Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду із позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про поділ спільного майна подружжя та просить суд визнати за нею право власності на Ѕ частину будинку [ADDRESS] та стягнути з відповідача сплачені нею судові витрати. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 21 січня 2007 року по 20 травня 2010 року. В період спільного проживання в зареєстрованому шлюбі з відповідачем за спільні кошти 05 квітня 2007 року придбали спільне майно: 9/25 частин будинку по [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу продовжували певний час мешкати у спільному будинку, і в подальшому вона була постійно зареєстрована в даному будинку, відповідач не оспорював її права на будинок. В листопаді 2020 року при отриманні довідки про склад сім`ї за місцем реєстрації місця проживання їй стало відомо, що відповідач звернувся до суду з позовом про її виселення і заочним рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області її було знято з реєстрації. Саме з цього моменту їй стало відомо про порушення її права власності на спільне майно. Посилаючись на норми ст. 60,70 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України просить суд визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаного будинку з господарськими будівлями та спорудами. Від відповідача надійшов письмовий відзив на позов з клопотанням про застосування строків позовної давності. У відзиві та клопотанні зазначає, що після розірвання шлюбу він примусово виселив позивачку зі спірного будинку, позивачка вже тоді заявляла вимоги про поділ спірного будинку, вважає, що нею пропущений строк позовної давності, а тому в позові слід відмовити. Крім того, придбаний будинок, після розірвання шлюбу він суттєво реконструював, внаслідок чого збільшилась його площа. Сам же будинку, який був придбаний в період шлюбу, був придбаний за кошти, які дав йому його батько, оформивши кредитний договір, а тому він придбав будинок за власні кошти і він не може бути визнаний спільної сумісною власністю. У відповіді на відзив позивач зазначає, що будинок придбали за спільні кошти, частина з яких були подаровані на весілля, при оформленні будинку вона надавала згоду відповідачу на його придбання, просить суд позов задовольнити. У запереченнях на відповідь на відзив відповідач зазначає, що 09 лютого 2010 року в судовому засіданні при розірванні шлюбу між ними вже виник спір про поділ будинку, а тому остання пропустила строк позовної давності, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позові, просив позов задовольнити. Представник відповідача заперечувала проти позову з підстав зазначених у відзиві, просила відмовити у задоволенні позову, застосувавши строк позовної давності. Відповідач будучи допитаним в якості свідка повідомив суду, що дійсно після укладення шлюбу з позивачкою, вони придбали будинок, оскільки остання була вагітна і необхідно було окреме житло. Будинок був придбаний за його особисті кошти, які подарували йому батьки коли він був неповнолітнім. Вказані кошти в розмірі 10 тис. доларів США були на зберіганні у його батьків, коли він знайшов будинок то виявилось, що батько витратив ці кошти, а тому його батько оформив кредит під заставу квартири та надав кошти на придбання будинку. При розлученні вирішили не ділити будинок, а вирішити це в майбутньому. Вважає, що будинок придбаний за його особисті кошти і не може бути поділений. Допитаний в якості свідка батько відповідача, який в судовому засіданні не зміг чітко пояснити, коли ж він подарував кошти сину, зазначив, що спірний будинок був придбаний за кошти, які він надав сину, оформивши кредит в банку під заставу квартири. Вказані кошти він особисто передав продавцю в присутності їхньої сусідки [PERSON] , напередодні помінявши їх на долари у співробітників на роботі. Допитана ж в судовому засіданні сусідка відповідача [PERSON] повідомила, що позивачка з відповідачем деякий час проживали у спірному будинку, вона була свідком того, як батько відповідача передавав кошти своєму синові для придбання будинку. Після розірвання шлюбу спору щодо поділу будинку у них не було. Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, допитавши свідків суд приходить до наступних висновків. Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх наявних у справі доказів. Судом встановлено, що з 21 січня 2007 року по 20 травня 2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 5-6). За договором купівлі продажу від 05 квітня 2007 року [PERSON] придбав у [PERSON] 9/25 частин житлового будинку з відповідними надвірними та господарськими будинками, що розташовані за адресою: [ADDRESS] за 26 (двадцять шість) тисяч гривень (а.с. 7, 38-40) та за письмовою згодою [PERSON] на придбання її чоловіком вказаного будинку (а.с. 132). За відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 78,4 кв.м. по [ADDRESS] , зареєстрований за [PERSON] 04.03.2020 (а.с. 8-9). Заочним рішенням Глухівського міськрайонного суду від 20.01.2020 визнано [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - 9/25 частин житлового будинку по [ADDRESS] (а.с. 27-28). Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їх і спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя. Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68,70 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними. Із вказаного слідує, що 9/25 частини житлового будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя а саме [PERSON] та [PERSON] , а тому вони мають рівні права на володіння, користування та розпоряджання ним. Згідно технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] від 20.03.2007 [PERSON] належить 9/25 частин будинку загальною площею 51.4 кв.м. (а.с. 41-47); За технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , виготовленого 03.01.2020 [PERSON] належить 1/1 частина вказаного будинку загальною площею 78.4 кв.м. (а.с. 50-56). Як пояснив відповідач, після розірвання шлюбу він створив нову сім`ю та здійснив реконструкцію спірного будинку, збільшивши його площу. За таких обставин, не може бути визнано спільним майном збільшення площі будинку на 27 кв.м., яку здійснив особисто відповідач після розірвання шлюбу, яке було набуто ним не в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти подружжя. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними та шлюбним договором. За таких обставин спільним майном, що підлягає поділу є саме 9/25 частин житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 51.4 кв.м. Пояснення ж свідків допитаних в справі, які підтверджують обставини набуття грошових коштів для придбання [PERSON] житла, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки не є тими належними доказами, що мають підтверджувати певні обставини у справі і є лише припущеннями, на яких не може ґрунтуватись судове рішення, якщо їх заперечує інша сторона. Не доведено належними доказами і того, що кошти на спірний будинок були подаровані відповідачу, оскільки договір купівлі-продажу від 05 квітня 2007 року такої інформації не містить. Водночас встановлення факту отримання відповідачем коштів від свого батька, не може бути підставою для визнання даних коштів особистою власністю одного з подружжя, у зв`язку із тим, що не доведено факт передачі грошей за домовленістю на власні, не пов`язані із сім`єю інтереси відповідача. Так, відповідач отримавши грошові кошти, придбав нерухоме майно, в якому в подальшому став проживати з дружиною де у них народилась дитина, таким чином, суд вважає відповідач діяв в інтересах сім`ї, а тому отримані кошти є спільним майном подружжя і майно придбане на ці кошти також є спільним майном подружжя. Доводи відповідача про те, що [PERSON] не довела свою фінансову спроможність прийняти участь у купівлі спірного будинку спростовуються презумпцією права спільної сумісної власності на кожну річ, набуту подружжям під час шлюбу. Зазначене узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12 серпня 2019 року у справі № 645/5567/15-ц, постанові від 10 липня 2019 року у справі №728/699/17-ц. Щодо клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, то вказане клопотання не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Так, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Отже вирішуючи питання перебігу позовної давності, слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Так, позивачка мотивує подання позову про поділ майна тим, що в листопаді 2020 року дізналась про те, що заочним рішенням Глухівського міськрайонного суду від 20.01.2020 її було знято з реєстрації місця проживання за позовом відповідача, і саме з цього моменту вона дізналась про порушення свого права власності. Відповідач же вважає, що при розірванні шлюбу в них вже був спір про поділ спільного майна подружжя про що свідчить рішення суду від 09.02.2010 про розірвання шлюбу (а.с. 99). Водночас у вказаному рішення суду не зазначено, що спір про поділ спільного майна, який сторони мають вирішувати в подальшому стосується саме житлового будинку по [ADDRESS] . За таких обставин позивачкою не пропущено строку позовної давності, перебіг якої почався з моменту зняття її з реєстрації, коли її право було оспорено відповідачем шляхом подання позову до суду про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Враховуючи вищевикладене, надані суду письмові докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача. Відповідно до вимог частин першої та другої статті 141 ЦПК України, вирішуючи питання розподілу судових витрат між сторонами судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Судом встановлено, що під час розгляду справи в суді позивачем понесені витрати у вигляді судового збору за подання позову до суду в сумі 908,00 гривень (а.с.1), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки. Крім того у відповідності до положень ч.1 ст. 158 ЦПК України після набрання рішення суду законної сили, підлягає скасуванню арешт накладений на нерухоме майно: будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , номер об`єкта в РПВН 17891845, оскільки відпала потреба в забезпеченні позову та відсутністю даних про утруднення чи неможливість виконання рішення суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial