Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] міської ради про визнання права власності на ? частину будинку №19 по вул.Зоряній у м.Львові в порядку спадкування за законом після смерті 23.07.2015 року його батька [PERSON] Свої позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 27.04.2015 року за його батьком визнано право власності на ? частину зазначеного будинку, однак 23.07.2015 року батько помер, не провівши державної реєстрації свого права власності на вказане нерухоме майно. За наведених обставин приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] 05.02.2016 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірне майно, чому він змушений звернутися з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити. Представник відповідача [PERSON] міської ради [PERSON] проти задоволення позову не заперечила, у вирішення позову покладається на розсуд суду. Треті особи приватний нотаріус [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] і відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби [PERSON] міського управління юстиції, які належним чином були повідомлені про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися, при цьому від нотаріуса надійшла заява, в якій вона просить розглядати справу за її відсутності. Заслухавши пояснення позивача і представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зі змісту ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Судом встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 27.04.2015 року (а.с. 8-11) за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину будинку №19 по вул.Зоряній у м.Львові в порядку спадкування за законом після смерті 09.04.2013 року матері [PERSON] Дане рішення набрало законної сили 26.06.2015 року. 23.07.2015 року [PERSON] помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серії І-СГ №398750 (а.с.5). Згідно ст.ст. 1216, 1222, 1223 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як вбачається із свідоцтва про народження позивача [PERSON] серії ІІІ-СГ № 417775, померлий [PERSON] був його батьком (а.с. 6). З матеріалів спадкової справи № 10/2015 встановлено, що інших спадкоємців, які б звернулися із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], окрім позивача нема. Відповідно до п.п.4.15, 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року видача свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Як встановлено, позивач звернувся в строк та у встановленому законом порядку до приватного нотаріуса [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] про прийняття спадщини після смерті батька, однак, листом №8/02-14 від 05.02.2016 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на ? частину будинку, оскільки право власності та таку спадкоємцем не було зареєстровано (а.с.7). Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7 визначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з абзацом 3 ч.2 ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Зі змісту ч.3 ст.61 ЦПК України вбачається, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Таким чином, з огляду на викладене, судом достовірно встановлено, що спадкодавцеві [PERSON] належала на праві власності ? частина будинку №19 по вул.Зоряній у м.Львові. Виходячи із наведеного та враховуючи, що позивач [PERSON] як син померлого [PERSON] та як спадкоємець першої черги за законом після його смерті, має право на спадкове майно, в тому числі на ? частину будинку №19 по вул.Зоряній у м.Львові, беручи до уваги, що відповідач - [PERSON] міська рада проти задоволення позову не заперечує, а тому суд приходить до переконання, що за [PERSON] слід визнати право власності на ? частину будинку №19 по вул.Зоряній у м.Львові.

Outcome: approved