Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] та [PERSON] ([PERSON]) Анатоліївної, [PERSON]\~ про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням по вул. Довгій, 96 А кв.38 у м. Івано-Франківську. Позивачем подано заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі в судове засідання не зявились, про місце і час розгляду справи повідомлялись належним чином, через поміщення оголошення в газеті Галичина. Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що відповідачі про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не подано, зважаючи на заяву позивача, в якій він не заперечував проти винесення заочного рішення, з огляду на подання позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] з 29.03.2017 року на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29.03.2017 року. На момент укладення даного договору купівлі-продажу квартири у ній були зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Відповідно до п.4.1 договору купівлі-продажу квартири передбачено обовязок [PERSON], [PERSON], [PERSON] знятись з реєстрації місця проживання в термін до 05.04.2017 року, чого зроблено не було. З позовної заяви вбачається, що відповідачі протягом останніх 15 років до м. Івано-Франківська не приїжджають. За письмової згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] з 29.03.2017 року на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29.03.2017 року ( а.с.3). Відповідно до довідки №02-02/1149 від 06.04.2017 року, виданій Муніципальною інвестиційною управляючою компанією, в квартирі [ADDRESS] а в м. Івано-Франківську зареєстровані: [PERSON], [INFO], (бувший власник), [PERSON], [INFO] - син, [PERSON], [INFO] - дочка ( а.с.6), що підтверджується також і копією будинкової книги ( а.с.7-9). Позивач у позовній заяві зазначив, що відповідачі з не знялись з місця реєстрації за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Довга, 96 а, кв.38, проживають у Російській Федерації, всі обовязки, що випливають з використання житлового приміщення відповідачі не виконують. Як випливає з матеріалів позовної заяви реєстрація відповідачів у вказаній квартирі, яка являється власністю позивача порушує його права як власника квартири, оскільки відповідачі будучи зареєстрованими в даній квартирі, відмовляються виселетись в добровільному порядку. Підставою заявлених позовних вимог позивачем зазначено те, що відповідачі більше 15 років не проживають у вказаній квартирі. Позивач змушений оплачувати комунальні послуги за відповідачів, не може реалізувати права власника об»єкта нерухомості. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК). Члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Застосування положень ЖК УРСР до цих відносин не виключається. Але переважно підлягають застосуванню норми глави 32 ЦК. Це зумовлено тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сімї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі статті 3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сімї власника помешкання на користування ним чинним є правило частини першої статті 405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сімї. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сімї права користування помешканням. Ч.3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст.405 ЦК України,

Outcome: approved