Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON], третя особа без самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позов мотивує тим, що він відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 25 травня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського МНО Єрмаковою І.Ф. за реєстровим номером 1516, є власником квартири, розташованої в [ADDRESS]. Право власності на квартиру зареєстровано, про що КП «Ужгородське МБТІ» видано відповідний витяг. Зазначає, що згідно з довідкою ЖРЕР № 2 «Підзамок» № 776 від 3 березня 2016 року, окрім нього, в квартирі також зареєстровані його колишня дружина [PERSON], його син - [PERSON] та його донька - [PERSON] Між тим, відповідачі [PERSON] та [PERSON] вже більше двох років в квартирі не проживають, що підтверджується висновком Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області від 2 березня 2016 року, складеним на підставі показів сусідів - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Вказує, що йому відомо, що його колишня дружина та син переїхали до Росії, де наразі постійно проживають. Після останньої розмови телефоном із сином йому стало відомо, що він із мамою проживає в [ADDRESS]. Отже, оскільки відповідачі більше двох років назад у зв'язку з виїздом за кордон добровільно залишили квартиру та не проживають у ній, а домовленості між ними з приводу такої відсутності та збереження житлової площі за ними не має, то на підставі ст.405 ЦК України припускає, що [PERSON] та [PERSON] вважаються такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. Пояснює, що реєстрація у його квартирі відповідачів, які фактично там не проживають, втричі збільшує його щомісячні витрати по сплаті комунальних платежів. Вважає, що у випадку задоволення його позову жодні права чи інтереси його колишньої дружини та сина не будуть порушені, оскільки, відсутність за місцем реєстрації протягом 2 років підряд є достатньою підставою вважати, що у них є інше місце проживання, а його квартира як місце проживання їх не цікавить. Вказує, що оскільки відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням, рішення суду про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, необхідне йому саме для зняття [PERSON] та [PERSON] з реєстрації в ДМС. Враховуючи вищевикладене, просить суд визнати [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування квартирою в [ADDRESS], яка на праві приватної власності належить йому - [PERSON]. Позивач у судове засідання не з'явився, однак подав через канцелярію суду заяву від 16.05.2016 року, про розгляд справи без його участі. В заяві зазначає, що позов підтримує в повному обсязі, просить суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, хоча про час і місце розгляду справи її було повідомлено належним чином, про що свідчать оригінал рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (штрихкодовий ідентифікатор 88000 1717300 1), направлений за адресою місця реєстрації [PERSON], що повернулося на адресу суду 20.04.2016 року з довідкою про причини повернення за закінченням терміну зберігання, а також оригінал рекомендованого повідомлення про вручення/одержання/оплату/запис поштових відправлень з повістками суду, направлене відповідачу за адресою її місця проживання в Російській Федерації, одержане нею 25.04.2016 року. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, однак, надіслав на адресу суду заяву від 13.05.2016 року, про розгляд справи без його участі у зв'язку з віддаленістю місця його проживання. В заяві зазначає, що позов визнає у відповідності до ст. 174 ЦПК України у повному обсязі та просить його задовольнити. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] у судове засідання не з'явилася, однак надіслала на адресу суду клопотання від 15.04.2016 року, про розгляд справи без її участі у зв'язку з неможливістю прибути у судове засідання з огляду на необхідність догляду за маленькою дитино. В клопотанні повідомляє, що у зв'язку з одруженням її дівоче прізвище [PERSON] змінено на [PERSON], на підтвердження чого надала суду копію свідоцтва про шлюб від 27.06.2011 року. Також в клопотанні зазначила, що не заперечує проти задоволення поданого позову та підтверджує, що її мати [PERSON] та брат [PERSON] не проживають по місцю прописки в [ADDRESS]. Відтак, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов до наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25.05.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Єрмаковою І.Ф., зареєстрованого в реєстрі за № 1516. Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, квартира за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продаж [PERSON]. Номер запису про право власності - 21276 в книзі 93. Реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 5905031. Згідно з даними довідки ЖРЕР № 2 «Підзамок» № 776 від 03.03.2016 року, виданої [PERSON], про те що він дійсно проживає і зареєстрований у [ADDRESS]. Склад його сім'ї: [PERSON], 1963 р.н. - колишня дружина, [PERSON], 1983 р.н. - син та [PERSON], 1991 р.н. - донька. Як вбачається із заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.04.2015 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Рішення суду набуло законної сили. Також, як вбачається з висновку від 02.03.2016 року за зверненням гр. [PERSON], наданого Ужгородським ВП ГУНП в Закарпатській області, 01.03.2016 року в Ужгородський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області надійшло звернення від громадянина [PERSON], [INFO], прож. [ADDRESS], про те, що просить засвідчити факт непроживання його колишньої дружини гр. [PERSON] та сина, [PERSON], за адресою: [ADDRESS], з 2014 року, оскільки на даний час вони проживають у Росії. Ст. інспектор Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області ст. лейтенант поліції [PERSON], перевіривши факти викладені в повідомленні, встановив, що [PERSON], [INFO]., прож. в [ADDRESS], повідомив, що з 2014 року його колишня дружина разом із сином проживає у Російській Федерації, які надіслали йому нотаріальне доручення для того, щоб він виписав їх із квартири за місцем проживання, у зв'язку з чим гр. [PERSON] просить засвідчити факт їх не проживання за даною адресою. По даному факту було проведено бесіду з гр. [PERSON], [INFO], гр. [PERSON], [INFO], прож. в [ADDRESS], гр. [PERSON], [INFO], прож. в [ADDRESS], гр. [PERSON], [INFO], прож. в [ADDRESS], які повідомили, що гр. [PERSON], та її син, гр. [PERSON] не проживають за адресою: [ADDRESS], приблизно з 2014 року. Враховуючи вищевикладене, та беручи до уваги те, що порушення громадського порядку встановлено не було, та дане звернення відноситься ви до компетенції суду, а тому. Крім того, згідно з відомостями відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Закарпатській області від 28.03.2016 року за вих. № 47/6891 та № 47/6890, місце проживання [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS], зареєстровано 02.09.2004 року. Проте, як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] вже тривалий час, майже два роки, не проживає у даній квартирі, оскільки вони переїхали до Росії, де наразі постійно проживають за адресою : [ADDRESS], що підтверджується отриманням судових повісток надісланим відповідачам за даною адресою в Російській Федерації, а також надісланою на адресу суду заявою сина позивача - відповідача по справі - [PERSON] В той же час, оскільки, за вищевказаною адресою відповідачі не проживають, не оплачують житлово-комунальні послуги у позивача виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які нараховуються на відповідачів, чим об'єктивно порушуються права позивача - [PERSON] Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У відповідності до вимог ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Водночас, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. При цьому, ст. 382 ЦК України визначає житло об'єктом права власності. Права власника житлового будинку визначені нормами ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Право члена сім'ї власника жилого будинку, який не є співвласником на користування цим будинком відповідно до ст. 156 ЖК України обумовлене наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у даному будинку. Аналогічне положення закону передбачено і ст. 383 ЦК України. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено судом, відповідачі [PERSON] та [PERSON] майже вже два роки в зазначеній квартирі не проживають. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Відтак, позов про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, підлягає до задоволення.

Outcome: approved