Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить суд визнати недійсним договір іпотеки, укладеного 31 січня 2011 року між ПАТ «КредоБанк» та [PERSON], предметом якого є двокімнатна квартира, загальною площею - 48,5 кв.м., житловою площею - 29,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], посвідченого 31 січня 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстраційним № 73, а також застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину шляхом виключення реєстраційного запису з Державного реєстру іпотек обтяження та виключення реєстраційного запису з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про обтяження, що зроблені відносно двокімнатної квартири, загальною площею - 48,5 кв.м., житловою площею - 29,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належить [PERSON]. Крім того, [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] та ПАТ «КредоБанк» на свою користь судові витрати в рівних частках. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31 січня 2011 року його бабуся [PERSON] уклала з ПАТ «КредоБанк» договір іпотеки, яким передала в іпотеку банка двокімнатну квартиру, загальною площею - 48,5 кв.м., житловою площею - 29,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в якості забезпечення виконання ПП «Фарби-Юг» своїх зобов'язань перед ПАТ «КредоБанк» за генеральним договором про здійснення кредитування № 1 від 31 січня 2011 року. Однак, [PERSON] вважає, що іпотечний договір від 31 січня 2011 року повинен бути визнаний судом недійсним, оскільки на момент укладення вказаного договору він не був повнолітнім, був зареєстрований, проживав та продовжує проживати у квартирі, яка є предметом цього договору. Більш того, орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради не давав згоди на укладення іпотечного договору, тому цим договором були порушені його права на користування вказаним житловим приміщенням. На підставі вищевказаного, [PERSON] звернувся до суду із відповідним позовом. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити з підстав, які викладені у позові. Також [PERSON] пояснив суду, що він 1995 року народження, а в кв. [ADDRESS] зареєстрований з 17 серпня 2007 року. Іпотечний договір було укладено 31 січня 2011 року, коли йому було повних 15 років, тобто він був неповнолітнім. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала проти позову з тих підстав, що [PERSON] - її онук дійсно на момент укладення нею з ПАТ «КредоБанк» іпотечного договору був неповнолітнім та, будучі зареєстрованим з її згоди за адресою розташування квартири, що належить їй, проживав та продовжує проживати в цій квартирі однією сім'єю разом зі своєю матір'ю - [PERSON], (її донькою), з нею, [PERSON], та дідусем [PERSON] (її чоловіком), однак орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради не давав згоди на укладення цього договору. Інші учасники процесу у судове засідання не з'явились, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, однак про причини неявки суд не повідомили. Вислухавши пояснення позивача [PERSON] з його представником [PERSON] та відповідачки [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] народився позивач [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 20 грудня 1995 року. 17 серпня 2007 року [PERSON] був зареєстрований за адресою за адресою: [ADDRESS], що підтверджується відповідною довідкою з місця проживання про склад сім'ї та реєстрації за № 348, виданої 05 липня 2014 року КП «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський». З того часу по теперішній [PERSON] разом зі своєю матір'ю [PERSON], своїми бабусею [PERSON] та дідусем [PERSON] проживають у зазначеній квартирі, яка належить його бабусі [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 03 жовтня 2002 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON]. 31 січня 2011 року між [PERSON] та ПАТ «КредоБанк» укладено договір іпотеки, відповідно до якого [PERSON] передала в іпотеку банка двокімнатну квартиру, загальною площею - 48,5 кв.м., житловою площею - 29,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в якості забезпечення виконання ПП «Фарби-Юг» своїх зобов'язань перед ПАТ «КредоБанк» за генеральним договором про здійснення кредитування № 1 від 31 січня 2011 року. Іпотечний договір був посвідчений 31 січня 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстрованим номером № 73. Відповідно до вимоги іпотечного договору, а саме п.п. 5.1, 5.2, 5.3, 5.4, право звернення стягнення на Предмет іпотеки іпотекодержатель набуває, якщо у момент настання терміну виконання зобов'язання за Кредитним договором вони не будуть виконані, при цьому іпотеко держатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання за Кредитним договором, забезпеченого цією заставою, а якщо його вимога не буде задоволена протягом 30 днів,- звернути стягнення на Предмет іпотеки. Іпотекодержатель у разі виникнення у нього права на задоволення своїх вимог за рахунок предмета застави на власний розсуд звертає стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса, або у позасудовому порядку продає від свого імені предмет іпотеки чи приймає предмет іпотеки у свою власність, згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя. Згідно інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, від 11 липня 2014 року, наданої Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області, відомості в державний реєстр іпотек об'єкту нерухомого майна (об'єкту обтяження), розташованого за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 03 жовтня 2002 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровані 31 січня 2011 року за реєстровим № 73 приватним нотаріусом [PERSON] на підставі іпотечного договору від 31 січня 2011 року, посвідченого цим нотаріусом, згідно якого іпотекодержателем є ПАТ «КредоБанк», майновим поручителем є [PERSON], боржником за основним зобов'язанням є ПП «Фарби-Юг», а розмір основного зобов'язання складає 220.000 гривень. Крім того, приватним нотаріусом [PERSON] було внесено відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна на вищевказану квартиру від 31 січня 2011 року за № 10770530. Ухвалою голови Третейського суду при Львівській торгово-промисловій палаті Мелешко М.І. від 13 січня 2014 року порушено провадження за позовом ПАТ «КредоБанк» до ПП «Фарби-Юг», [PERSON] про стягнення заборгованості за генеральним договором про здійснення кредитування №1 від 31січня 2011 року у розмірі 161.109 гривень 58 копійок. З п. 3.2. Генерального договору про здійснення кредитування №1 від 31 січня 2011 року, укладеного між ПАТ «КредоБанк» та ПП «Фарби-Юг», відповідачка [PERSON] вказана, як майновий поручитель - іпотекодавець двокімнатної квартири, загальної площі 48,5 кв.м., житлової площею 29,4 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. З огляду на вищевказане, суд дійшов до висновку, що існування оскаржуваного договору іпотеки дає підстави відповідачу ПАТ «КредоБанк» для звернення стягнення на передане в іпотеку зазначене жиле приміщення, що може порушити цивільні права та інтереси [PERSON], пов'язані з його правом на користування вказаною квартирою. Положеннями ч. 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За згодою між батьками [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], шлюб між якими було розірваного 04 жовтня 2007 року, з дозволу його бабусі [PERSON] він, коли йому виповнилося 12 років, з 17 серпня 2007 року став проживати разом однією сім'єю зі своєю матір'ю [PERSON] та своєю бабусею [PERSON] та дідусем [PERSON] у зазначеній квартирі, та з 17 серпня 2007 року був зареєстрований за адресою розташування цієї квартири, про що свідчить відповідний штамп у його паспорті та довідка № 348 від 05 липня 2014 року з місця мешкання про склад сім'ї та реєстрації. Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. За приписами ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» визначено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Цей Закон діє з 01 січня 2006 року, отже для укладення оскаржуваного договору іпотеки, укладеного 31 січня 2011року потребувалася попередня письмова згода органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, однак цей орган таку згоду не надавав. Крім того, Міністерство юстиції України у листі від 25 липня 2006 року за № 19- 50-556, тобто до укладення договору іпотеки, що є предметом спору, дало роз'яснення банкам, що згода органів опіки та піклування на укладення договорів щодо жилих приміщень необхідна, якщо дитина є власником (співвласником) або має право на користування житловим приміщенням. В п. 2.1.6 оскаржуваного договору іпотеки зазначена обставина, яка не відповідає дійсності, а саме, в цьому пункті вказано, що іпотекодавцю [PERSON] зміст ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» відомий, та що права та інтереси дітей щодо нерухомого майна, цим договором не порушується та немає дітей, які мають право користування вказаною квартирою. Однак, на момент укладання цього договору іпотеки позивач [PERSON] був неповнолітнім, йому було повних 15 років та він мав право на користування вказаною квартирою, тому вищевказана обставина, викладена у п. 2.1.6 оскаржуваного договору іпотеки, не відповідає дійсності. Положеннями ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). За приписами ст. 203 ЦК України визначене наступне: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу ,іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2) Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності 3) Волевиявлення учаснику правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4) Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5) Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків 6) Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення , такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину , прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її чинність або можливість використати її за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Відповідно до ст. 236 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним право чином права та обов'язки передбачалися на лише майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Таким чином, правочин є таким правочином, в якому на підставі договору має місце обумовлення настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо настане вона чи ні (відкладальна обставина), як передбачено ч. 1 ст. 212 ЦК України. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що судам відповідно до ст. 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК тощо), та оспорюванні правочини, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Крім того, пунктом 5 зазначеної Постанови Пленуму ВСУ роз'яснено, що відповідно до ст. 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтованості іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена, як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права і інтереси якої порушено вчинення правочину. При цьому, пунктом 7 вищевказаної Постанови Пленуму ВСУ роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли із правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визначення правочину недійсним. У разі уколи правочин невиконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (ч. 1 ст. 216 ЦК). Оцінивши всі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що оскаржуваним договором іпотеки порушені цивільні права та інтереси [PERSON], пов'язані з його правом на користування квартирою, яка є предметом оскаржуваного іпотечного договору, так як у випадку звернення стягнення ПАТ «КредоБанк» на передане в іпотеку зазначене жиле приміщення, відповідно до ст.109 ЖК України він може бути виселений з вказаної квартири зі всіма його членами сім'ї та може втратити право на користування цим жилим приміщенням, а іншого житла в нього не має, що свідчить про існування загрози його безпритульності та бездомності. Таким чином, суд вважає, що надані [PERSON] та досліджені судом докази в їх сукупності дають підстави для визнання вищевказаного договору іпотеки недійсним, оскільки він був укладений відповідачкою [PERSON] з порушенням вимог діючого законодавства та порушує права [PERSON] на проживання в зазначеній квартирі. Оскільки суд дійшов до висновку про визнання недійсним іпотечного договору, укладеного 31 січня 2011 року між ПАТ «КредоБанк» та [PERSON], відтак слід застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину шляхом виключення реєстраційного запису з Державного реєстру іпотек обтяження та виключення реєстраційного запису з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про обтяження, що зроблені відносно двокімнатної квартири, загальною площею - 48,5 кв.м., житловою площею - 29,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належить [PERSON]. Крім того, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] та ПАТ «КредоБанк» в рівних частках на користь [PERSON] понесенні останнім судові витрати у зв'язку із розглядом справи, які становлять 487 гривен 20 копійок, тобто по 243 гривні 60 копійок з кожного, на підставі ст. 88 ЦПК України. Отже, з огляду на вищевказане, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved