Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сокирянського районного суду Чернівецької області з вищевказаним позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Обґрунтовуючи позовні вимоги посилався на те, що 04.08.2020 року між ним та відповідачкою був укладений письмовий договір безпроцентної строкової позики терміном на два місяці, відповідно до умов якого він передав у власність відповідачці грошові кошти в сумі 13200,00 грн. Передачу грошей здійснено в момент підписання вказаного договору. Відповідачка взяла на себе зобов`язання повернути отриману позику до 04.10.2020 року. При цьому повернення половини позичених грошей мало бути здійснено позичальником не пізніше 04.09.2020 року, а інша частина, яка залишилася не сплаченою повинна була б бути передана відповідачкою йому, не пізніше 04.10.2020 року, що було погодженого сторонами в пункті 3 укладеного Договору. 01.10.2020 року між ним та відповідачкою був укладений письмовий договір безпроцентної строкової позики терміном на два місяці, відповідно до умов якого він передав у власність відповідачці по справі грошові кошти в сумі 13200,00 грн. Передачу грошей здійснено в момент підписання вказаного договору. Відповідачка взяла на себе зобов`язання повернути отриману позику до 01.12.2020 року. При цьому повернення половини позичених грошей мало бути здійснено позичальником не пізніше 01.11.2020 року, а інша частина, яка залишилася не сплаченою, повинна була б бути передана відповідачкою не пізніше 01.12.2020 року, що було погодженого сторонами в пункті 3 укладеного Договору. Однак, на момент звернення до суду з цим позовом відповідачка не виконала свої зобов`язання та не повернула отримані в борг грошові кошти. Вказаний договір позики укладався на вигідних для сторін умовах, про що зазначено в умовах укладеного правочину між сторонами. Відповідачка отримала грошові кошти в сумі 26300 грн., що підтвердила своїм підписом в договорі. Відповідно до розрахунку відсотків за користування грошовими коштами (дата початку нарахування - 04.09.2020 року; дата закінчення нарахування - 10.12.2020 року) відсоткова ставка: 3% річних - складає 89,26 грн. Відповідно до розрахунку інфляційних збитків за боргові періоди - інфляційні збитки за вказані періоди складають - 33,00 грн. Відповідно до розрахунку відсотків за користування грошовими коштами (дата початку нарахування - 01.11.2020 року ; дата закінчення нарахування - 10.12.2020 року) відсоткова ставка: 3% річних - складає 26,51 грн. Відповідно до розрахунку інфляційних збитків за боргові періоди - інфляційні збитки за вказані періоди відсутні. Просив стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором безпроцентної строкової позики від 04.08.2020 року в розмірі 13200,00 грн., інфляційні збитки в сумі 33,00 грн., відсоткову ставку 3% річних в сумі 89,26 грн. та заборгованість за договором безпроцентної строкової позики від 01.10.2020 року в розмірі 13200,00 грн., відсоткову ставку 3% річних в сумі 26,51 грн., а також судовий збір в сумі 840,80 грн. та витрати за правничу допомогу в сумі 4000,00 грн., а всього 31389,57 грн. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, однак подав до суду заяву про проведення розгляду справи без його присутності. Позовні вимоги підтримав повністю. Відповідачка [PERSON] , належним чином та завчасно повідомлялася про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася та не повідомила про причини своєї неявки, заяв про розгляд справи за її відсутності суду не подала, а також не подала відзив на позов. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України). Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не тільки факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно долученого до матеріалів справи позивачем [PERSON] оригіналу договору позики від 04.08.2020 року, судом встановлено, що 04.08.2020 року відповідачка [PERSON] отримала у борг від [PERSON] гроші у сумі 13200,00 грн. Сторони за цим договором домовилися про те, що договір позики є безпроцентним, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 04.10.2020 року. При цьому повернення половини позичених грошей має бути здійснено позичальником не пізніше 04.09.2020 року. Сума, яка після сплати цього платежу залишиться несплаченою, передається позикодавцеві не пізніше 04.10.2020 року. Згідно договору позики від 01.10.2020 року, судом встановлено, що 01.10.2020 року відповідачка [PERSON] отримала у борг від [PERSON] гроші у сумі 13200,00 грн. Сторони за цим договором домовилися про те, що договір позики є безпроцентним, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 01.12.2020 року. При цьому повернення половини позичених грошей має бути здійснено позичальником не пізніше 01.11.2020 року. Сума, яка після сплати цього платежу залишиться несплаченою, передається позикодавцеві не пізніше 01.12.2020 року. Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.ч.1-3 ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. З огляду на викладене, а також враховуючи наявність у позивача [PERSON] оригіналів договорів позики від 04.08.2020 року та від 01.10.2020 року, суд вважає доведеними обставини як щодо отримання відповідачкою [PERSON] предмету позики, так і щодо неповернення нею боргу станом на час пред`явлення позову до суду. На підставі ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з відповідачки [PERSON] , яка не виконала взяті на себе зобов`язання, підлягає стягненню на користь позивача [PERSON] борг за договором позики від 04.08.2020 року, який станом на 04.09.2020 року, тобто на час закінчення визначеного договором строку, складає 13200,00 грн. та за договором позики від 01.10.2020 року, який станом на 01.12.2020 року, тобто на час закінчення визначеного договором строку, складає 13200,00 грн. При цьому, із урахуванням вимог ч.2 ст.625 ЦК України та правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 28.03.2018 року у справі №14-10цс18, суд вважає, що з відповідачки [PERSON] , яка прострочила виконання грошового зобов`язання, підлягає стягненню на користь позивача [PERSON] сума боргу за договором позики від 04.08.2020 року з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 89,26 грн. та інфляційних збитків у розмірі 33,00 грн. за період з 04.09.2020 року по 10.12.2020 року, а також сума боргу за договором позики від 01.10.2020 року з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 26,51 грн. за період з 01.11.2020 року по 10.12.2020 року, розрахованих за вказані періоди прострочення виконання зобов`язання. Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 04.08.2020 року в розмірі 13322,26 грн. в тому числі: основний борг в розмірі 13200 грн.; 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 89,26 грн., інфляційні збитки в розмірі 33,00 грн., та борг за договором позики від 01.10.2020 року в розмірі 13226,51 грн., в тому числі: основний борг в розмірі 13200 грн.; 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 26,51 грн., підлягають задоволенню. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 59 Конституції України визначено, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Частиною 2 ст.15 ЦПК України визначено, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Частиною 1 ст.26 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. У пункті 4 ч.1 ст.1 цього ж Закону визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року № 23-рп/2009). Звернення до суду для захисту конституційного права кожного на правову допомогу безпосередньо на підставі частини третьої статті 8 Конституції України гарантується. Статтею 19 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначено, що видами адвокатської діяльності є: 1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Судом встановлено, що адвокат Негода С.Л. здійснює свою діяльність на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №105, виданого 15.04.1994 року Чернігівською обласною КДКА. Відомості про адвоката Негоду С.Л. внесено до Єдиного реєстру адвокатів України, в якому відсутні які-небудь відмітки про зупинення або заборону на зайняття адвокатською діяльністю за весь час, в т.ч. в період надання правової допомоги позивачу. Доступ до реєстру є загальнодоступним в мережі Інтернет. Як вбачається з матеріалів справи, між [PERSON] та адвокатом Негодою С.Л. укладено договір про надання правової допомоги №27/11/20 від 27.11.2020 року на представництво інтересів позивача. Актом виконаних робіт (послуг) від 27.11.2020 року передбачено обсяг та вартість послуг адвоката: консультація по договору позики та вивчення документів для складання позовної заяви - 2000,00 грн. Сума погоджена сторонами, претензій щодо виконання роботи відсутні. Актом виконаних робіт (послуг) від 10.12.2020 року передбачено обсяг та вартість послуг адвоката: складання проекту позовної заяви про стягнення заборгованості за договором безпроцентної строкової позики від 04.08.2020 року та від 01.10.2020 року; формування квитанції про сплату судового збору; складання двох актів виконаних робіт; розрахунки відсоткових ставок 3% річних та інфляційних збитків - 2000,00 грн. Сума погоджена сторонами, претензій щодо виконання роботи відсутні. Згідно з наданої до суду розрахункової квитанції АСГХ №024869 від 27.11.2020 року адвокатом Негода С.Л. прийнято від [PERSON] 4000,00 грн. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Частиною 8 ст.141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Отже, з урахуванням зазначених вище вимог процесуального закону, слід стягнути з відповідачки на користь позивача документально підтверджені ним судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідачки підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі в розмірі 840,80 грн. На підставі ст.ст. 16, 207, 524, 530, 533-535, 545, 610, 625, 626, 629, 1046-1050 ЦК України,

Outcome: approved