Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-25 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 02.06.2012 р. в с.Ботар померла його мама [PERSON], після смерті якої залишилося спадкове майно, а саме житловий будинок з надвірними будівлями в с.Ботар, вул.Миру, 50 Виноградівського району і земельна ділянка площею 0,76 га на території Дяківської сільської ради в урочищі Оліержив. На випадок своєї смерті [PERSON] залишила заповіт від 29.11.2004 року, яким все своє майно заповіла позивачу. Позивач у встановлений строк подав до державного нотаріуса заяву про прийняття спадщини, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів. Пояснює, що [PERSON], отримавши 21.06.2008 року Свідоцтво про право на спадщину за законом на майно після смерті брата [PERSON], не провела державну реєстрацію права власності на земельну ділянку через необізнаність. Просить визнати за ним право власності на вище вказану ділянку за заповітом. Сторони в судове засідання не зявилися. Представник позивача [PERSON] подав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, заявлені вимоги підтримує та просить суд такі задовольнити. Відповідач [PERSON] подав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, не заперечує відносно заявлених позовних вимог [PERSON] Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні належними та допустимими доказами встановлено наступне. 02.06.2012 року в с.Ботар Виноградівського району померла матір позивача [PERSON]. Дана обставина підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ФМ №136798 від 05.06.2012 року. За життя [PERSON] залишено заповіт від 29.11.2004 року, що зареєстровано в реєстрі №198, яким все своє майно заповіла сину [PERSON], [INFO] Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, а саме житловий будинок в с.Ботар, вул.Миру, 50 Виноградівського району та земельна ділянка площею 0,76 га, що розташована на території Дяківської сільської ради в урочищі Оліержив. Позивач прийняв спадщину за заповітом після смерті матері [PERSON] на цілий житловий будинок в с.Ботар по вул.Миру, 50. Дана обставина стверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом серії НАТ 019771 від 07.06.2016 року, зареєстровано в реєстрі №1552. Звернувшись до державного нотаріуса Виноградівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини на земельну ділянку, позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на вказану земельну ділянку. Так, в матеріалах справи міститься Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], який помер 07.02.1999 р., яким [PERSON] успадкувала земельну ділянку площею 0,76 га, розташованої на території Дяківської сільської ради в урочищі Оліержив, належної померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ЗК №011665, виданого Виноградівською районною радою 19.05.1998 року. В судовому засіданні досліджено копію державного акту на право власності на землю серії ІV-ЗК №011665, виданого Виноградівською районною радою 19.05.1998 року, згідно якого [PERSON] на підставі розпорядження Виноградівської РДА №227 від 30.04.1998 р. належить земельна ділянка 0,76 га на території Дяківської сільської ради в урочищі Оліержив для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. За життя, матір позивача, [PERSON], не провела державну реєстрацію права власності на земельну ділянку у відповідних органах, через необізнаність, нею не було переоформлено державний акт про право приватної власності серії ІV-ЗК №011665 від 19.05.1998 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №388, виданий на [PERSON], за яким вона прийняла спадщину. Спадкоємцями до майна померлої, крім позивача, є ще [PERSON], син спадкодавця. Останній претензій до спадкового майна, а саме спадкової земельної ділянки, немає. Згідно довідок №670/02-30 та №671/02-30 від 04.05.2017 року виконавчого комітету Неветленфолівської сільської ради, на день смерті [PERSON], яка померла 02.06.2012 року, разом з нею в с.Ботар по вул.Миру, 50 Виноградівського району, були зареєстровані і безпосередньо проживали: [PERSON], [INFO] - син та внучки. Спадкування відбувається за заповітом. Відсутні спадкоємці, які би мали право на обов'язкову долю та спадкоємці за законом. Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані Цивільним кодексом України (2003 р.). Відповідно до ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Позивач прийняв спадщину в 6-ти місячний строк в порядку ст.1268 ЦК України. Згідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї, згідно з ч.5 цієї статті, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з вимогами ч.1 ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). У відповідності до ч.1 ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. В свою чергу, відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав, а згідно ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 розділу ІІ чинного Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22.02.2012 року за №295/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. У підпункті а) пункту 2 статті 126 Земельного кодексу України в редакції станом на 05.03.2009 року під назвою «Документи, що посвідчують право на земельну ділянку» зазначено, що право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою. Відповідно до абзацу першого, другого та третього пункту 6 статті 126 вищевказаного Кодексу в редакції станом на 05.03.2009 року «При набутті права власності на земельну ділянку на підставі документів, визначених частиною другою цієї статті, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки. У відповідності до ч.1, 2 ст.158 ЗК України - виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. Власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З урахуванням всього вищевикладеного, суд прийшов до переконання, що існують обґрунтовані обставини, які є підставою для визнання за позивачем права власності на вище вказану земельну ділянку.

Outcome: approved