Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до Міністерства внутрішніх справ в особі [PERSON] ГУМВС України в Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України, Державної казначейської служби України в особі УДКСУ у Новомосковському районі Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, яким просить в рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди з вини органів досудового слідства стягнути з Державного бюджету України кошти у розмірі 1\~000\~000,00 грн. В обґрунтування свого позову позивач зазначає, що 20.04.2011 року близько 10.00 години на автодорозі ТО412 Дніпродзержинськ-Жемчужне, між населеними пунктами Орілька Шандрівка, за підозрою у вчиненні вбивства гр. [PERSON] його було протиправно затримано співробітниками [PERSON] ГУМВС України в Дніпропетровської області, які діяли в порушення норм як національного, так і міжнародного права, та доставлено до приміщення [PERSON] Під вартою позивач перебував з 20.04.2011 року по 27.04.2011 року, в цей час до нього застосовувалися тортури і катування. Але, як йому стало згодом відомо, 23.04.2011 року слідчим по кримінальній справі йому було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Через знущання, вчинені працівниками [PERSON], 25.04.2011 року в приміщенні туалету [PERSON] позивач намагався вчинити суїцид, після чого був доставлений в Юрївську ЦРЛ. В лікарні в період з 25.04.2011 року по 27.04.2011 року працівники міліції [PERSON] [PERSON], [PERSON] та [PERSON], діючи в порушення ст. 14 Закону України «Про міліцію», без передбачених законом підстав застосували до нього спеціальний засіб наручники, позбавляючи останнього свободи і завдаючи істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам [PERSON] Вироком Юрївського районного суду Дніпропетровської області від 20.05.2013 року, колишніх співробітників [PERSON] ГУМВС України в Дніпропетровської області [PERSON], [PERSON] та [PERSON] визнано винними у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, вчиненого у відношенні [PERSON],. Позивач зазначає, що незаконними діями колишніх працівників міліції [PERSON] ГУМВС України в Дніпропетровської області [PERSON], [PERSON] та [PERSON] йому завданні моральні страждання, оскільки його незаконно було позбавлено свободи та особистої недоторканості,чим завдано істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам, яку він, відповідно, просить відшкодувати. В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити, мотивуючи обставинами, викладеними в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] ГУМВС України в Дніпропетровської області [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, просив суд в його задоволенні відмовити з тих підстав, що колишні співробітники [PERSON] - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з 20 квітня 2011 року не забезпечували охорону [PERSON] В,П., спеціальні засоби наручники до останнього не застосовували, у звязку з чим не вчиняли у відношенні [PERSON] протиправних дій з позбавлення його свободи, завдання тортур, катування. Щодо дій вчинених ними з 25.04.2011 року по 27.04.2011 року в лікарні, то з цього приводу наявний вирок, який набрав чинності у встановленому законом порядку, який сам по собі вже є відповідним покаранням за вчинене діяння. Представник відповідача Державної казначейської служби України в особі УДКСУ у Новомосковському районі Дніпропетровської області [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, надавши письмові заперечення (а.с.51-53). Свою позицію мотивувала тим, що УДКСУ у Новомосковському районі Дніпропетровської області є неналежним відповідачем по справі, оскільки являється бюджетною установою, є лише територіальним органом, підпорядкованим Державній казначейській службі України. Крім того, на їх думку, позивач не є особою, яка є належним позивачем щодо вимог про «відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду». Таким чином, якщо позивач і має право на відшкодування шкоди, то на загальних підставах, а відтак державна Казначейська служба України в особі УДКСУ у Новомосковському районі Дніпропетровської області не є належним відповідачем по справі. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. В судовому засіданні також були допитані свідки [PERSON], [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивач його рідний брат. 24.04.20111 року йому зателефонувала невідома особа, яка повідомила по те, що його брат затриманий. Приблизно між 11.00 та 13.00 годинами він приїхав до [PERSON] ГУМВС України в Дніпропетровської області, де, знаходячись на вулиці, побачив як брата виводили в наручниках співробітники міліції, які були у формі. Він підійшов, але поспілкуватись їм не надали можливості. Він встиг тільки запитати у брата винний той чи ні, на що брат йому відповів, що ні. Після чого, він поїхав шукати адвоката. 26.04.2011 року йому зателефонували вночі і повідомили, що його брат порізав собі вени. 27.04.2011 року вони вже з адвокатом приїхали до лікарні, де знаходився брат і побачили там, що брат пристебнутий наручниками до ліжка, а поряд з ним знаходились люди у цивільному, але представлялись як співробітники міліції. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач її батько. 24.04.20111 року їй зателефонував дядько і сказав, що батька затримали. На наступний день. Тобто 25.04.2011 року вранці вона приїхала до [PERSON] ГУМВС України в Дніпропетровської області, де, знаходячись на вулиці, побачила як співробітники міліції, які були у формі, вивели батька в наручниках на вулицю. Вона передала батькові сумку з передачею і батька знову завели в приміщення райвідділу, а вона поїхала додому. Суд, вислухавши учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Суду надано копію вироку Юрївського районного суду Дніпропетровської області від 20.05.2013 року за обвинуваченням співробітників [PERSON] ГУМВС України в Дніпропетровської області [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, у відношенні [PERSON] Так, згідно з даним вироком, співробітників [PERSON] ГУМВС України в Дніпропетровської області [PERSON], [PERSON], [PERSON] визнано винними у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, вчиненого у відношенні [PERSON], а саме в тому, що останні перевищили владу, яка виходить за межі наданих їм повноважень та прав, порушуючи право на свободу та особисту недоторканість потерпілого, а саме, періодично охороняючи [PERSON], здійснюючи за ним контроль, позбавляючи останнього можливості вільно діяти та розпоряджатися особисто, окрім того в порушення вимог ст. 14 Закону України «Про міліцію», без передбачених законом підстав застосували до нього спеціальний засіб наручники, позбавляючи останнього свободи і завдаючи істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам [PERSON] (а.с.4-10). Вирок Юрївського районного суду Дніпропетровської області від 20.05.2013 року залишений без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.07.2013 року, і набрав чинності у встановленому законом порядку (а.с.11-14). Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, факт того, що співробітниками [PERSON] ГУМВС України в Дніпропетровської області [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було вчинено у відношенні позивача [PERSON] дії, які явно виходили за межі наданих їм прав та повноважень, які завдали істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам останньому, поєднані із застосування насильства і спеціальних засобів, які призвели до явної образи особистої гідності потерпілого, є доведеним і доказуванню не підлягає. А тому, суд вважає безпідставними заперечення представника відповідача [PERSON], стосовно того, що працівники [PERSON] [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не вчиняли у відношенні [PERSON] протиправних дій. Тобто, вищезазначеним вироком встановлено, що [PERSON], завдяки неправомірним діям [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був позбавлений можливості вільно пересуватися з 25 по 27 квітня 2011 року. Крім того, судом встановлено, що та підтверджено матеріалами кримінального провадження № 12013040620000050, порушеного за фактом вбивства [PERSON] (том 3 а.с.145), що з 22.04.2011 року з [PERSON] проводились слідчі дії. 23.04.2011 року [PERSON] було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд (т.3 а.с.152-153), допитано його у якості підозрюваного (т.3 а.с.154-160), здійснено з ним відтворення обстановки та обставин подій (т.3 а.с. 161-165), але суду в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не надано відповідачами жодного доказу того, що [PERSON] самостійно зявлявся для проведення вищезазначених слідчих дій, в той час, як свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили в судовому засіданні, що в цей час [PERSON] перебував в [PERSON] ГУМВС України в Дніпропетровської області, де утримувався в наручниках, тобто не мав можливості самостійно пересуватися. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За вимогами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», чч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України, шкода в порядку, передбаченому цими нормами, може бути відшкодована лише внаслідок обставин, визначених ст. 1 цього Закону, а право на її відшкодування виникає у випадках, зазначених у ст. 2 Закону. Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України від 1 грудня 1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства, - відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбаченому цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду чи іншому рішенні суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину; 3) відмови в порушенні кримінальної справи; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Згідно зі ст. 3 Закону України від 1 грудня 1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у звязку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Так, ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, при цьому суд зобов'язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (ст. 13 цього Закону). Позивач незаконно був позбавлений свободи з 22.04.2011 року по 27.042011 року. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд також керується постановами Пленуму Верховного суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» та № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Методичними рекомендаціями про відшкодування моральної шкоди (лист Міністерства Юстиції України № 35-13/797 від 13.05.2004 року. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Відповідно до вимог Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, а також ч. 1 ст. 1176 ЦК України, [PERSON] вправі порушувати питання про відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо нього вчинялися незаконні дії з незаконного позбавлення свободи. Згідно з вимогами ч. ч. 4, 5 ст. 4 Закону, ч. 2 ст. 23 ЦК України відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральні втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до частини 5 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також згідно прецедентній практиці Європейського Суду з прав людини, зокрема рішень Європейського Суду від 8 червня 1976 року у справі Енгель та інші проти Нідерландів та рішенню Боцано проти Франції від 2 грудня 1986 року, які в силу ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання на порушення положень цієї статті, має захищене позовом право на відшкодування. З урахуванням обставин справи суд, виходячи з принципів розумності та справедливості вважає, що діями органів досудового розслідування, позивачу дійсно була спричинена моральна шкода, яка виразилась в переживаннях та стражданнях, що призвело до погіршення можливостей реалізації позивачем своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, ступеня зниження рівня репутації та авторитету, позивач відчував приниження. А тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача спричинену моральну шкоду, однак у меншому розмірі, з урахуванням характеру та обсягу страждань, які зазнав позивач, їх тривалості, і вважає за необхідне стягнути з відповідача суму, розміром 10000,00 гривень, що, на думку суду, є достатньою у даній спірній ситуації. Разом із тим за змістом п. 17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року, питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства України. Частиною 1 ст. 4 вказаного Закону передбачено порядок відшкодування шкоди, визначеної п. 5 ст. 3 цього Закону, за рахунок коштів державного бюджету. Суд вважає доведеним те, що позивач [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок незаконного обмеження свободи і порушення особистої недоторканості. Суд бере до уваги психологічні хвилювання позивача протягом часу в період часу з 22 по 27 квітня 2011 року внаслідок незаконного позбавлення його свободи, порушення його нормальних життєвих зв'язків. Отже, розмір моральної шкоди оцінюється судом в розмірі 10\~000,00 грн., яка, на думку суду, відповідає характеру правопорушення, глибині фізичних та душевних страждань позивача, є адекватною і такою, що відповідає вимогам розумності та справедливості. Щодо відшкодування витрат у звязку зі спричиненням шкоди здоровю, то в цій частині позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити, оскільки позивачем не надано доказів спричинення такої шкоди. Копії ж медичних документів, які містяться в матеріалах справи містять відомості лише щодо тілесних ушкоджень, спричинених самим же позивачем під час спроби суїциду. А тому, в задоволені решти позовних вимог в цій частині необхідно відмовити.

Outcome: partial