Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до ПАТ «ВіЕс Банк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним. Свої вимоги мотивує тим, що 06 червня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № KF49840, відповідно до якого банк зобовязався надати позичальникугроші в сумі 150\~000 доларів США строком на 15 років. Вказаний кредитний договір не можє залишатися в силі, оскільки позивач не одержував коштів, які вказані в договорі. Крім того, кредитодавець не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг, в письмовій формі інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту. В звязку з цим позивач вважає, що оскаржуваний договір є нікчемний з моменту його вчинення через невідповідність його вимогам законодавства, а тому просить визнати кредитний договір недійсним. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив позов задоволити, пояснив, що [PERSON] кредитні кошти не отримував, заборгованість по кредиту погашав, оскільки працівники банку чинили на нього тиск та погрожували. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечив проти задоволення позову, просив застосувати строк давності і відмовити в позові в звязку з пропуском позивачем такого строку. Пояснив, що вимоги позивача є необґрунтованими, всі свої зобовязання за договором банк виконав, передбачені в договорі кредитні кошти були видані позивачу згідно інструкції про касові операції в банках України від 14.08.2003 року № 337, яка діяла в 2008 році, відповідно до вказаної інструкції видача готівки іноземної валюти здійснюється за заявою на видачу готівки, видатковий касовий документ не видається. Позивача у встановленому порядку було проінформовано про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту та інше. Позивач справно сплачував платежі по кредиту, між ними не було ніяких спорів щодо неотримання коштів. Коли у позивача виникла заборгованість за кредитом, банком подано до суду позови про захист своїх прав, і лише тоді позивач почав ставити питання про недійсність договору. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до наступного висновку. Матеріалами справи з»ясовано, що 06 червня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № KF49840. Згідно п.1.1 Кредитного договору банк зобовязався надати позичальнику гроші в сумі 150\~000 доларів США строком на 15 років. Відповідно до копії заяви про видачу готівки, 06 червня 2008 року позивач отримав 150\~000 доларів США, що становить 728100 грн. Сторони в судовому засіданні визнають факт, що позивач [PERSON] належним чином виконував свої зобовязання за кредитним договором, тобто сплачував відповідні платежі, погашав тіло кредиту та відповідні відсотки. Факт виконання позивачем своїх зобовязань за договором свідчить про те, що ним було отримано відповідні кошти, жодних претензій протягом цього часу щодо неотримання суми кредиту позивачем до банку не висувалось. За таких обставин суд приходить до висновку, що доводи позивача та його представника в судовому засіданні щодо неотримання позивачем кредитних коштів згідно договору є необґрунтованими і такими, що не відповідають дійсності. Представник відповідача в судовому засіданні просив застосувати при вирішенні данного спору строк позовної давності. Статтями 256, 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності, відповідно до ст. 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як на порушення своїх прав позивач посилається тільки на те, що він не отримував коштів, вказаних в кредитному договорі, при укладенні договору не був належним чином ознайомлений з повною інформацією про умови кредитування і сукупною вартістю кредиту. Оскільки кредитний договір укладено між сторонами ще в 2008 році, відповідно позивач про порушення своїх прав, якщо такі мали місце, міг дізнатися в момент невиконання банком свого обовязку щодо надання коштів, отже, перебіг строку позовної давності починається саме з цього моменту. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач про порушення свого права добре знав на момент виникнення спірних правовідносин, тобто в 2008 році відповідно, до суду звернувся з цим позовом в лютому 2016 року, а тому пропустив строк позовної давності. Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи викладене, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити і в звязку зі спливом строку позовної давності, оскільки про її застосування заявив представник відповідача, а підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності суд не знаходить, тим більше, що позивач не просив поновити йому строк звернення до суду.

Outcome: dismissed