Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-11 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач 1), [PERSON] (далі по тексту - позивач 2) звернулись до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просили позбавити відповідача права користування квартирою за адресою: [ADDRESS] (далі по тексту - квартира, нерухоме майно). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі є власниками спірної квартири. 27.03.2009 між сторонами було укладено Договір № 49 найму жилого приміщення, посвідчений директором КП «ЖЕК «Лук`янівка» (далі по тексту - Договір найму), строком дії з 27.03.2009 по 27.03.2011. На підставі вказаного Договору найму відповідач як наймач була зареєстрована у спірній квартирі. Так як термін дії Договору найму закінчився 27.03.2011 та за згодою сторін продовжений не був, враховуючи, що відповідач не проживає більше за вказаною адресою, проте добровільно зняти з реєстрації своє місце проживання не бажає, позивачі звернулись до суду з вказаним позовом. Від відповідача відзив не надходив. 06.11.2017 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Малинникова О.Ф. позовну заяву залишено без руху, надано позивачам строк для усунення недоліків. 14.02.2018 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Малинникова О.Ф. відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання, сторонам встановлено строки для надання заяв по суті справи. Відповідно до Розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва № 01-08-1137 від 21.09.18 року щодо повторного автоматичного розподілу справи, вказана справа була передана до провадження судді Мальцева Д.О. 25.09.2018 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. прийнято справу до свого провадження та призначено до розгляду. 07.02.2019 ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 12.06.2019 від позивача 1 надійшла заява про розгляд справи за відсутністю позивача 1 та відсутності заперечень з приводу розгляду справи в заочному порядку. 12.06.2019 від позивача 2 надійшла заява про розгляд справи за відсутністю позивача 2 та відсутності заперечень з приводу розгляду справи в заочному порядку. Позивач 1 в судове засідання не з`явилась. Через канцелярію суду подала заяву, відповідно до якої справу просила слухати за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Позивач 2 в судове засідання не з`явився. Через канцелярію суду подав заяву, відповідно до якої справу просив слухати за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі. Судом вживалися заходи щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи належним чином, на адресу відповідача направлялась копія ухвали про відкриття провадження по справі та судові повістки. Так, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно положень ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. З врахуванням тієї обставини, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, причини неявки суду не повідомив, відзиву проти позовної заяви не надав, а також того, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд постановив ухвалу про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних у справі даних та доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 23.05.1995, виданого Житлово-побутовим відділом АТВТ «Славутич», квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . 27.03.2009 між позивачем 2 [PERSON] та відповідачем, [PERSON] укладено Договір № 49 найму жилого приміщення, посвідчений директором КП «ЖЕК «Лук`янівка» 01.04.2009, відповідно до умов якого відповідач прийняв у строкове безоплатне користування квартиру [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. (ч. 1 ст. 821 ЦК України). Згідно п. 6 Договору найму, термін його дії з 27.03.2009 по 27.03.2011. При цьому, Власник приймає на себе зобов`язання прописати Наймача в орендовану квартиру, що є предметом цього договору на весь термін оренди і виписати його з терміну закінчення Договору. Договір може бути продовжений за згодою сторін після закінчення терміну його дії (п. 7 Договору найму). Свої зобов`язання за Договором найму позивач 2 виконав, зареєстрував у спірній квартирі відповідача, що підтверджується листом Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 22.09.2017 № 109/05/50-8809 та Довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 05.12.2018 № 2232504. Відповідач зареєстрована у спірній квартирі з 02.04.2009 по теперішній час. Як вбачається з матеріалів справи термін дії Договору найму закінчився 27.03.2011 та продовжений не був. Відповідно до Акту про непроживання особи за місцем реєстрації, засвідченого начальником ВОП «Лук`янівка» від 10.10.2017, від 15.08.2017, від 14.09.2017, відповідач за місцем реєстрації у вказаній квартирі фактично не проживає, в квартирі відсутні речі останньої. Вказану обставину позивачі також підтвердили в судовому засіданні під час розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, згідно із ч.1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В частині 1 ст.316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ч. 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Крім цього, відповідно до частини 1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України вказує на те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки проводиться в судовому порядку. У п. 10 Постанови Пленуму ВСУ від 12.04.1985 р. № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України» зазначено, що у справах визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК України, необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч.2 ст. 405 ЦК України). Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. При цьому, ст. 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно зі ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою. При цьому, в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних у кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Так, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відтак, в судовому засіданні встановлено, що термін Договору найму, на підставі якого відповідач користувався спірною квартирою закінчився, продовжений за згодою сторін не був. При цьому, відповідач на момент звернення до суду не є співвласником спірної квартири, не проживає в ній понад рік, комунальні послуги не сплачує, разом з тим, факт реєстрації останньої у спірній квартирі порушує право власності позивачів, оскільки останні позбавлені можливості в повній мірі розпоряджатись належним їм майном. При цьому, відповідач в судове засідання не з`явилась, доказів протилежного суду не надала. З огляду на наведене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. Разом з тим, з метою ефективного захисту прав позивачів, недопущення порушення прав інших осіб, у відповідності до положень ст. 16 ЦК України, суд вважає за необхідне визнати відповідача, [PERSON] , такою, що втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача 1 судовий збір у розмірі 640, 00 грн., стягнути з відповідача на користь позивача 2 судовий збір у розмірі 640, 00 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved