Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-20 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «[PERSON] [PERSON]» про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 27 лютого 2008 року між позивачем та Відкритим акціонерним товариством «[PERSON] [PERSON]», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «[PERSON] [PERSON]», було укладено договір споживчого кредиту №014/08-11/2085, за яким банк надав позичальнику 750 000,00 грн. терміном до 26.02.2018 року зі сплатою 16,75 відсотків річних за користування кредитом, а позичальник зобов'язався повернути кредит відповідно до графіка погашення та сплатити відсотки в розмірі та на умовах, визначених цим договором. Посилаючись на те, що відповідачем всупереч вимогам п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року, перед укладення оспорюваного договору споживчого кредиту позивачу як споживачу не було надано жодної інформації у встановленій законодавством письмовій формі про умови кредитування, що передбачено п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», внаслідок чого банк навмисно, шляхом замовчування приховав від позивача наявність інших альтернативних умов кредитування, інформація про які могла істотно вплинути на вибір ним умов договору, тому позивач був позбавлений можливості здійснити свідомий вибір між різними умовами кредитування та обрати з-поміж них найбільш прийнятні для себе. Сплату комісії при видачі кредиту згідно з п. 5.1 кредитного договору в розмірі 0,99% відсотка суми кредиту на рахунок кредитора №22061248 позивач вважає несправедливою умовою договору, так як банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь. Крім того позивач як позичальник вказаного кредиту був змушений укласти із ЗАТ «Страхова компанія «КРЕДО КЛАСИК» договір добровільного страхування від нещасного випадку, сплачувати страхові платежі, хоча під час ознайомлення з умовами кредитного договору його не було ознайомлено з інформацією щодо необхідності понесення таких витрат на страхування життя. Також позивач поніс витрати, повязані з отриманням витягу з реєстру про нерухоме майно та з нотаріальним посвідченням договору іпотеки, про що також не був поінформований перед укладенням кредитного договору. Таким чином відповідачем не надано позивачу в письмовій формі відомостей про детальний опис загальної вартості кредиту, що є порушення його прав споживача. Тому позивач просив суд визнати указаний договір споживчого кредиту недійсним у цілому, визнати недійсним договір іпотеки, укладений між сторонами на забезпечення виконання зобов'язань за договором споживчого кредиту, а також визнати недійсним договір поруки, укладений між відповідачем та [PERSON]. Судові витрати покласти на відповідача. Відповідач подав суду письмове заперечення щодо позову у якому вказує, що викладені в позові доводи не відповідають фактичним обставинам справи. Зі змісту оспорюваного кредитного договору №014/08-11/2085 від 27.02.2008 року вбачається, що в договорі та додатку №1 до нього встановлені всі істотні умови, що передбачені законом для такого виду договорів, у тому числі, річна відсоткова ставка за кредитом, сума кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача (додаток №1 до кредитного договору графік погашення кредиту). 27.02.2008 року [PERSON] підписав текст кредитного договору, чим висловив своє погодження з його змістом, умовами і прийняв на себе зобовязання щодо їх виконання, зокрема, щодо повернення у встановлені строки суми основного боргу і сплати всіх належних платежів. Всупереч вимогам статей 10, 60 ЦПК України позивач не довів та не надав суду жодного доказу на підтвердження того, що сторони не досягли згоди щодо усіх істотних умов оспорюваного кредитного договору, а також той факт, що в умовах спірного кредитного договору має місце викривлення банком і водночас приховування важливої, обєктивної та необхідної інформації щодо фактичного значення реальної процентної ставки і абсолютного значення подорожчання кредиту; що укладення договору відбулося під впливом обману з боку банку з одночасним використанням ним елементів нечесної підприємницької практики. Позивач після підписання кредитного договору не скористався своїм беззаперечним правом згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» протягом 14 днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Крім того позивач добровільно передав в іпотеку своє нерухоме майно і уклав договір добровільного страхування від нещасного випадку. На підставі викладеного представник відповідача просив відмовити в позові. Також відповідач вважає, що позивач пропустив встановлений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності для оспорення договору кредиту й іпотеки, тому представник відповідача просив у разі визнання вимог позивача обґрунтованими застосувати строк позовної давності як підставу для відмови в позові. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав із зазначених у ньому підстав, просив позовні вимоги задовольнити повністю. Представник відповідача щодо позову заперечив, просив у задоволенні вимог позивача відмовити повністю у звязку з їх безпідставністю. Третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] належним чином повідомлена про місце, день та час розгляду справи, в судове засідання не прибула, причину неприбуття суду не повідомила, заяв, клопотань не подала, тому суд проводить розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що в позові слід відмовити повністю з таких підстав. Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу, згідно з якою не підлягають доказуванню, зокрема, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом установлено, що 27 лютого 2008 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «[PERSON] [PERSON]», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «[PERSON] [PERSON]», було укладено договір споживчого кредиту №014/08-11/2085, за яким банк надав позичальнику 750 000,00 грн., терміном до 26.02.2018 року, зі сплатою 16,75 відсотків річних за користування кредитом, а позичальник зобов'язався повернути кредит відповідно до графіка погашення, що є невід'ємною частиною кредитного договору, та сплатити відсотки в розмірі та на умовах, визначених цим договором (а.с.12). Додаток №1 до вказаного договору, що є невід'ємною його частиною, суду не надано. Відповідно до довідки відповідача від 04.07.2016 року №140-5-2-00-7/1084, за період з 27.02.2008 року по 15.06.2016 року [PERSON] сплатив за кредитним договором №014/08-11/2085 від 27.02.2008 року 750\~000,00 грн. за тілом кредиту та 430\~056,18 грн. за відсотками. Погашення за штрафними санкціями не здійснювалося (а.с. 75). З виписки по рахунку кредитора №22061248 вбачається, що 28.02.2008 року позичальник [PERSON] сплатив відповідачу на вказаний рахунок комісію за видачу кредиту в розмірі 7\~425 грн. (а.с. 76-78). Оспорювані договір іпотеки від 27.02.2008 року та договір поруки від 27.02.2008 року №014/08-11/2085/-1 чи належним чином завірені копії вказаних документів позивачем суду не надано. На підставі письмової заяви [PERSON] від 28.02.2008 року між ним та ЗАТ «Страхова компанія «КРЕДО КЛАСИК» 29.02.2008 року було укладено договір добровільного страхування від нещасного випадку позичальника кредиту, строк дії договору з 29.02.2008 року по 28.02.2018 року. Вигодонабувачем за договором вказано ВАТ «[PERSON] [PERSON]», вигодонабувач є кредитором за кредитним договором №014/08-11/2085 від 27.02.2008 року (а.с. 56-58). Відповідно до ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частина 1 статті 16 ЦК України визначає способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений законом. Згідно зі статтями 4, 10, 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною [PERSON] України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Правочин може бути визнаний судом недійсним лише з підстав, визначених законом. Право на звернення до суду з вимогою про визнання правочину недійсним мають сторони правочину та інші особи, права яких безпосередньо порушено. Зокрема, статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Відповідно до положень ст. 216 ЦК України недійсний правочин не може створювати юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Судом встановлено, що спірний договір споживчого кредиту №014/08-11/2085 від 27.02.2008 року підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. Відповідач надав позивачу документи, що передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо реальної процентної ставки та відповідальності за порушення умов договору. Як пояснив представник відповідача, і це не заперечував представник позивача, у додатку №1, що є невідємною частиною договору споживчого кредиту, визначено графік погашення кредиту, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що сторони не досягли згоди щодо усіх істотних умов оспорюваного кредитного договору, що в умовах спірного кредитного договору мало місце викривлення банком і водночас приховування важливої, обєктивної та необхідної інформації щодо фактичного значення реальної процентної ставки і абсолютного значення подорожчання кредиту, що укладення договору відбулося під впливом обману з боку банку з одночасним використанням ним елементів нечесної підприємницької практики. Крім того після підписання кредитного договору своїм правом згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» протягом 14 днів відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин позивач не скористався. Договір добровільного страхування від нещасного випадку позичальника кредиту було укладено позивачем із ЗАТ «Страхова компанія «КРЕДО КЛАСИК» на підставі його письмової заяви від 28.02.2008 року 29.02.2008 року, тобто після підписання оспорюваного кредитного договору (а.с. 56-58). Отже на підставі викладеного суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними оспорюваних позивачем договору споживчого кредиту, договору іпотеки та договору поруки. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, Закону України про «Захист прав споживачів» судовий збір за три позовні вимоги немайнового характеру в розмірі 1\~653,60 грн. слід віднести на рахунок держави. На підставі статей 15, 16, 203, 215, 216 ЦК України,

Outcome: dismissed