Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою № 47 у будинку 22 по вул. Авраменко у м. Запоріжжя. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], в якій зареєстровані він, його дружина, донька, онука та син [PERSON] - відповідач по справі, який в травні 2014 року виїхав до Російської Федерації та місце його проживання невідоме. Як зазначає позивач, факт реєстрації відповідача в його квартирі перешкоджає йому оформити субсидію на житлово-комунальні послуги. Оскільки відповідач тривалий час не мешкає в спірному житлі, не здійснює плату за користування жилим приміщенням та комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири та не приймає участі у спільному побуті, на думку позивача, вважається таким, що втратив право користування квартирою. Позивач в судове засідання не зявився. В матеріалах справи міститься заява представника позивача за змістом якої остання просить суд розглядати справу без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення по справі не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі, заяви щодо розгляду справи без його участі до суду не надходило, а тому на підставі статей 224 226 Цивільного процесуального кодексу України\~суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи без участі відповідача за письмовою згодою представника позивача. За таких обставин судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. У відповідності до частини 2 статті 197 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією договору дарування від 03.04.1998 року посвідченого державним нотаріусом Пятої державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 5-431 (а.с.5). Відповідно до відповіді відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання від 12.10.2017 року (а.с.20) та копії поквартирної картки (а.с.6) відповідач [PERSON] зареєстрований з 2013 року за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 28.09.2017 року (а.с.7), складений сусідами спірної квартири та засвідчений головою ОСББ «Кристал-9» відповідач [PERSON] у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], фактично не проживає з травня 2014 року. Відповідно до частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На підставі вищевикладеного суд вважає вимоги позивача правомірними, оскільки відповідач у зазначеній квартирі не проживає з травня 2014 року, тобто понад 1 рік, домовленостей між сторонами щодо збереження права користування квартирою не було, відтак суд вважає за доцільне визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. За приписами\~статті 88 Цивільного процесуального кодексу України\~стороні на користь якої ухвалено рішення суд присуджує понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved