Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до [PERSON] в якому просить усунути перешкоди у праві користування квартирою [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування зазначеною квартирою. В обґрунтування позову зазначає, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.09.2009 року. У вказаній квартирі зареєстрована відповідач, яка є колишньою дружиною позивача. Шлюб між подружжям [PERSON] та [PERSON] розірвано на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29.10.2018 року. Відповідач зареєстрована за вказаною адресою, але фактично не проживає за місцем реєстрації з 2017 року, що підтверджується довідкою ОСББ «Павлове Поле» від 02.09.2020 року №0209/01. Крім того, позивач зазначає, що їх спільна з відповідачем дитина проживає з ним. Зазначає, що він сплачує комунальні платежі які нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих осіб, відповідач не приймає участі в сплаті комунальних послуг. Місцеперебування відповідача йому не відоме. У зв`язку з чим вбачає достатність правових підстав для визнання відповідача, зареєстрованої у квартирі [ADDRESS] такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням. Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 02.12.2020 року відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 12.02.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові. Належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно вимог ч.8 ст.128 ЦПК України, в судове засідання не з`явилась, в порушення ч.3 ст.131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву не подала, у зв`язку з чим на підставі ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова від 27.04.2021 року проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст.280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши вступне слово представника позивача, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов висновку, що вимоги позивача обґрунтовані, не суперечать законодавству та підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.09.2009 року, б/н, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Дзержинської районної у місті Харкові ради від 08.09.2009 року №254/4, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» №23911284 від 22.09.2009 року. На час розгляду справи, судом встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] , про що свідчить інформаційна довідка з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 12.02.2021 року. Судом встановлено, що згідно рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 29.10.2018 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Як вбачається з пояснень представника позивача, наданих у судовому засіданні відповідач не проживає у зазначеній квартирі з 2017 року, спільним побутом з позивачем не пов`язана, комунальні послуги не сплачує. Місцеперебування або проживання відповідача позивачу невідоме. Також, відповідно до довідки, виданої ОСББ «Павлове Поле» №0209/1 від 02.09.2020 року, дослідженої у судовому засіданні, встановлено, що відповідач фактично не проживає за адресою [ADDRESS] з 2017 року. Тому позивач звернувся до суду за захистом його порушеного права, а саме права на вільне користування та розпорядження належним йому майном. Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Відповідно до частини 1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В статті 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Отже аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. При цьому суд зауважує, що право члена сім`ї власника та інших осіб на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим ці правовідносини регулюються ст. 401-406 ЦК України. Так, відповідно до ч.1 ст.402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до ч.1,2,5,6 ст.403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном, може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут зберігає свою чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Отже, аналіз положень гл.32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Судом встановлено, що відповідач вселилась та була зареєстрована у квартирі [ADDRESS] у якості члена сім`ї власника квартири і відповідно набула право користуванням чужим майном, яке за своєю суттю є сервітутом. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. До таких обставин можна віднести: систематичне руйнування чи псування колишніми членами сім`ї власника належного останньому житлового приміщення або використовування житла не за призначенням; систематичне порушення колишніми членами сім`ї власника житлового приміщення правил співжиття та етичних норм, що робить неможливим для власника проживання з ними у одній квартирі чи в одному будинку; невиконання колишніми членами сім`ї власника угоди про плату за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі); необхідність для власника у використанні належного йому жилого приміщення в будинку (квартирі) для проживання членів його сім`ї за умови неможливості спільного проживання з колишніми членами сім`ї. Отже у разі доведеності фактів, які можуть бути прийняті у якості підстав для припинення сервітуту, перешкоди власнику у користуванні належною йому квартирою унаслідок неможливості спільного проживання із колишнім членом сім`ї власника можуть бути усунуті шляхом припинення права користування квартирою (припинення сервітуту). Право користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їхні діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до чч.2 та 4 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Член сім`ї (у сімейно-правовому аспекті) - це особа, яка має тісний правовий зв`язок із сім`єю, що ґрунтується на шлюбі, спорідненні, усиновленні, інших формах влаштування дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, характеризується спільністю життя та інтересів, наявністю взаємних прав і обов`язків, передбачених сімейним законодавством. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 29.10.2018 року по справі №638/3713/18 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Враховуючи викладене, суд дійшов переконливого висновку, що відповідач не може вважатися членом сім`ї позивача, оскільки спільним побутом сторони не пов`язані, спільного господарства не ведуть, взаємних прав та обов`язків не мають, про що зазначив представник позивача у судовому засіданні. Тому право відповідача на користування чужим майном по суті є сервітутом та підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК України. Крім того, на підставі рішення виконавчого комітету ХМР від 11.07.2018 р. № 465 визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] . Отже, враховуючи, що відповідач була зареєстрована у вказаній квартирі у якості члена сім`ї власника, але на час звернення позивача до суду шлюбні відносини між подружжям припинено, спільним побутом з позивачем не пов`язана, за комунальні послуги відповідач не сплачує, не приймає участі в утриманні майна, тому обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, для відповідача припинились, а власник житлового приміщення має намір користуватись й розпоряджатись ним на власний розсуд. Тому суд дійшов висновку, що право відповідача на користування чужим майном (квартирою позивача) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч.2 ст.406 ЦК України за наявності обставин, які мають істотне значення. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки позивач на виконання свого процесуального обов`язку надав належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позивач обґрунтовано та правомірно ставить вимоги до відповідача про визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , оскільки, відповідач не є членом сім`ї позивача та реєстрація її місця проживання в квартирі позивача створює останньому перешкоди у користуванні своїм майном, що дає суду підстави визнати її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Згідно ч.1 ст.71 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. На підставі викладеного, ст. 406 ЦК України,

Outcome: approved