Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 16.10.1998 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду від 07.09.2016 року. Вказує, що за час перебування у шлюбі, а саме 30.12.1998 року ними за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу було придбано ? частину квартири [ADDRESS]. У звязку з чим, просить поділити майно подружжя та виділити йому у власність ? частину вказаної квартири. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у заяві та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити, оскільки спірна квартира придбана за кошти відповідача, точніше її батька. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що з 16.10.1998 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду від 07.09.2016 року розірвано. У відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. В ході слухання справи зясовано, що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі була придбана ? частина квартири [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 30.12.1998 року №527/4 (а.с. ). Як вбачається із вказаного договору, продавцями є [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], а покупцями [PERSON] та [PERSON]. Однак, як слідує із рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради №403 від 03.09.1998 року «Про знесення будинку №53 по вул. Коперніка», ним дозволено управлінню капітального будівництва знести, з подальшим відшкодуванням жильцям витрат, будівельні споруди та зелені насадження на ділянці №53 по вул. Коперніка, 53, які попадають в зону будівництва (а.с. ). Із договору про надання земельної ділянки під будівництво житлового будинку та проведення компенсації за знесені будівлі від 29.12.1998 року слідує, що між СТОРОНОЮ 1: управління капітального будівництва Луцької міської ради народних депутатів в особі [PERSON], що діє на підставі рішення №403 від 03.09.1998 року з одного боку, і СТОРОНОЮ 2: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], з іншого боку, та СТОРОНА 3: [PERSON], [PERSON] уклали вказаний договір, за яким СТОРОНА 1 зобовязується надати СТОРОНІ 2 земельну ділянку №53 по вул. Коперніка в м. Луцьку для будівництва 8-квартирного житлового будинку, а СТОРОНА 2 зобовязується за власні кошти СТОРОНІ 3 взамін будинку №53 по вул. Коперніка, що підлягає зносу, трьохкімнатну квартиру за адресою: м. Луцьк пр. Соборності, 34/68 (а.с ). Згідно ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб і сімю України (в редакції 1969 року), яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ч. 2 ст. 28 Кодексу про шлюб і сімю України (в редакції 1969 року), яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд приймає до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. За умови використання лише особистих коштів одного з подружжя майно буде особистою приватною власністю одного з подружжя. В той же час, режим спільної сумісної власності майна, придбаного за час шлюбу презюмується, тому обовязок доказування використання особистих коштів для придбання майна покладається на відповідача. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду із захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. За таких обставин, зважаючи, що позивачем не представлено доказів придбання спірної частини квартири за спільні кошти подружжя і ним не спростовано факт придбанням відповідачем майна за кошти забудовників взамін знесеного будинку, який належав її батькові і що підтверджується договором купівлі-продажу, а тому, суд приходить до висновку про його належність [PERSON] на праві особистої приватної власності, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed