Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з цивільним позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної та майнової шкоди. В обґрунтування позову зазначалося, що позивачу у квітні 2020 року від односельців стало відомо про те, що відповідач поширює стосовно неї неправдиву інформацію, а саме буцімто вона вагітна не від свого чоловіка, а від жителя сусіднього села на прізвище [PERSON] , з яким начебто таємно зустрічається. Розповсюдження вказаних чуток саме відповідачем можуть підтвердити свідки, а також про це свідчить аудіозапис розмови останньої з іншою особою. Поширення вказаних пліток негативно позначилося на фізичному та моральному стані позивача, оскільки останню почало хвилювати як це сприйме її чоловік та родичі, що буде з її особистою репутацією. В результаті цього позивач вимушена була звільнитися з роботи, а внаслідок перенесеного стресу мала проблеми зі здоров`ям (діагноз судом не зазначається з метою дотримання лікарської таємниці), у зв`язку з чим перебувала на стаціонарному лікуванні та понесла відповідні витрати. За таких обставин позивач, посилаючись на положення ЦК України, просила суд: визнати недостовірною, неправдивою та такою, що принижує її честь, гідність та ділову репутацію інформацію, розповсюджену відповідачем щодо інтимних стосунків та її вагітності від [PERSON] ; зобов`язати відповідача у п`ятнадцятиденний строк після набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію про позивача у такий же спосіб, в який вона була поширена, шляхом спростування інформації та вибачення при свідках наступного змісту: «Мною, [PERSON] , озвучувалась недостовірна та неправдива інформація відносно [PERSON] , а саме те, що [PERSON] має інтимні зв`язки з громадянином [PERSON] , та завагітніла від нього, у зв`язку з чим приношу свої вибачення»; стягнути на її користь з відповідача моральну шкоду у розмірі 6000,00 гривень та майнову шкоду, а саме витрати на лікування, у розмірі 3263,00 гривень. У відзиві на позов відповідач зазначила, що позовні вимоги не визнає повністю, оскільки чуток, про які стверджує позивач, не розповсюджувала. Натомість вона також чула такі розмови серед односельців, але хто першим поширив вказану інформацію не знає. З приводу аудіозапису, на який посилалася позивач, вказала, що він не може слугувати належним доказом, оскільки здійснений таємно та незаконно. При цьому поширена інформація не є недостовірною в розумінні положень ЦК України, а навпаки має ознаки оціночних суджень, думок та не є фактом, у зв`язку з чим правові підстави для зобов`язання її спростувати відсутні. Стверджувала, що кожен заявлений позивачем свідок в силу різних причин є певним чином зацікавленою особою. Крім того, позивач вводить суд в оману, стверджуючи, що потрапила до лікарні та перенесла моральні страждання внаслідок саме висловлювань відповідача, оскільки жодних доказів цього не надає, що у свою чергу суперечить приписам ст. 77 ЦПК України щодо доказування. За таких обставин відповідач просила суд у задоволенні позову відмовити повністю. У судових засіданнях позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач під час судового розгляду позовні вимоги не визнала, виходячи з викладених у відзиві на позов обставин, просила у їх задоволенні відмовити повністю. Допитаний у судовому засіданні 11 жовтня 2020 року свідок [PERSON] показав, що відповідач йому особисто неодноразово розповідала про зустрічі позивача з чоловіком на прізвище [PERSON] , якого він особисто не знає, та вагітність саме від нього, а не від її чоловіка - [PERSON] . Він просив її заспокоїтись і перестати розповідати про такі речі, однак вона стояла на своєму та сказала, що як народиться дитина, тоді всі побачать, що вона не його. Звідки у відповідача така інформація йому невідомо, але саме вона розповсюджує її вже протягом півроку по селу, маючи за мету віддячити їм за те, що вони заблокували її ноутбук. Вказану інформацію відповідач повідомляла конкретно, як твердження. Допитана у судовому засіданні 11 жовтня 2020 року свідок [PERSON] показала, що відповідач ближче до літа приїхала до неї додому і біля подвір`я їй розповіла, що позивач захворіла коронавірусом і її чоловік возить до неї фельдшера, який робить їй уколи. Відповідач також говорила, що позивач відбила у неї коханця - [PERSON] , з яким відповідач мала стосунки три роки, і це її образило, оскільки у позивача є чоловік, а вона вдова. В подальшому позивач 5 березня завагітніла саме від нього. Ще відповідач їй розповідала, що позивач включала у будинку світло начебто вона перебуває вдома, а сама ходила на сусідню вулицю, куди до неї приїздив [PERSON] . Там, де вона зустрічалася з [PERSON] , зі слів відповідача, остання бачила пляшку з під вина, яке подобається позивачу, і салфетки, якими вона користується. Говорила також, що коли чоловік їде з дому, позивач продовжує спілкуватися з [PERSON] по телефону. Дану інформацію вона повідомляла ствердно. Допитаний у судовому засіданні 12 січня 2021 року свідок [PERSON] показав, що живе в с. Новоукраїнка та не переймається подіями, які відбуваються в селі, де проживають позивач і відповідач. Про ситуацію, яка склалася, він дізнався від тестя позивача, який зателефонував і повідомив, що звертатиметься до суду, на що він не заперечував. Інтимних чи будь-яких інших стосунків, окрім пов`язаних з роботою, він ані з позивачем, ані з відповідачем ніколи не мав. Приїздив в їх село з ансамблем давати концерт. Крім того, ремонтував динаміки. Де був і чим займався 5 березня 2020 року він не пам`ятає. Заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. 6 липня 2013 року позивач уклала шлюб з [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу від 6 липня 2013 року серії [NUMBER] (а.с. 29). Згідно із записом у трудовій книжці 20 травня 2020 року позивач звільнена з посади бібліотекаря Бакаївської сільської бібліотеки-фонду згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін), що підтверджується копією сторінки 3 трудової книжки позивача (а.с. 28). З копії епікризу № 116 вбачається, що позивач перебувала на стаціонарному лікуванні з 29 квітня по 18 травня 2020 року (діагноз судом не вказується з метою дотримання лікарської таємниці); проведено лікування медичними препаратами (назви препаратів судом не вказуються з метою дотримання лікарської таємниці); ефект лікування - задовільний; рекомендовано Д-облік, санаторно-курортне лікування, долікування в амбулаторних умовах (а.с. 30). До позову також додано копії фіскальних чеків про придбання лікарських засобів, в тому числі тих, що зазначені в епікризі, на загальну суму 3263,11 гривень (а.с. 34). Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Частина 4 ст. 32 Конституції України закріплює, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (ч. 1 ст. 68 Конституції України). Згідно з ч. 1 ст. 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Частиною 1 ст. 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Зі змісту ст. 297 ЦК України вбачається, що кожен має право на повагу до його гідності та честі; гідність та честь фізичної особи є недоторканними; фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації та може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації (ст. 299 ЦК України). З наведених норм матеріального права вбачається, що позов про захист честі, гідності чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права. У абз. 1 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі (абз. 2 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). При цьому згідно з абз. 5 цього пункту постанови недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 наведеної статті Кодексу містить перелік способів захисту цивільних прав та інтересів судом, серед яких відновлення становища, яке існувало до порушення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Разом з тим, право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК). У ч. 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.ч. 1 і 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому положенняст. 277 ЦК України і ст. 81 ЦПК України покладають обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Так, суд не приймає до уваги наданий позивачем у якості доказу та досліджений під час судового засідання диск з аудіозаписом розмови, під час якої особа з голосом, схожим на голос відповідача, розповідає іншій невідомій суду жінці про те, що їй сказала [PERSON] (прізвище нерозбірливо), що хтось (зі змісту запису незрозуміло хто саме) їздила до когось (зі змісту запису невідомо до кого саме) і питала «Що робити з дитиною?», а у відповідь останній сказав: «Розрахуйся з роботи і сиди вдома, а там ми далі вирішимо що робити, я тобі зараз нічого не скажу». Далі під час розмови, особа голос якої схожий на голос відповідача, говорить, що вона (зі змісту запису незрозуміло хто саме) напевне знає, що дитина не [PERSON] , а його (зі змісту запису не зрозуміло кого саме). У відповідь на сказане інша невідома суду жінка говорить: «Це брєд сумашедшего!». На переконання суду зазначений доказ є неналежним і недопустимим в силу вимог ч. 1 ст. 77 і ч. 1 ст. 78 ЦПК України. Зокрема, зі змісту вказаного аудіозапису неможливо достеменно встановити про кого взагалі йде мова, а тому він не містить інформації щодо предмету доказування. Крім того, під час його дослідження представник позивача не зміг пояснити хто саме, коли, за допомогою яких засобів і за яких обставин здійснив запис вказаної розмови, однак не заперечував, що він здійснений без згоди відповідача, тобто таємно, що на переконання суду, свідчить про одержання даного доказу всупереч вимогам діючого законодавства. Разом з тим позивачем доведено факт поширення інформації саме відповідачем іншими належними і допустимими доказами, а саме показами свідків [PERSON] і [PERSON] , які надані ними у судовому засіданні під присягою, є логічними і послідовними. При цьому доводи відповідача про зацікавленість вказаних свідків суд оцінює критично, виходячи з їх безпідставності та необґрунтованості, оскільки вони не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Крім того, покази свідка [PERSON] , надані під присягою, свідчать про недостовірність поширеної інформації. Водночас відповідач, позиція якої зводилася лише до заперечення розповсюдження нею вказаної інформації, не надала суду будь-яких достатніх доказів її достовірності і правдивості. Згідно з п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень, які за винятком наклепу, є висловлюваннями, що не містять фактичних даних, критикою, оцінкою дій, а також висловлюваннями, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири); оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, слід перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. З огляду на зміст та характер розповсюдженої інформації про те, що позивач мала інтимні стосунки з [PERSON] та вагітна саме від нього, а не від свого чоловіка, суд не розцінює її як оціночне судження, оскільки вона не є результатом суб`єктивної оцінки події, а має форму фактичного твердження, однак є не підтвердженою належними і допустимим доказами, а тому суд визнає її недостовірною та такою, що принижує честь і гідність позивача. Водночас, на переконання суду, розповсюджена недостовірна інформація не шкодить діловій репутації позивача, оскільки жодним чином не стосується її професійних здібностей чи можливостей, ділових якостей при виконанні трудових чи службових обов`язків. При цьому суд не розцінює звільнення позивача з роботи як наслідок розповсюдження недостовірної інформації про неї. За таких обставин позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення частково. З огляду на визнання розповсюдженої інформації недостовірною суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача її спростувати у той спосіб, яким вона була розповсюджена, але без зобов`язання принести вибачення. Так, згідно з абз. 2 п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у ст.ст. 16, 277 ЦК України. Позивачем також заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 6000,00 гривень, яка підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пунктом 4 ч. 2 цієї статті Кодексу передбачено, що моральна шкода полягає, з-поміж іншого, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Зі змісту ч. 3 цієї статті Кодексу вбачається, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до абз. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю вони заподіяні), в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оскільки судом встановлено порушення особистих немайнових прав позивача, а саме розповсюдження недостовірної інформації, яка принижує честь і гідність, що призвело до виникнення у неї моральних страждань, з урахуванням обставин справи, суті позовних вимог, негативних наслідків, що настали в результаті дій відповідача, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, суд оцінює моральну шкоду, завдану позивачу, у розмірі 2000,00 гривень. З приводу заявленої позивачем вимоги про стягнення майнової шкоди, а саме витрат на придбання лікарських засобів у розмірі 3263,00 гривень, на підтвердження чого до позову додано копії епікризу та фіскальних чеків, суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для її задоволення, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів того, що перебування позивача на лікуванні викликане саме розповсюдженням відповідачем недостовірної інформації, а встановлений їй діагноз є наслідком душевних хвилювань чи переживань з цього приводу. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір за частково задоволені позовні вимоги про захист честі та гідності, стягнення моральної шкоди у розмірі 2000,00 гривень, що становить 33,33% від заявлених вимог, у розмірі 699,97 гривень (2102,00 х 33,3 / 100). На підставі викладеного,

Outcome: partial