Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з останньої на його користь аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є рідним дідусем неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та опікуном відповідно до заочного рішення Артеміського міськрайонного суду Донецької області від 24 червня 2019 року. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 22 грудня 2004 року [PERSON] є матір`ю [PERSON] . Позивач є переселенцем з зони проведення АТО, що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції та на даний час фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] . В 2014 році [PERSON] привезла до позивача онуку - [PERSON] та з того часу ніякої допомоги на утримання доньки не надає. Позивач хоч і прикладає всі зусилля та можливостей для повноцінного розвитку дитини, але коштів не вистачає і тому він вимушений звернутися з даним позовом до суду. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 11 березня 2020 року було прийнято позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 23 червня 2020 року визначено про заочний розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини судом не вживалось. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись своїм правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, [PERSON] через канцелярію суду надав заяву, яка була зареєстрована за вхідним № 3105/20 - вх. від 02 червня 2020 року, відповідно до якої зазначив, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить їх задовольнити, розгляд справи провести за його відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечував (а. с. 46). Відповідач, [PERSON] , у судові засідання не з`явилась, хоча про дату, час і місце розгляду справи сповіщалась завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України шляхом направлення судових повісток та шляхом розміщення на Офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет (вебадреса сторінки суду: «http://nv.hr.court.gov.ua») оголошень про виклик до суду відповідно до положень статті 12-1 Закону України від 15 липня 2014 року № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» оголошення про виклик у суд як особи, визначеної у пункті 19 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, адреса місця проживання (перебування) чи місцезнаходження якої знаходиться на тимчасово окупованій території України або в районі проведення антитерористичної операції (а. с. 23 - 24, 30 - 31, 37 - 38, 39 - 40, 45, 47, 48 - 49). Про поважність причини своєї неявки [PERSON] суд не повідомила, клопотань щодо розгляду справи без її участі, перенесення розгляду справи чи відкладення судового засідання до суду подано не було. Відзиву на позов, інших доказів щодо суті спору до суду, в порядку статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач не надала. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Окрім цього, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача свідчить його відповідна заява, яка долучена до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Крім того, відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, і від якої не надійшло заяв про розгляд справи за її відсутності, суд вирішив можливим справу розглядати на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення, про що не заперечував позивач у наданій ним заяві. Суд, вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). В ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи по суті. Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Сімейного кодексу України, частина 1 статті 121 якого передбачає, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 22 грудня 2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Єнакіївського міського управління юстиції, вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] у місті Єнакієве Донецької області про що в книзі записів актів громадського стану про народження зроблений відповідний запис № 346. Батьками дитини зазначено: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а. с. 5). Із матеріалів справи встановлено, що заочним рішенням Артеміського міськрайоннного суду Донецької області по справі з єдиним унікальним № 631/359/18 (провадження № 2/219/821/19) від 24 червня 2019 року [PERSON] було позбавлено батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , встановлено піклування над неповнолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , та призначено її піклувальником [PERSON] , [INFO] (а. с. 6 - 7, 8). Вказане рішення суду набрало законної сили 25 липня 2019 року. Зі змісту вказано судового рішення вбачається, що батько [PERSON] , [INFO] , - [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] (свідоцтво про смерть (видане повторно) серії [NUMBER] ). При цьому, суд приймає до уваги приписи частин 4 та 5 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, які встановлюють, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Таким чином, судом встановлено, що батько [PERSON] - [PERSON] помер, а мати - [PERSON] не займається вихованням дитини у зв`язку з чим була позбавлена батьківських прав. Рішенням виконавчого комітету Нововодолазької селищної ради Харківської області за № 171 від 30 серпня 2019 року «Про надання неповнолітній [PERSON] статусу дитини, позбавленої батьківських прав» відповідно до статтей 5 та 11 Закону України «Про забезпечення організаційно - правових умов соціального захисту дітей - сиріт, та дітей, позбавлених батьківського піклування», статтей 3, 4 та 5 Закону України «Про охорону дитинства», враховуючи заочне рішення Артеміського міськрайоннного суду Донецької області від 24 червня 2019 року (справа № 631/359/18, провадження № 2/219/821/2019) про позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , стосовно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про смерть батька [PERSON] , виданого виконавчим комітетом Булавинської селищної ради міста Єнакієве Донецької області від 07 грудня 2017 року серії [NUMBER] та подання Служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради від 27 серпня 2019 року № 01-32/583 вирішено надати неповнолітній [PERSON] , [INFO] , статусу дитини, позбавленої батьківського піклування (а. с. 12). Як вбачається із матеріалів справи, позивач є переселенцем з зони АТО, що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції № 6320000109 від 12 листопада 2014 року, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області, та мешкає за адресою: [ADDRESS] з 26 жовтня 2014 року (а. с. 11). Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 21 листопада 2017 року № 00004123314, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області, [PERSON] , [INFO] , фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] (а. с. 10). Відповідно до акту депутата округу № 16 Нововодолазької селищної ради Харківської області Самойленка Владислава Сергійовича за № 928 від 21 жовтня 2019 року з`ясовано, що громадянин [PERSON] , [INFO] , та його онука [PERSON] , [INFO] , з 2014 року фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Онука перебуває на повному забезпеченні у дідуся, дідусь піклується про онуку без материнської допомоги (а. с. 9). З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що при вирішенні даного спору доцільно застосовувати положення частини 8 статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Вирішуючи даний спір суд виходить з приписів частини 2 статті 51 Конституції України та статтею 180 Сімейного кодексу України, якими чітко визначений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Аналогічне за своїм правовим змістом роз`яснення міститься також й у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 25 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Положеннями статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. При цьому суд зауважує, що згідно з положеннями статті 27 Конвенції про захист прав дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини встановлені приписами статті 150 Сімейного кодексу України, яка передбачає, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Положеннями частини 3 статті 155 Сімейного кодексу України регламентовано, що відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Правові наслідки позбавлення батьківських прав визначені положеннями статті 166 Сімейного кодексу України, а саме: особа, яка позбавляється батьківських прав, втрачає всі права, засновані на спорідненні з дитиною, окрім обов`язку щодо утримання дитини (частина 2 статті 166 Сімейного кодексу України). У судовому засіданні достовірно встановлений і підтверджений наданими письмовими доказами той факт, що відповідач [PERSON] дійсно добровільно відмовляється від виховання та матеріального забезпечення своєї неповнолітньої дитини [PERSON] . Заочним рішенням Артеміського міськрайоннного суду Донецької області від 24 червня 2019 року [PERSON] було позбавлено батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Опікуном неповнолітньої дитини, [PERSON] , призначено дідуся [PERSON] . Як вже зазначалося, положеннями частини 1 статті 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У свою чергу, положення Конвенції про права дитини передбачають, що дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження Відповідно до частини 3 статті 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу їх матері, батька (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина. Імперативними припасами частин 1 та 2 статті 182 Сімейного кодексу України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. З огляду на вище викладене, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, враховуючи те, позивач [PERSON] є піклувальником [PERSON] , якапроживає разом із ним, відповідач [PERSON] матеріальну допомогу на утримання доньки не надає, хоча є працездатною особою за віком, має задовільний стан здоров`я, доказів того, що на її утриманні знаходяться інші неповнолітні діти або непрацездатні особи суду не надано, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є обґрунтованим та доведений належними доказами. При цьому суд виходить з приписів статті 180 Сімейного кодексу України, якими передбачено саме обов`язок, а не право батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, суд, при вирішенні спору по суті, враховує вимоги статтей 12 та 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, не скористалась своїми процесуальними правами учасника справи, не надала відзиву на позов та не надала суду жодних доказів, якщо у неї такі малися, на спростовування доводів позивача і наданих ним доказів в обґрунтування позовних вимог, а тому суд, на підставі наявних у справі доказів, прийшов до переконання про можливість задоволення позову у повному обсязі. Враховуючи положення частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України суд вважає, що аліменти з відповідача необхідно стягувати з дня звернення позивача до суду, тобто починаючи з 19 лютого 2020 року. Згідно з пункту 1 частини 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] суд у відповідності до положень підпункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат. Відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, частиною 6 цієї ж норми процесуального права визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Положеннями частин 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України від 08 листопада 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір», який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 3 зазначеного вище Закону, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. Так, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менш 0,4 розміру та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду (частина 1 абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір»). Із даним позовом позивач звернувся до суду у 2020 році. Відповідно до абзацу 3 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» № 294-ІХ від 14 листопада 2019 року , з 01 січня 2020 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб встановлений в сумі 2102 гривні, а тому за подання до суду цієї позовної заяви позивач повинна була б сплатити судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок. Проте, враховуючи положення пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», які передбачають, що у справах про стягнення аліментів позивач звільняється від сплати судового збору, судові витрати слід покласти на відповідача. З огляду на вище викладене,

Outcome: approved