Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виготовлення та оформлення проїзних документів для виїзду дитини за межі України та на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньої дитини без згоди матері. Свій позов обґрунтовує тим, що 11.11.2011 року він уклав шлюб з [PERSON] За час перебування в шлюбі рішенням Луцького міськрайонного суду від 18.10.2012 року [PERSON] оголошено усиновлювачем [PERSON], [INFO] та записано її матірю останнього. Позивача оголошено батьком [PERSON], [INFO]. Рішенням Луцького міськрайонного суду шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. За спільною згодою батьків визначено, що місцем проживання малолітнього [PERSON] є місце проживання його батька [PERSON] Вказує, що на період літніх канікул та в подальшому має намір виїзджати з сином [PERSON] за кордон в країни Шенгенської зони, Російську Федерацію, Крим для одоровлення, розширення світогляду та культурного розвитку дитини. Однак, відповідач не може надати дозвіл на виїзд [PERSON] за кордон, оскільки тривалий час по місцю проживання відсутня. На підставі викладеного просить надати дозвіл [PERSON] на виготовлення (оформлення) проїзних документів для виїзду за межі України дитини [PERSON], [INFO], жителя [INFO] без згоди матері [PERSON], надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини [PERSON],[INFO], жителя [INFO] за межі України в країни Шенгенської зони, Російську Федерацію, Республіку Крим до досягнення ним 16-річного віку без згоди та супроводу матері [PERSON] \~\~\~\~\~\~\~\~\~В судове засідання позивач не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявилась, будучи належним чином був повідомленою про дату, час та місце розгляду справи.\~ Суд ухвалив розгляд справи провести у відсутності сторін. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що з 11.11.2011 року [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який рішенням Луцького міськрайонного суду від 06.03.2015 року був розірваний (а.с.5). Рішенням Луцького міськрайонного суду від 18.10.2012 року [PERSON] оголошено усиновлювачем [PERSON], [INFO] та внесено зміни до актового запису № 1623 від 26.09.2002 року в книгу реєстрації актів народжень відділу реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції про народження [PERSON]та записано [PERSON] матірю [PERSON] (а.с.3). Згідно свідоцтва про народження серії І-ГЮ № 180733 виданого повторно 25.11.2012 року батьками [PERSON], [INFO] є відповідач [PERSON] та позивач (а.с.4) З нотаріально посвідченого договору про визначення місця проживання дітей, умов їх утримання та участі батьків у їх вихованні від 07.02.2015 року вбачається, що за спільною згодою батьків визначено, що місцем проживання малолітнього [PERSON] є місце проживання його батька [PERSON] за адресою: м.Луцьк, вул.Мисливська,7Б. П.1.4 Договору сторони погодолись не перешкоджати одне одному та дітям виїжджати за межі території України, тобто кожен із батьків зобовязаний надавати дозвіл, довіреність та/або інші документи, передбачені вимогами чинного законодавства України для виїзду дітей за кордон з одним із батьків, а також без супроводу батьків з організованою групою дітей на відпочинок, змагання тощо. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). Згідно ст.33 Конституції України гарантується право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та в будь-який час повернутися в Україну. Конвенція про права дитини, прийнята 44 сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року (далі - Конвенція) передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). Аналогічні норми викладені у ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4). Відповідно до вимог ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМ України від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення певних документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п.4 пп.2 абз. 8). Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право, а також інший спосіб, що встановлений законом (ст. 16 ч. 2 ЦК України). За змістом ст.ст. 150, 155 СК України здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За відсутності одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. При прийнятті рішення суд також враховує той факт, що дитина проживає з батьком [PERSON] та перебуває на його утриманні, тому надання дозволу на виїзд на кордон відповідає інтересам батька та дитини. Таким чином, суд приходить до висновку, що підстави для відмови позивачу у задоволенні позову відсутні, тому слід надати дозвіл [PERSON] на виготовлення (оформлення) проїзних документів для виїзду за межі України дитини [PERSON], [INFO], жителя [INFO] без згоди матері [PERSON] та надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини [PERSON],[INFO], жителя [INFO] за межі України в країни Шенгенської зони, Російську Федерацію, Республіку Крим до досягнення ним 16-річного віку без згоди та супроводу матері [PERSON] \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ На підставі ст. 33 Конституції України, ст. 313 ЦК України, ст. 150-155 СК України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»,

Outcome: approved