Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вище вказаним позовом, відповідно до якого просив: - визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 11240254000 від 24.10.2007 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON]. На обґрунтування позову зазначено, що у 24.10.2007 році між ним та відповідачем укладено кредитний договір № 11240254000, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті, в сумі 30000, 00 дол. США, а позичальник зобов'язався прийняти належним чином, використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити сплату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у договорі. Проте, всупереч вимогам законодавства України у вищевказаному кредитному договорі не зазначено, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій відповідно до ст.ст. 11, 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Станом на 24.10.2007 року АКІБ «УкрСиббанк» не був уповноваженим банком з надання кредиту готівкою іноземною валютою фізичних осіб. Відтак, оспорюваний кредитний договір відповідно до ст.ст. 203, 215, 227 ЦК України є недійсним. В кредитному договорі не зазначено, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій. Всупереч вимогам п. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 80, 91, 92 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» позивачу при підписанні кредитного договору № 11240254000 від 24.10.2007 року відповідачем не було надано інформації про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність. Таким чином, відповідачем було допущено істотне порушення прав позивача, як споживача фінансових послуг, через невиконання банком вимог закону щодо надання повної, своєчасної та достовірної інформації про послугу, що є предметом договору, у зв'язку з чим позивач був позбавлений можливості належним чином оцінити властивості такої послуги та можливі негативні для нього наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання. Крім того, сукупна вартість договорів у гривні на момент підписання споживачем оспорюваного договору не була повідомлена і також вона не має уявлення про цю істотну умову договору на даний момент. Графік платежів був наданий банківськими установами і складений у іноземній валюті, але в ньому не видано, скільки споживач повинен платити у гривнях. Цей графік також не враховує суму страхових платежів, банківських комісій, при придбанні споживачем валюти на погашення кредиту тощо. Тобто остаточна ціна споживчого кредиту залишається для споживача невідомою. Не надано було інформації споживачам щодо податкового режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживачі мають право, або відомості про те, у кого вони можуть одержати відповідну інформацію. Вимога надати споживачам переваги та недоліки запропонованої схеми кредитування не виконана взагалі. Ці факти є прикладом нечесної та агресивної підприємницької практики, коли споживачів вводять в оману стосовно істотних умов договору, п.п. п. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Також, згідно п. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача просила відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на надані письмові заперечення (т. 1 а.с. 22-25, т. 2 а.с. 7-10). Також, під час розгляду справи представник відповідача подав заяву про застосування до виниклих правовідносин строк позовної давності, а також в разі задоволення позову постановити ухвалу, якою накласти арешт на нерухоме майно, а саме - квартиру за адресою: [ADDRESS], що є власністю [PERSON], оскільки вказана квартира є предметом застави в рамках оспорюваного кредитного договору (т. 2 а.с. 11-12, 17). В запереченнях зазначено, що банк в повному обсязі виконав свої зобов'язання за кредитним договором. Позивач зазначає, що Банк проігнорував його волевиявлення при укладенні кредитного договору та його не було попереджено про можливі настання валютних ризиків, а видана валюта була формою видачі гривні і не відображала у свідомості позичальника валютних правовідносин та відповідач не мав права видавати кредит в іноземній валюті. Однак, таке твердження є безпідставним і спростовується заявкою на отримання кредиту, власноруч заповненою та підписаною позивачем від 18.10.2007 року, де позичальник власноруч зазначає суму та валюту кредиту в доларах США. Отже, ніякого дефекту волі з боку позичальника не відбувалося і посилання позивача на те, що правочин є удаваним є безпідставним і нічим не підтверджені. Позивач підтвердив згоду на укладення договору своїм підписом, що є повним дотриманням положень Закону України «Про захист прав споживачів». Ніяких затверджень або зауважень з боку [PERSON] щодо неповного розуміння або незгоди з умовами договору під час його підписання, не надано. У позовній заяві позивач задача, що Банк не повідомив позичальника у письмовій формі перед укладенням кредитного договору про орієнтовану сукупну вартість кредиту. Проте, взаємні права та обов'язки сторін детально визначені у підписаному сторонами кредитному договору, тому вибір умов кредиту з боку позичальника був добровільним. Додатковою угодою № 1 від 24.10.2007 року до кредитного договору додано Додаток № 2 Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту є невід'ємною частиною Договору. У даному графіку зазначається, що оригінал Додатку № 2 (Графік) до Договору отримано позичальником, що було засвідчено підписом Позичальника. Графіком платежів, визначення сукупної вартості кредиту визначено, комісія за надання кредиту, платежі за наданні супутні послуги на користь третьої особи, пов'язанні із страхуванням, сплатою держаного мита за посвідчення договору іпотеки/застави, послугами нотаріусів. У графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту визначено, сума платежу за розрахунковий період, погашення основної суми кредиту, та проценти за користування кредитом. Графіком платежів визначено реальну процентну ставку, абсолютне значення подорожчання кредиту. Позивач отримала усю необхідні, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про кредит, вартість всіх супутніх послуг, що забезпечило можливість його свідомого і правильного вибору. Крім того, банк вважає, що в разі не згоди з умовами кредитного договору позичальник міг скористатися своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Таким правом позивач не скористалася, а тому, відповідно, погодилася зі всіма його умовами, про що також свідчить часткове виконання договору. Суд заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України). Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов'язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що між АКІБ «УкрСиббанк»та [PERSON].10.2007 року укладено кредитний договір № 11240254000 (т. 1 а.с. 8-12). Відповідно до п.п. 1.1. банк зобов'язується надати позивальникові однією сумою, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином виконувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в сумі 30000 дол. США та сплатити проценти за його користування шляхом внесення аунуїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цим Договором. Згідно до п.п. 1.2.2 вище вказаного договору позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 24.10.2037 року. Крім того, позичальник зобов'язується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ауїтетних платежів у розмірі 320 дол. США в день сплати ауїтетних платежів. Позичальник зобов'язується повернути суму кредиту та сплатити проценти, штрафи та інші платежі згідно умов Договору на рахунок № [NUMBER] відкритий в Банку. Підпунктом 1.3.1 даного договору за користування кредитних коштів у межах установленого строку кредитування процентна ставка встановлюється в розмірі 12,40 % річних. По закінченню 30 календарних днів рахуючи з дати видачі кредиту кожного наступного місяця кредитування, процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п. 10.2 даного Договору. Відповідно до пункту 1.5 кредитного договору, кредит надається шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок Позичальника № [NUMBER] у банку для подальшого використання за цільовим призначенням. Згідно до пункту 2.1. вище вказаного договору, у забезпечення виконання зобов'язань позичальника за даним договором банком приймається застава, а саме: трикімнатна квартира за адресою: [ADDRESS]. 24.10.2007 року між відповідачем та позивачем укладеного договір іпотеки, згідно якого Іпотекодавець з метою виконання зобов'язань за вище вказаним кредитним договором передає в іпотеку Іпотекодержателю наступне нерухоме майно - квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею: 59,09 кв.м., що є його власністю (т. 2, а.с. 13-16). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] 24.10.2007 року укладено договір поруки № 11240254000-П (т. 1 а.с. 124-125). Так, за клопотанням представника позивача, ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13.04.2016 року (т. 1 а.с. 149-150) призначено у справі судово-економічну експертизу, проведення якої доручено експерту Київської незалежної судово-експертної установи. Згідно висновку експерта № 2351 від 20.10.2016 року (т. 1 а.с. 186-239) Київської незалежної судово-експертної установи встановлено наступне: 1. За результатами експертизи в межах наявних матеріалів, встановлено докладно див. дослідну частину та Додатки 1-3 експертизи): - реальна процентна ставка (сукупна вартість кредиту в процентному значенні) на момент укладення договору № 11240254000 від 24.10.2007 р. складає 14,15% (докладно див. кол. 7 Додатків 1 та 2 експертизи); - абсолютне значення подорожчання кредиту (сукупна вартість кредиту у грошовому виразі) на момент укладення договору № 11240254000 від 24.10.2007 р. складає 82667,22 дол.США (417469,45 грн.), (докладно див. кол. 8 Додатків 1 та 2 експертизи); - реальна процентна ставка (сукупна вартість кредиту в процентному значенні) на момент укладення договору № 11240254000 від 24.10.2007 р. при виконанні розрахунку в національній валюті України виходячи з офіційного курсу НБУ гривні до долара США за період з 24.10.2007 р. по 13.04.2016 р., з застосуванням в наступних періодах офіційного курсу долара США станом на 13.04.2016 р. складає 29,91% (докладно див. кол. 7 Додатку 3 експертизи); - абсолютне значення подорожчання кредиту (сукупна вартість кредиту у грошовому виразі) на момент укладення договору № 11240254000 від 24.10.2007 р. при виконанні розрахунку в національній валюті України виходячи з офіційного курсу НБУ гривні до долара США за період з 24.10.2007 р. по 13.04.2016 р., з застосуванням в наступних періодах офіційного курсу долара США станом на 13.04.2016 р. складає 1544710,37 грн. (докладно див. кол.8 Додатку 3 експертизи). 2. За даними п. 1.3.1. договору про надання споживчого кредиту № 11240254000 від 24.10.2007 р. (Т.1 а.с.8-12) процентна ставка за користування кредитове становить 12,40% річних. В межах матеріалів справи, відсутні дані стосовно сукупної вартості кредиту у процентному значенні та у грошовому виразі (у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту) на момент укладення договору про надання споживчого кредиту № 11240254000 від 24.10.20071 р. Враховуючи зназначене, згідно наданих документів, не можливо встановити чи відповідають розраховані сукупна вартість кредиту у процентному значенні та у грошовому виразі (у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту) даним, наведеним у договорі № 11240254000 від 24.10.2007 р. і додатках до нього (докладно див. дослідну частину експертизи). 3. В межах наявних матеріалів, щомісячні платежі (в т.ч. за кредитом, процентами, комісією, страховими та іншими платежами), що передбачені умовами договору про надання споживчого кредиту № 11240254000 від 24.10.2007 р. (Т.1 а.с.8-12) на момент його укладення, складають від 320,00 дол.США (1616,00 грн.) до 452,24 дол. США (2283,83 грн.), та останній платіж в погашення заборгованості - 39,76 дол. США (200,77 грн.), (докладно див. дослідну частину та кол. 2 Додатків 1 та 2 експертизи). В межах наявних матеріалів, при здійсненні Позичальником платежів за офіційним курсом НБУ по відношенню гривні до долара США, в період з 24.10.2007 р. по 13.04.2016 р. та при застосуванні в наступних періодах офіційного курсу долара США станом на 13.04.2016 р., щомісячні платежі (в т.ч. за кредитом, процентами, комісією, страховими та іншими платежами) по договору про надання споживчого кредиту № 11240254000 від 24.10.2007 р. (Т.1 а.с. 8-12) на момент його укладення складають від 1548,80 грн. до 8914,72 грн., та останній платіж в погашення заборгованості - 1015,91 грн. (докладно див. дослідну частину та кол. 2 Додатку 3 експертизи). 4. За результатами проведених розрахунків, згідно умов на момент укладення договору про надання споживчого кредиту № 11240254000 від 24.10.2007 р., в межах наявних матеріалів встановлено, що при сплаті щомісячних ануїтетних платежів у розмірі 320,00 дол. США, нараховуючи проценти за методом «30/360» та ставкою 12,40% річних, заборгованість за кредитним договором станом на грудень 2035р. (338 місяць періоду кредитування) буде погашена в повному обсязі. Враховуючи зазначене, при розрахунку з дотриманням умов кредитування на момент укладення договору № 11240254000 від 24.10.2007 р., розмір ануїтетного платежу 320,00 дол. США арифметично не узгоджується з періодом кредитування - 360 місяців (з 24.04.2007 р. по 24.04.2037 р. - 30 років), (докладно див. дослідну частину та Додаток 2 експертизи). За результатами експертизи в межах наявних матеріалів, оформлення Банком інформації про умови кредитування (в т.ч. перед укладенням кредитного договору) та сукупну вартість кредиту (у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту), під час укладення договору про надання споживчого № 11240254000 від 24.10.2007 р. (Т.1 а.с.8-12), виконано з недотриманням «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 р.) та ЗУ «Про захист прав споживачів» (докладно див. дослідну частину експертизи). Встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного ним банку, а саме АКІБ «УкрСиббанк», отримавши від банку всю передбачену законодавством інформацію перед укладенням договору, що відповідає статтям 19, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статтям 3-5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Правові підстави для визнання спірних договорів кредиту та іпотеки недійсними відповідно до положень статей 203, 215, 230 ЦК України, як укладених унаслідок введення в оману позичальника з боку банку, та положення статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нечесної підприємницької діяльності банку та несправедливих умов договору, є самостійними підставами визнання договорів недійсними. Позивач не довів введення його в оману під час укладення споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням він мав можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписав. Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За правилами ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, та у строк, встановлений у зобов'язанні. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 ст. 203 цього Кодексу. Як на підстави для визнання спірної угоди недійсною позивач посилався на приписи ст.ст. 11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливості умов оспорюваних правочинів, оскільки на час укладення кредитного договору банк не повідомив його про валютні ризики, пов'язані з підвищенням вартості валюти (долару США), не повідомив орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту, внаслідок чого відповідач застосував нечесну підприємницьку діяльність, ввівши позивача в оману. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. За змістом ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Ризик валютних коливань на час укладення кредитного договору мають обидві сторони договору (кредитор і позичальник). Зміни валютного ринку під час виконання кредитного договору не можуть бути визнані підставою для зміни або розірвання раніше укладеного договору або звільнення однієї із сторін від виконання взятих на себе зобов'язань, якщо сторона вважає, що такі зміни відбуваються не на її користь. З матеріалів справи убачається, що, укладаючи кредитний договір, [PERSON] зазначив і посвідчив власним підписом, що на дату укладення договору він ознайомлений із усіма умовами даного договору та вони йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також те, що перед підписанням цього договору отримав від Банку відповідно до п. 10.13 оспорюваного кредитного договору інформаційний лист згідно з вимогами законодавства України, зокрема, п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( т. 1 а.с. 8-12). Крім того, позичальник не повідомляв Банк про наявність у нього будь-яких зауважень чи заперечень стосовно змісту наданої їй банком інформації, як про особу і місце знаходження банку, так і про умови отримання, користування та повернення кредиту. Отримання від Банку кредиту позивач не заперечує. Посилання позивача на те, що йому не була надана банком повна інформація про сукупну вартість кредиту спростовується матеріалами справи та не є підставою для визнання кредитної угоди недійсною у розумінні ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки умови спірного договору містять інформацію щодо сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, кількість платежів та їх періодичність, обсяг платежів на весь час дії договору. Позивач при укладенні спірного договору був повідомлений про всі істотні умови договору, добровільно згідно з положеннями ст. ст. 3, 627 ЦК України підписав договір, на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. Крім того, на момент укладення кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не забороняв надання та отримання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України. Договірні умови, передбачені зазначеним кредитним договором та додатками до нього, не створюють дисбаланс прав та обов'язків на користь будь-якої сторони цієї кредитної угоди, а тому ці умови не можна кваліфікувати як несправедливі та дискримінаційні, такі, що порушують права позивача як споживача фінансових послуг. Договірні умови підписані позивачем добровільно, без будь-якого тиску, без погодження з позичальником банк не включив до договору жодної умови, яка б створювала дисбаланс прав та обов'язків позичальника, що не спростовано позивачем. При цьому позичальником [PERSON] добровільно виконувались договірні умови, починаючи з 2007 року до березня 2016 року, що свідчить про те, що він їх визнавав, самостійно з пропозиціями про внесення змін до умов кредитного договору не звертався, що свідчить про його згоду з усіма умовами спірного кредитного договору. Підрахунок сукупної вартості кредиту не становить для позивача складності, оскільки сторонами договору чітко і зрозуміло обумовлено розмір кредиту, його відсоток, графік погашення кредиту та відповідальність за порушення виконання кредитних умов. Безпідставними є доводи позивача і щодо неправомірного застосування банком зазначеної процентної ставки за договором. Відповідно до ч. 3 ст. 653 ЦК України у разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. Укладаючи кредитний договір сторони домовились, що нарахування процентів за спірним договором здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця, методом «факт/360» відповідно до вимог чинного законодавства України. Проценти нараховуються на суму кредиту, що фактично надані банком позичальнику і які ще не повернуті останнім у власність банку відповідно до умов договору (т. 1 а.с. 10, зворот). За встановлених судом обставин укладений між сторонами кредитний договір не суперечить нормам чинного на той час законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину. Під час укладення кредитного договору позивачу було надано необхідну інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, тому правові підстави для висновків про введення відповідачем позивача в оману відсутні, а заявлені позивачем позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими. Такі висновки узгоджуються із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15. Частинами 2 та 3 статті 533 ЦК України передбачено, що в разі, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент іноземної валюти, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. З матеріалів справи вбачається, що банк при укладенні спірних договорів мав банківську ліцензію та дозвіл на право здійснювати банківські операції, що відповідає вимогам Закону України «Про банки і банківську діяльність» та декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Вимоги підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, не застосовуються до спірних правовідносин, оскільки на час їх виникнення законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Оспорюваний договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг». Суд вважає, що позичальник при належній завбачливості міг, з урахуванням динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладання договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України від «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року у справі № 6-80цс13, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Враховуючи досліджені судом умови укладеного між сторонами кредитного договору колегія суддів не встановила наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, заподіяння шкоди споживачу та порушення принципу добросовісності. Оспорюваний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору. Підписанням оспорюваного кредитного договору без буд-яких застережень [PERSON] підтвердив, що обізнаний та погодився з усіма умовами такого договору. Передбаченим п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» правом протягом 14 календарних днів відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини позивач не скористався, не відмовився від його виконання, а тривалий час користувався кредитними коштами, що також свідчить про його згоду з умовами договору. Оспорюваним договором від 24.10.2007 року № 11240254000, укладеним між сторонами, передбачена інформація про умови кредитування, де зазначені перелік, розмір і база розрахунку комісії банку за надання кредиту і вартості всіх сукупних послуг, а також фінансових зобов'язань позичальника за кожним платіжним періодом, реальна процентна ставка, вид і предмет супутньої послуги, яка надається споживачу, обґрунтування вартості супутньої послуги. За таких обставин відсутні правові підстави для визнання кредитного договору та похідного від нього іпотечного договору недійсними відповідно до положень ст. ст. 203, 215, 230 ЦК України, як укладеного унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нечесної підприємницької діяльності банку та несправедливих умов договору, оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними; позивач не довів введення його в оману під час укладення договору споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням він мала можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписав, умови договору були погоджені сторонами при його укладанні та визнані такими, що не є несправедливими. Не знайшло свого підтвердження і те, що зміст кредитного договору суперечить Закону України «Про захист прав споживачів» та вимогам ст. 227 ЦК України щодо наявності відповідної ліцензії у банка для кредитування в іноземній валюті. Також, за вище наведеного суд погоджується із змістом письмових заперечень на висновок експерта № 2351 від 16.10.2017 року (т. 2 а.с. 7-10), щодо помилковості висновку із-за неврахування ряду обставин визначених умовами кредитного договору, та як наслідок помилковості розрахунків. Щодо заявленого представником відповідача строку позовної давності, то за правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» судам роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Згідно до виписки руху коштів по рахунку позивача (т. 1 а.с. 58-68) вбачається, що на час звернення до суду з позовом не минув строк визначений ст. 257 ЦК України, який обраховується з дати останнього платежу, та не сплив кінцевий строк кредитного договору, відтак строк позовної давності не минув, підстав до його застосування не має. За вказаного, позовні вимоги не підлягають до задоволення у повному обсязі за відсутністю правових підстав. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено у задоволені позову, судові витрати за проведену експертизу не розподіляються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed