Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - Позивач) звернувся до суду з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» (далі по тексту - Відповідач) про повернення депозитного вкладу за договором строкового банківського вкладу «Депозитний» № 19223426 (далі по тексту - Договір ) від 20.11.2013 р. в розмірі 161 824, 23 дол. США, відсотки за користування коштами - 354, 68 дол. США, стягнення суми майнової відповідальності з Відповідача в розмірі 133,01 дол. США, суми пені за прострочення виконання зобов'язання в розмірі 48 547, 27 дол. США. В подальшому Позивачем надано уточнений розрахунок, відповідно до якого станом на 05.02.2015 р. останній просив стягнути на свою користь суму основного боргу разом із нарахованими та капіталізованими відсотками в розмірі 161 824, 23 дол. США, відсотки за користування грошовими коштами з 24.11.2014р. по 05.02.2015р. в розмірі 2624, 66 дол. США, 3 % річних в розмірі 984, 25 дол. США, пеню за порушення зобов'язання в розмірі 359249, 79 дол. США. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20.11.2013р. між Позивачем та Відповідачем укладено Договір строкового банківського вкладу «Депозитний» № 19223426 в іноземній валюті. На виконання умов вказаного договору Позивачем було внесено грошові кошти на відкритий Відповідачем депозитний рахунок в розмірі 150 000 дол. США, строком на 36 місяців, відсоткова ставка 8% річних, а Відповідач у свою чергу, прийняв вказані грошові кошти та зобов'язався повернути вклад разом із нарахованими відсотками, у валюті вкладу, готівкою через касу. В той же день між Позивачем та Відповідачем було укладено Додатковий договір № 1 про щомісячну капіталізацію (приєднання до вкладу) нарахованих за вкладом відсотків. 08.09.2014р. Позивач звернувся до Відповідача із наміром отримати вклад разом із нарахованими відсотками. Разом з тим, Відповідач відмовився повертати вклад. При цьому, свою відмову Відповідач аргументував тим, що відповідно до п. 9 постанови Правління Національного банку України «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютних ринків України» від 29 серпня 2014 року № 540 уповноваженні банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах 15 000 грн. 00 коп. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України (надалі - НБУ). Проте, Позивач вважає дані дії Відповідача протиправними та такими, що порушують його конституційні права та умови укладеного між сторонами Договору, а тому просить суд позов задовольнити в повному обсязі. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовні. Представник Відповідача проти позову заперечував частково. Просив відмовити в частині стягнення пені в розмірі 359 249, 79 дол. США, застосувавши положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, оскільки розмір пені значно перевищує суму основного боргу. Крім того, зазначив, що Відповідачем не чинились перешкоди щодо дострокового повернення вкладу, разом з тим, Позивач відмовся прийняти вклад з урахуванням вимог постанови Правління НБУ № 540 від 29.08.2014р. Також представник Відповідача вважає, що Позивачу не було завдано збитків, оскільки депозитний договір розірвано не було, відсотки за ним продовжують нараховуватись відповідно до Договору. Таким чином, представник Відповідача визнав позов в частині щодо стягнення з останнього суми вкладу з урахуванням нарахованих процентів по ньому в розмірі 161 824, 33 дол. США та відсотки, що нараховані на суму вкладу від дня звернення з вимогою про повернення вкладу по день винесення рішення. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 20.11.2013 року між Позивачем та Відповідачем укладено Договір № 19223426 на вклад «Депозитний» на ім'я фізичної особи, відповідно до умов якого предметом Договору є розміщення Позивачем у Відповідача грошових коштів у розмірі 150 000 доларів США строком на 36 місяці зі сплатою відсотків у розмірі 8% річних (а.с. 8-9). 20.11.2013р. між Позивачем та Відповідачем було укладено Додатковий договір №1 до договору № 19223426, відповідно до умов якого, в разі зберігання депозиту строком понад 3 місяці та при сумі депозиту у розмірі від 25 000 грн./5 000 дол.США/5 000 євро виплата процентів здійснюється шляхом приєднання до залишку депозиту (а.с. 10). Як встановлено в судовому засіданні, Позивач свої зобов'язання за договором виконав належним чином, що підтверджується квитанцією № 19223426 від 20.11.2013 (а.с. 11). Відповідно до п. 2.7. Договору, вилучення всієї суми депозиту або його частини до закінчення строку дії договору здійснюється на підставі заяви Вкладника, поданої в Банк відповідно до п.3.4.2. Договору. 08.09.2014р. Позивач звернувся до Відповідача із заявою про повернення суми вкладу (а.с. 12). 07.10.2014р. Відповідач листом № 15/31 повідомив Позивача, що у разі дострокового припинення Договору, повернення вкладу Позивачу буде здійснюватись з урахуванням вимог Постанови Правління НБУ № 540 від 29.08.2014р., у національній валюті за курсом купівлі іноземної валюти банку на день проведення операції (а.с. 14). Позивач не погодився з наданою відповіддю та 20.10.2014 звернувся до Відповідача із заявою про дострокове повернення вкладу в такому вигляді, як це передбачено укладеним між сторонами договором. Додатково Позивач звернувся до Відповідача з листом від 17.10.2014р., в якому висловив свою незгоду із запропонованим варіантом повернення вкладу з урахуванням вимог Постанови Правління НБУ № 540 від 29.08.2014р. та повідомив Банк, що в разі неповернення останнім вкладу, Позивач буде змушений звернутись до суду із позовною заявою. 24.11.2014р. Позивач звернувся з вимогою про повернення депозитного вкладу, проте, Відповідач вклад у строки та на умовах, визначених договором Позивачу не повернув. Положеннями п. 9 постанови Правління НБУ «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютних ринків України» від 29 серпня 2014 року № 540 встановлено, що уповноваженні банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах 15 000 грн. 00 коп. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ. Разом з тим, ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Також, ч.ч. 1, 2, ст. 319 та ч. 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно із ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Також, слід зазначити, що згідно вимог ч. 3 ст. 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. При цьому, положеннями ст. 1074 ЦК України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Проте, представником відповідача не надано до суду жодних доказів, з яких би вбачалося, що фінансові операції щодо видачі належних позивачу коштів обмежені за рішенням суду або зупинені в порядку, визначеному ст. 17 Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму», як такі, що можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Згідно положень ч.ч. 2, 3 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у зв'язку з невиконанням Відповідачем своїх зобов'язань по поверненню вкладу з нарахованими процентами у строки, встановлені у договорі, вимоги Позивача щодо стягнення з Відповідача суми вкладу у розмірі 150 000 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення становить - 2 698 500 грн., нарахованих процентів по ньому у розмірі 14448,89 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення становить 259 935, 53 грн., та 3% річних у розмірі 984, 25 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення становить - 17 706, 65 грн., є обґрунтованими та таким, що підлягають задоволенню. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що посилання представника відповідача на постанову Правління НБУ «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютних ринків України» від 29 серпня 2014 року № 540, як на підставу для неповернення належних позивачу грошових коштів, є безпідставними, оскільки в даному випадку правовідносини між сторонами, в першу чергу, регулюються ЦК України та двостороннім договором, укладеним між сторонами, а відмова в видачі коштів порушує права позивача, регламентовані, у тому числі, ст. 41 Конституції України. Більш того, згідно вимог ч. 2 ст. 56 Закону України «Про Національний банк України» нормативно-правові акти НБУ, у тому числі постанови Правління Національного банку, не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України. Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач просить стягнути на свою користь пеню за порушення зобов'язання в розмірі 359249, 79 дол. США за період з 24.11.2014р. по 05.02.2015р., посилаючись при цьому на ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Разом з тим, положення вказаної статті Закону не регулюють відносини, що виникли між сторонами, тому в цій частині позовні вимоги суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає за необхідне стягнути з Відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 3 654 грн. 00 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial