Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 28 липня 2015 року між ним та [PERSON] було укладено договір про надання послуг № 07/15, відповідно до якого позивач зобовязався провести відповідні консультації та здійснити узаконення, введення до експлуатації та відповідно реєстрації права власності за відповідачем на нерухоме майно, що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Паторжинського, 6. Згідно пункту 4.2. вказаного Договору про надання послуг відповідач зобов'язався на протязі 3 банківських днів з дати підписання Договору сплатити грошові кошти у розмірі 8 000, 00 грн. Для забезпечення сплати грошових коштів за юридичні послуги пунктом 3.2.6 Договору про надання послуг був зафіксований обов'язок відповідача укласти договір поруки з третьою особою. На виконання цього пункту між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки № 07/15-1 від 28 липня 2015 року. Відповідно до п.1.1. Договору поруки, поручитель приймав на себе зобов'язання перед Кредитором солідарно відповідати за виконання боржником зобов'язань по сплаті кредитору грошових коштів у сумі 8 000 гривень згідно п. 4.1. Договору про надання послуг № 07/15 від 28 липня 2015 року. Свої зобовязання щодо сплати грошових коштів у розмірі 8 000 грн. за договором про надання послуг, відповідач [PERSON] не виконав, чим порушив строк виконання обов'язків, встановлений п. 4.2. Договору про надання послуг. 01 серпня 2015 року позивач звернувся до [PERSON] з вимогою сплатити грошові кошти у розмірі 8\~000 грн., однак відповіді не отримав. Тому позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів грошові кошти в розмірі 8\~000 грн. 26 жовтня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON], треті особи [PERSON] та реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, в якому просить визнати право власності на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Паторжинського, 6 та визнати таким, що підлягає державній реєстрації уповноваженим на те органом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що з метою внесення змін до державного реєстру був укладений відповідний договір про надання послуг від 28 липня 2015 року, відповідно до якого [PERSON] зобовязався зареєструвати право власності саме на житловий будинок, однак належним чином свої обовязки не виконав. Відповідно до декларації про готовність обєкта до експлуатації від 06 серпня 2014 року зареєстровано реконструкцію гаражу під житловий будинок. Нерухоме майно придбане за договором купівлі-продажу від 04 лютого 2015 року та переобладнане [PERSON] є обєктом самочинного переобладнання, оскільки у зазначеного майна було змінено цільове призначення без належного дозволу. Будь-які претензії, звернення чи скарги з приводу самовільного переобладнання та зміни цільового призначення нежитлової будівлі [PERSON] з боку третіх осіб не надходили. Представник позивача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні первісний позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. В задоволенні зустрічних позовних вимог просив відмовити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні. Зустрічні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі та просив винести рішення згідно діючого законодавства. Представник Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав є визнання права. Як встановлено в судовому засіданні, 28 липня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про надання послуг, відповідно до якого [PERSON] зобов'язався провести відповідні консультації та здійснити реєстрацію права власності [PERSON] на домоволодіння, яке розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Паторжинського, 6. Згідно пункту 4.2. вказаного вище Договору про надання послуг [PERSON] зобов'язався протягом 3 днів з дати підписання Договору сплатити грошові кошти у розмірі 8 000 грн. /а.с.5-6/. Згідно з укладеним 28 липня 2015 року договором поруки № 07/15-1 [PERSON], виступив поручителем за виконання [PERSON] своїх зобов'язань за договором надання послуг від 28 липня 2015 року /а.с.7-8/. Пунктом 1.2. Договору про надання послуг був встановлений термін проведення реєстрації прав власності до 10 серпня 2015 року. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України\~передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно\~ст. 615 ЦК України, у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється. У зазначений у договорі строк [PERSON] не здійснив реєстрацію права власності [PERSON] на вищезазначене домоволодіння в звязку з відсутністю необхідних дозвільних документів, в звязку з чим позовні вимоги [PERSON] про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] грошових коштів в розмірі 8\~000 грн. є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON], треті особи [PERSON], реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання права власності, необхідно зазначити наступне. На\~підставі договору купівлі-продажу від 04 лютого 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] за реєстровим номером № 275 [PERSON] набув\~право власності на будівлю пральні за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Паторжинського, 6. Згідно технічного паспорту від 13 серпня 2015 року, інвентаризаційна справа № 1308/015 виготовленого ФОП [PERSON], домоволодіння за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Паторжинського, 6 складається з: житловий будинок літера Ж-1 загальною площею 24,4 кв.м, житлова площа 9,0 кв.м., 1- кухня-їдальня загальною площею 13,4 кв.м., 2-санвузол загальною площею 2,0 кв.м., 3-кімната 9,0 кв.м., та розташовується на земельній ділянці площею 1 000 кв.м. /а.с.37-43/ Згідно ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою,\~\~набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності,\~\~якщо це право не визнається іншою особою. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 ст. 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а і об'єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об'єкта. За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2\~\~ст. 376 ЦК України).\~\~ За наявності спору, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснили самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України). Як роз'яснено у п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня\~\~2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (ч. 2 ст. 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Відповідно до п. 4 Постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України «Про правовий\~\~ режим самочинного будівництва» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній\~\~ ділянці, що не були відведені особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права\~\~ користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про основи містобудування» будівництво об'єктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних рад (або відповідних виконавчих органів у разі делегування їм таких повноважень). Крім того, необхідним є також дозвіл на виконання будівельних робіт з нового будівництва, реконструкції, реставрації та капітального ремонту будинків, споруд та інших об'єктів, розширення і технічного переоснащення, який видається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що позивач за зустрічним позовом є власником (користувачем) земельної ділянки, на якій розташоване спірне домоволодіння. В матеріалах справи відсутні будь-які дані щодо звернення [PERSON] до компетентних державних органів з приводу предмету спору, невизнання (оспорюваня) цими органами прав позивача за зустрічним позовом. \~\~\~\~\~ За таких обставин суд приходить до висновку, що відсутні підстави для визнання права власності на самочинно збудоване майно за [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: dismissed