Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, стверджуючи, що йому на підставі договору дарування, належить житловий будинок, що розташований за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Яськи, вул. Карла Маркса, буд. 185-А. На даний час у вказаному житловому будинку зареєстрована відповідач, яка не проживає за даною адресою з 03 лютого 2012 року по теперішній час, не сплачує комунальні послуги та не бере участь в утримані будинку. Для вчинення певних правочинів щодо будинку та забезпечення власних потреб позивачу необхідна згода проживаючих в ньому осіб, що значно обмежує його законні права, та це стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом. Позивач у судове засідання не зявився, у позові вказав вимогу, якою просив розглядати справу за його відсутністю, позовні вимоги підтримав у повному обсязі (а.с.2). Представник відповідача у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на заперечення, які знаходяться в матеріалах справи (а.с. 16). Представник третьої особи у судове засідання не зявився, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутністю (а.с.13). Заслухавши представника відповідача, дослідивши докази по справі суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування серії ВМС №980198 від 28 травня 2009 року, належить житловий будинок, що розташований за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Яськи, вул. Карла Маркса, буд. 185-А (а.с. 3). Статтею 150 Житлового кодексу Української РСР, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З 2009 року по 03 лютого 2012 рік у вказаному житловому будинку проживала та була зареєстрована [PERSON], яка являється колишньою дружиною сина позивача. Після розірвання шлюбу між відповідачем та сином позивача, [PERSON] виїхала з будинку забравши з собою свої речі так посилається позивач. Вказані обставини спростовуються письмовими поясненнями свідків. Відповідно до ст. 156 Житлового кодексу Української РСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Частиною 1 ст. 161 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім'ї, які проживають з наймачем. Відповідно до ст. 163 Житлового кодексу Української РСР у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а відповідно до ст.72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Положення даної статі кореспондуються з положеннями частини другої статті 405 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підтвердження факту відсутності відповідача за адресою спірного будинку, позивачем надано акт обстеження житлового будинку від 17 лютого 2015 року, встановлено, що в будинку №185-А по вул. Карла Маркса в с. Яськи Біляївського району Одеської області, зареєстрована відповідач, яка не проживає в ньому з 03 лютого 2012 року по теперішній час (а.с.4). Однак, представником відповідача було надано заяви свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] засвідчені головою Яськівської сільської ради Біляївського району Одеської області, з яких встановлено, що [PERSON] дійсно не проживає в [INFO], але раз у два місяці навідується у вищезазначений житловий будинок зі своїм малолітнім сином. Також відповідач залишає у позивача свого сина, і [PERSON] разом зі своєю дружиною відводять його до дитячого садочку. Відповідач разом зі своїм малолітнім сином була зареєстрована у спірному житловому будинку за проханням позивача [PERSON] (а.с. 26,27). Враховуючи викладене, суд вважає, що оскільки позивачем не надано достатньо доказів того, що відповідач дійсно не проживала у житловому будинку з 03 лютого 2012 року, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed