11 грн., перерахунок за січень (утримана оплата простоя та робочого часу за дні лікарняного в січні 2019) - 2 678, 58 грн. З вказаної Довідки також вбачається, що 15.02.2019 позивачу виплачено 11 688, 03 грн., 15.03.2019 - 11 688, 03 грн., 29.03.2019 - 93 504, 21 грн. Тобто повний розрахунок з позивачем проведено 29.03.2019. Статтею 4 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Пунктом 8 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечать цьому Закону. У спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. Відповідно до ч.3 ст.1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що відносини, що виникають у зв`язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України. Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно з п. 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку. Відповідно до положень п. 3 ч. 5 ст. 36 цього Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку. Відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмеження, встановлене п. 1 ч. 5 цієї статті не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю працівників банку. Вказане положення не підлягає застосуванню до вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - грошової суми, яка не є заробітною платою за виконану роботу, а є мірою відповідальності роботодавця за затримку повного розразрахунку при звільненні працівника. Положеннями статті 48 Закону визначені повноваження Фонду під час здійснення ліквідації Банку, серед яких Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює повноваження органів управління банку, приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів, звільняє працівників банку відповідно до законодавства України про працю. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 46 Закону, під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури. Вимоги за зобов`язаннями банку із сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред`являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону. Положеннями ст. 52 Закону визначений порядок та черговість задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів. При цьому, перебування банку у процедурі ліквідації унеможливлює стягнення коштів на користь кредитора банку у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому не підлягає стягненню на користь звільненого працівника банку середній заробіток на підставі статті 117 КЗПП України і моральна шкода, адже такі виплати цим Законом не передбачені. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 25.01.2018, справа № 711/2644/16-ц. В судовому засіданні встановлено, що згідно рішення Правління Національного банку України від 27.11.2018 № 796-рш/БТ, «Про віднесення АТ «ВТБ Банк» до категорії неплатоспроможних» Фондом гарантування вкладів фізичних осіб запроваджено в Банку тимчасову адміністрації з 28.11.2018. На підставі рішення Правління Національного банку України від 18.12.2018 № 849-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «ВТБ Банк» Фондом гарантування вкладів фізичних осіб в Банку розпочато процедуру ліквідації з визначеним строком з 19.12.2018 по 18.12.2020. З врахуванням наведеного, з моменту запровадження процедури ліквідації у АТ «ВТБ Банк» будь-які питання, що виникають із порушення прав позивача, як колишнього працівника банку, мають бути вирішені шляхом звернення до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб або уповноваженої особи Фонду. Перебування банку у процедурі ліквідації унеможливлює стягнення коштів на користь кредиторів банку у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». З урахуванням наведеного, позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не підлягають задоволенню. Щодо застосування строків позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до висновку Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладений в постанові від 24.04.2019 у справі №607/14495/16-ц, у разі невиплати працівнику в день звільнення (або, якщо в цей день працівник не був на роботі, то наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок) всіх сум, що належать йому від роботодавця, то такий працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду із позовом про їх стягнення. Не проведення такого розрахунку з працівником у день його звільнення (або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок) є підставою для застосування до роботодавця спеціального виду відповідальності у вигляді виплати працівнику середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст. 117 КЗпПУкраїни). У такому випадку перебіг визначеного трудовим законодавством тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат, незалежно від тривалості затримки розрахунку. Враховуючи все вище викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відмови у позові у зв`язку із закінченням строків позовної давності. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed