Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що витратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначається, що [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. За вказаною адресою зареєстрована донька позивача [PERSON], яка з 2000 року і по теперішній час у цьому будинку не проживає. Відповідач виїхала у невідомому позивачу напрямку, інформація щодо її місцезнаходження позивачу невідома. В той же час, факт реєстрації відповідача, яка добровільно не знялася з реєстрації, перешкоджає позивачу у реалізації його права власності на вказаний будинок, у звязку з чим позивач просив суд визнати відповідача такою, що втратила право користування зазначеним жилим приміщенням. У судове засідання позивач не зявився, надав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності. Відповідач у судове засідання не зявилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причину неявки суду не повідомила, будь-яких заяв чи клопотань від неї не надходило, відзиву на позов не подала. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку із неявкою в судове засідання відповідача, яка була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки нею не повідомлялися, відзиву на позову він не подала, а позивач та його представник не заперечували проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, про що судом була постановлена відповідна ухвала. Також у звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, повно всебічно та обєктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право приватної власності від 18.08.1971, реєстраційного свідоцтва від 24.11.1977 та рішення виконавчого комітету Кремінської міської ради від 05.01.1990 є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9, 10). Відповідно до довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 5567 від 10.09.2018, виданої адміністратором відділу адміністративних послуг виконавчого комітету Кремінської міської ради Луганської області, позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] За вказаною адресою також зареєстрована донька позивача [PERSON], [INFO] (а.с. 11). З акту щодо встановлення факту реєстрації [PERSON] від 12.09.2018, підписаного головою Кремінської міської ради та сусідами-свідками [PERSON] та [PERSON] вбачається, що [PERSON] з 2000 року фактично не проживає за місцем своєї реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). Як зазначається у ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У звязку з цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS], в якому залишається зареєстрованою його донька відповідач [PERSON], що позбавляє позивача права вільно користуватися та розпоряджатися належною йому власністю. Враховуючи зазначені обставини, а також той факт, що [PERSON] без поважних причин не проживає за адресою своєї реєстрації понад рік, що підтверджується дослідженим у судовому засіданні актом щодо встановлення факту проживання від 12.09.2018, суд дійшов висновку, що відповідач втратила право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved