Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-03 00:00:00

[PERSON], заінтересована особа Токмацький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, звернулася до суду в порядку\~ст.257-1 ЦПК України з заявою, в якій просить встановити факт смерті її тітки [PERSON], [INFO], померлої 01.10.2016 року в м. Донецьк. В обґрунтування заяви посилається на те, що за життя [PERSON] мешкала за адресою: м.Донецьк, пр.Ілліча, 36/3. Документом, що підтверджує факт смерті є свідоцтво про смерть видане Калінінським відділом запису актів цивільного стану м. Донецька Державної реєстраційної палати Міністерства юстиції Донецької народної Республіки від 04.10.2016 року ДНР № 041488, довідка про причину смерті та довідка видана ДНР КП «Ритуальна служба міста Донецьк» про те, що [PERSON] захоронена 03.10.2016 року на кладовище «Щегловське» м. Донецьк, Київський район, вул. Ворошилова, сектор-5, ряд -17, що відповідає запису у «Книзі реєстрації поховань» № 1246. З метою отримання свідоцтва про смерть заявниця звернулася до Токмацького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області із заявою про отримання свідоцтва про смерть [PERSON] на бланку українського зразка. 08.10.2016 року заявниця отримала від Токмацького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області відмову за № 500/02/04/06-105 у проведенні державної реєстрації смерті, так як надане свідоцтво про смерть є недійсним, бо видане на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Таким чином, оскільки свідоцтво про смерть видане Калінінським відділом запису актів цивільного стану м. Донецька Державної реєстраційної палати Міністерства юстиції Донецької народної Республіки від 04.10.2016 року не створює правових наслідків на території України, а зареєструвати смерть [PERSON] відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні неможливо, тому заявниця змушена звернутися до суду з заявою про встановлення юридичного факту, а саме: факту смерті [PERSON] для отримання свідоцтва про смерть українського зразка. Заявник [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] в судове засідання не з'явились, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, просять заяву задовольнити. Представник заінтересованої особи - Токмацький міській відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, заперечень проти заяви [PERSON] не висловив. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, вважає, що заява підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час, у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, згідно з додатком 1. До вищевказаного переліку також включене місто Донецьк. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року заяви про встановлення факту смерті особи в певний час (п. 7 ст. 273 ЦПК України) приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. При цьому слід мати на увазі, що встановлення з зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті (яке провадиться на підставі п. 4 ст. 273 ЦПК і полягає у зясуванні, насамперед, обставин не самої події смерті, а її реєстрації в органах реєстрації актів громадянського стану) та від оголошення особи померлою, яке провадиться за правилами глави 35 ЦПК. В свою чергу, вимогами частини 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до п.п. 1 п. 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом МЮУ 18.10.2000 № 52/5 (у ред. Наказу МЮУ 24.12.2010 № 3307/5) передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: 1) лікарське свідоцтво про смерть, форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; 2) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; 3) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; 4) рішення суду про оголошення особи померлою; 5) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; 6) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; 7) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. З матеріалів справи вбачається, що заявник [PERSON] є племінницею [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями документів: паспорту громадянина України СВ № 179553, виданого Токмацьким МВ УМВС України в Запорізькій області 15.02.2000 року, свідоцтва про народження серії ЯГ № 490842, виданого ЗАГС м. Чистяково Південної групи Сталінської області 23.06.1952 року; свідоцтва про укладення шлюбу серії 1-НО № 307127, виданого Торезьким міскбюро ЗАГС Донецької області 28.08.1971 року; свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ЖС № 312558, виданого міськвідділом ЗАГС м. Токмак, Запорізької області 08.06.1976 року; свідоцтва про укладення шлюбу серії 1-ЖС № 416771, виданого міськвідділом ЗАГС м. Токмак, Запорізької області 16.11.1979 року; посвідкою про народження серії УА № 898878, виданою 04.06.1940 року; свідоцтва про народження серії У1 № 40166, виданого сільською радою с. Велике Мішкове Амвросіївського району Донецької області 28.05.1985 року. Заявник [PERSON] зареєстрована та проживає в [INFO], що підтверджується паспорту громадянина України СВ № 179553, виданим Токмацьким МВ УМВС України в Запорізькій області 15.02.2000 року, тому заява про встановлення факту смерті підсудна Токмацькому районному суду Запорізької області. 01.10.2016 року [PERSON], [INFO], померла в м. Донецьк, що підтверджується довідкою про причину смерті за № 185 від 01.10.2016 року, де причиною смерті зазначено: хронічний мієлолейкоз; свідоцтвом про смерть серії ДНР № 041488 [PERSON], [INFO], уродженки [INFO], померлої 01.10.2016 року, виданим Калінінським відділом запису актів цивільного стану м. Донецька Державної реєстраційної палати Міністерства юстиції Донецької народної Республіки від 04.10.2016 року, яким і; довідкою за № 435 від 10.09.2016 року, виданою КП «Ритуальна служба міста Донецьк» про те, що [PERSON] похована 03.10.2016 року на кладовище «Щегловське» м. Донецьк, Київський район, вул. Ворошилова, сектор-5, ряд -17, що відповідає запису у «Книзі реєстрації поховань» № 1246. [PERSON] звернулась до Токмацького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області з метою отримання свідоцтва про смерть [PERSON], де їй було відмовлено у реєстрації смерті [PERSON], оскільки заявником представлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Враховуючи, що надані заявником [PERSON] довідка про причину смерті за № 185 від 01.10.2016 року, де причиною смерті зазначено: хронічний мієлолейкоз; свідоцтво про смерть серії ДНР № 041488, видане Калінінським відділом запису актів цивільного стану м. Донецька Державної реєстраційної палати Міністерства юстиції Донецької народної Республіки від 04.10.2016 року; довідка за № 435 від 10.09.2016 року, видана КП «Ритуальна служба міста Донецьк» про те, що [PERSON] похована 03.10.2016 року на кладовище «Щегловське» м. Донецьк, Київський район, вул. Ворошилова, сектор-5, ряд -17, що відповідає запису у «Книзі реєстрації поховань» № 1246, засвідчені печаткою з зазначенням, так званої «Донецької народної республіки», не можуть бути прийняті органом державної реєстрації актів цивільного стану у якості підтвердження факту смерті [PERSON], отримати свідоцтво про смерть тітки на бланку українського зразка у м. Донецьк в період його тимчасової окупації вочевидь неможливо, необхідно застосувати інші механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту прав, свобод і законних інтересів заявника. Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. При цьому суд виходить із того, що відомості, зазначені в лікарському свідоцтві про смерть підтверджуються показаннями свідка. Відповідно до розяснень п. 18 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму ВСУ № 15 від 25.05.98) передбачено, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно зі ст.14 ЦПК України рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обовязковим для органів, які реєструють такі факти або оформляють права, що виникають у звязку із встановленим судом фактом. Встановлення факту смерті [PERSON] має для [PERSON] юридичне значення, так як дозволяє реалізувати права, які виникають після смерті [PERSON] Заявник не має документу, передбаченого діючим законодавством України, для реєстрації смерті тітки [PERSON], що унеможливлює отримання нею свідоцтва про смерть в органах державної реєстрації актів цивільного стану України. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що обставини, викладені заявником у заяві в обґрунтування своїх вимог є достовірними, підтверджені письмовими доказами, сумніву у суду не викликають і вважаються судом доведеними, у зв'язку із чим заява [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON] підлягає задоволенню. У відповідності до ч. 4 ст. 257-1, п.8 ч.1 ст. 367 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення. На підставі вищезазначеного та

Outcome: approved