Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-29 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свій позов мотивує тим, що з відповідачем уклали шлюб 02 жовтня 2010 року, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 02.10.2010 року. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 вересня 2017 року шлюб розірвано. В період перебування в зареєстрованому шлюбі відповідачем відповідно до договору купівлі-продажу № 447 від 16.06.2015 року було придбано нерухоме майно - нежитлове приміщення загальною площею 48 кв.м. за адресою : [ADDRESS] . Вважає, що дане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, просив поділити майно та виділити йому їй у власність Ѕ частину нежитлового приміщення загальною площею 48 кв.м. за адресою : [ADDRESS] . 23.03.2019 року від позивача надійшла заява про зміну позовних вимог, просив виділити у власність кожному зі сторін по Ѕ частин 48/100 часток нежитлового приміщення загальною площею 48 кв.м. за адресою : [ADDRESS] , а саме приміщень №№98-3, 98-4, 98-5, 98-6. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити. Не заперечує щодо постановлення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи. Згідно ст. 223 ч. 1 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 223 ч. 4 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За погодженням з представником позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що з 02 жовтня 2010 року по 26 вересня 2017 року сторони перебували у шлюбі, який був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області, що підтверджується відповідним свідоцтвом про одруження серії видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . З матеріалів справи вбачається, що 16.06.2015 року між ТзОВ «Теплосервіс», як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу 48/100 часток нежитлових приміщень [ADDRESS] загальною площею 48 кв.м., а саме приміщень №№98-3, 98-4, 98-5, 98-6. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України (далі - СК України) власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно з ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1,2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки судом встановлено, що 48/100 часток нежитлових приміщень, були придбані [PERSON] за час спільного сімейного життя подружжя, а будь-яких доказів на підтвердження придбання даного нерухомого майна у власність за особисті кошти одного з подружжя суду не надано, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача та виділення у власність сторонам по Ѕ частині кожному 48/100 часток нежитлових приміщень [ADDRESS] загальною площею 48 кв. м., а саме приміщень №№98-3, 98-4, 98-5, 98-6.

Outcome: approved