Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Глибівської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області у якому поставив питання про визнання недійсним і скасування рішення сесії сільської ради від 15.09.2011 року №78-8/2011, яким у нього було вилучено земельну ділянку площею 0,43 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та переведено її в землі запасу сільської ради. Заявлені позовні вимоги представник позивача [PERSON] в судовому засіданні мотивував тим, що мати позивача [PERSON] за життя була власником вказаної вище земельної ділянки на підставі рішення Глибівської сільської ради від 24.12.1997 року, яким їй передано у власність для обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, а також для ведення підсобного господарства земельні ділянки загальною площею 0, 4703 га. 16.10.2007 року [PERSON] померла. Позивач є спадкоємцем, який прийняв спадщину після її смерті, а отже до нього перейшло право власності на земельні ділянки, які передували у власності [PERSON] до дня її смерті. 15.09.2011 року сесія сільської рад прийняла оскаржуване рішення яким вилучила земельні ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства у розмірі 0,43 га і перевела їх у землі запасу сільської ради. Зазначив, що сесією не враховано при прийнятті рішення, що передача земельних ділянок у приватну власність [PERSON] здійснювалась відповідно до\~ЗК України\~1992 року та Декрету КМУ від 26.12.1992 року, якими встановлено, що право власності громадян на земельну ділянку виникало з моменту прийняття відповідного рішення місцевою радою. Перехідними положеннями чинного Земельного кодексу було передбачено, що за землекористувачами та їх спадкоємцями зберігається право користування такими земельними ділянками. Відтак вилучення земельних ділянок площею 0,43 га, права на користування якими перейшли до позивача з часу відкриття спадщини, відбулось без його згоди в порушення вимог встановлених ст. 149 ЗК України. Просив позов задовольнити. Представник відповідача сільський голова с.Глибівка [PERSON]В.в судовому засіданні заявлений позов не визнала. Вказала, що [PERSON] до дня її смерті проживала в селі одна і померла у 2007 році. Позивач, оформляючи у 2007 році свої спадкові права на земельну частку пай, яка перебувала в оренді і давала дохід, від працівників сільської ради був поінформований про можливість оформлення права власності на земельну ділянку під житловим будинком та на інші ділянки, які перебували у користуванні матері, шляхом звернення до органу місцевого самоврядування з заявами про виділяння цих ділянок йому. Однак з того часу позивач у селі практично не появлявся. Лише у 2016 році в судовому порядку оформив спадщину на житловий будинок. Оскільки з 2007 року земельні ділянки не оброблялись, почали заліснюватись, сільська рада прийняла рішення про переведення ряду земельних ділянок, користувачі яких померли, у землі запасу сільської ради. Вважає, що підстав для задоволення позову немає, оскільки Декрет кабінету Міністрів України на який посилається позивач утратив чинність ще у 2006 році. Покійна [PERSON] не набула у встановленому порядку права власності на спірні земельні ділянки, а тому вони не можуть бути обєктом спадкування. Просила у позові відмовити. Заслухавши пояснення позивачки та представника позивача, дослідивши письмові докази, які подані у розпорядження суду, зясувавши фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У свою чергу, згідно п. 10 ч. 2 ст. 16\~ЦК України, одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.Відповідно до ч. 1ст. 155\~Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування та розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно ч. 2ст. 158\~Земельного кодексу України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебуваються у власності громадян і юридичних осіб. Відповідно до вимог ст.ст.\~10,\~60 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що оскарженим рішенням сесії Глибівської сільської ради від 15.09.2011 року №78-8/2011 «Про занесення земель померлих громадян в землі запасу» серед інших було переведено у землі запасу сільської ради три земельні ділянки 0,43 га, що були у користуванні [PERSON], яка померла 16.10.2007 року. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Статтею 126 цього Кодексу визначено, що право власності посвідчується державним актом. З досліджених судом доказів, що подані сторонами, встановлено, що [PERSON] за життя не оформила у встановленому законом порядку право власності на земельні ділянки загальною площею 0,43 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Отже вказані ділянки не є обєктом спадкування і не увійшли до спадкової маси. Посилання представника позивача на перехідні положення Земельного Кодексу України не спростовують вказаного висновку. Так згідно з п.7 Перехідних положень\~ЗК України 2001 року\~громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Пунктом 3\~Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року за №15-92 «Про приватизацію земельних ділянок»\~встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених\~статтею 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Однак жодних державних актів за життя [PERSON] не отримувала. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed