Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

[PERSON] , звернувся до Сватівського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про виселення, в якому просить, виселити відповідачку з належного йому на праві приватної власності будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Позов вмотивовує тим, що 04 червня 2003 року шлюб між ним та відповідачкою було розірвано, про що складено відповідний актовий запис № 82. З того часу вони спільно не проживали. У 2002 році позивач придбав відповідачці житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , в якому остання зареєстрована та є його власником. У 2017 році відповідачка знову переїхала до будинку позивача, в якому мешкає по теперішній час. Зазначає, що спільне життя з відповідачкою не склалося та стало нестерпним. Відповідачка постійно влаштовує сварки з ним, тобто систематично порушує правила співжиття, у веденні господарства та утриманні будинку участі не приймає. У добровільному порядку відповідачка відмовляється покинути належний позивачу будинок, у зв`язку з чим він вимушений звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Представник позивача - адвокат Буднік М.В. в судовому засіданні позовні вимоги також підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог та пояснила, що сама планувала виїхати з будинку позивача протягом місяця. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали позову, приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 01.12.2020 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Сватівському району та місту Голубівка Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 04 червня 2003 року (а.с.5). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11981443 від 28.09.2006 року, будинок за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.9). Відповідно до довідки № 1728/7 від 10.12.2020 року, наданої Сватівською міською радою Луганської області, вул. Артема м. Сватове, згідно розпорядження виконавчого комітету Сватіської міської ради № 10 від 18.01.2016 року, перейменовано на вул. Конституції. Згідно акту про фактичне місце проживання особи на території Сватівської міської ради, за адресою: [ADDRESS] , складеного 22.12.2020 року, [PERSON] фактично проживає у вказаному будинку (а.с.21). Відповідно до довідки наданої УДМС в Луганській області, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.23). Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч.3 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР (далі за текстом - ЖК Української РСР) ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до вимог ст. 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частинами першою та другою статті 116 ЖК Української РСР визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Згідно із ст. 317 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Згідно ч. 1 та 2 ст.317 Цивільного кодексу України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи те, шлюб між сторонами розірвано, в судовому засіданні встановлено відсутність будь-яких відносин між ними, з урахуванням небажання позивача продовжувати подальше проживання з відповідачкою у належному йому будинку, а також згоду позивачки на переїзд за місцем своєї реєстрації, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, бо інакше буде порушене право позивача на мирне володіння своїм майном.

Outcome: approved