Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою, посилаючись на те, що з метою купівлі автомобіля Рено Дастер 2015 року випуску, 27 березня 2020 року він уклав з відповідачем попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу №84. Менеджер відповідача повідомила, що отримання автомобілю залежить від сплати авансу та надала реквізити для перерахування коштів. Того ж дня позивач сплатив за реквізитами на розрахунковий рахунок ТОВ «Колгрі-М» 65000 грн як оплату за автомобіль за попереднім договором. Квитанція про оплату була пред`явлена менеджеру відповідача, який повідомив, що необхідно почекати для документування операцій по придбанню автомобіля. Під час очікування біля будівлі офісу відповідача, до позивача підійшов працівник поліції та повідомив, що ТОВ «Колгрі-М» підозрюється у шахрайстві та порекомендував написати заяву до поліції, що він і зробив. Однак листом від 05.04.2020 він отримав відповідь від начальника Дніпровського відділу поліції, що факти викладені в заяві підпадають під регулювання цивільного законодавства. Через деякий час менеджер відповідача в телефонному режимі повідомив, що вони повернуть гроші, для чого потрібно направити заяву про розірвання договору та повернення коштів. Таку заяву позивач направив відповідачу 10.06.2020, однак відповіді не отримав, кошти йому не повернуті. Вважає, що з боку відповідача має місце нечесна підприємницька практика, при укладені попереднього договору його було введено в оману шляхом надання нечіткої та двозначної інформації щодо умов договору в частині строків придбання автомобіля, зазначений кінцевий термін укладення основного договору - 31.12.2023 порушує його права як споживача, оскільки він розраховував на отримання автомобілю одразу. Спірним договором фактично забезпеченні інтереси лише продавця, що свідчить про диспропорцію між правами та обов`язками сторін договору. Просить визнати недійсним попередній договір №84 купівлі-продажу транспортного засобу від 27 березня 2020 року укладений між позивачем ТОВ «Колгрі-М», стягнути з відповідача грошові кошти 65000,00 грн, сплачені за вказаним договором. В судове засідання сторони не викликались. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило. У відповідності до вимог ст. ст. 280 - 281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про перебування в провадженні суду даної справи, однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи з викликом сторін - не подав. Крім того, позивач не заперечує проти винесення заочного рішення. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 травня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1, ч.5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом досліджені всі докази надані сторонами, клопотань про витребування та дослідження інших доказів до суду не надходило. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, дійшов такого. 27 березня 2020 року між покупцем [PERSON] та продавцем Товариством з обмеженою відповідальністю «Колгрі-М» укладеного Попередній договір №84 купівлі-продажу транспортного засобу. За умовами договору покупець має бажання купити у продавця, а продавець має бажання продати покупцеві транспортний засіб. Відповідно до п.1.1 договору сторони зобов`язались у встановлений строк укласти Договір купівлі-продажу транспортного засобу (Основний договір) на умовах, встановлених у цьому попередньому договорі. Відповідно до п.1.2 договору продавець зобов`язався придбати у третіх осіб для відчуження покупцеві транспортний засіб Рено Дастер 2015 року випуску. Відповідно до п.1.5 Договору сторони зобов`язались укласти Основний договір 27 березня 2020 року за умови повного виконання п.2.1 цього Договору, тобто внесення покупцем на розрахунковий рахунок продавця грошових коштів в розмірі 65000,00 грн. Якщо на зазначену вище дату майно не буде придбано продавцем з метою його відчуження покупцеві, то сторони визначили, що Основний договір буде укладено не пізніше ніж на 5-й день після придбання продавцем майна, про що останній зобов`язується повідомити покупця у письмовому вигляді із зазначенням конкретної календарної дати, часу і місця укладення Основного договору. В такому випадку кінцевим терміном укладення Основного договору є 31 грудня 2023 року. Пунктом 1.6 Договору передбачено, що продавець зобов`язується передати майно у власність покупця, а покупець прийняти майно та оплатити його вартість у сукупності 65000,00 грн. Вказана сума розцінюється сторонами як аванс за Основним договором, при оформленні якого вартість майна, що підлягає сплаті покупцем буде зменшена на суму сплачену за цим договором (п. 2.1, 2.2 Договору). Відповідно до п.3.4 Попереднього договору сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення Основного договору повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням. Договір підписаний сторонами, міститься печатка ТОВ «Колгрі-М» (а.с.10-11). Квитанцією №26097520 від 27 березня 2020 року підтверджується сплата [PERSON] на користь ТОВ «Колгрі-М» 65000,00 грн. за автомобіль згідно попереднього договору купівлі-продажу від 27.03.2020 (а.с.12). Позивачем умови Попереднього договору виконані в повному обсязі, а відповідач від виконання умов цього договору ухиляється, позивач автомобіль не отримав, Основний договір між сторонами не укладений, дії які б свідчили про наміри виконати умови Договору відповідачем не здійснюються. З приводу можливих неправомірних дій з боку ТОВ «Колгрі-М» позивач звертався із заявою до Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області, в ході розгляду якої не прийнято рішення щодо внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, оскільки факти викладені в заяві підпадають під регулювання Цивільного та Цивільного процесуального кодексів та характеризуються відповідними правовідносинами, що видно із листа начальника Дніпровського ВП та висновку оперуповноваженого ВКП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області (а.с.13,14). 10 червня 2020 року позивач направив відповідачу заяву з проханням розірвати укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу №84 та перерахувати кошти в сумі 65000 грн., які були сплачені в якості авансу. Конверт з відправленням вказаної заяви повернуто за закінченням строку зберігання (а.с.15,16). Встановленим у судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини, що регулюються ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов?язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 вказаної статті сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію його укладення. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст.638 ЦК України). Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Так, статтею 21 Закону України «Про захист прав споживачів», визначено, що права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. За положеннями ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про: основні характеристики продукції, такі як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; спосіб продажу, ціну або спосіб розрахунку ціни, наявність знижок або інших цінових переваг; умови оплати, доставки, виконання договору купівлі-продажу. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ч.6 ст. 19 Закону правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно зі ст.18 цього Закону, умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Відповідно до ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Згідно положень чинного в Україні законодавства, авансом є грошова сума, яку перераховують згідно з договором наперед у рахунок майбутніх розрахунків за товари (роботи, послуги), які мають бути отримані (виконані, надані). Тобто у разі невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, підлягає поверненню особі, яка його сплатила. Відповідно до ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, суд приходить до висновку про те, що Попередній договір №84 купівлі-продажу транспортного засобу від 27 березня 2020 року є не виконаним з боку відповідача, укладений з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», не відповідає вимогам законодавства України, порушує права позивача та є несправедливим. При укладенні договору позивача, як покупця товару, було введено в оману шляхом надання нечіткої та двозначної інформації щодо умов договору в частині строків придбання обумовленого транспортного засобу, що є підставою для визнання його недійсним. Так, несправедливою відносно позивача є умова, передбачена п. 1.5 Попереднього договору, відповідно до якої дата укладення Основного договору визначена 27.03.2020, а в разі якщо на зазначену вище дату майно не буде придбано продавцем з метою його відчуження покупцеві (що мало місце в даному випадку), то сторони визначили, що Основний договір буде укладено не пізніше ніж на 5-й день після придбання продавцем майна. В такому випадку кінцевим терміном укладення Основного договору сторони визначили 31 грудня 2023 року. Таким чином, вказана умова Договору надає відповідачу на власний розсуд визначати необмежені строки придбання автомобіля, що ставить покупця у невигідні умови. Окрім того, попередній договір не передбачає відповідальності продавця за порушення умов договору та повернення коштів отриманих в якості авансу. Відповідно до позиції Конституційного Суду України у рішенні по справі №15-рп/2011 від 10.11.2011, одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 Кодексу (ЦК). Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності. Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина першастатті 634 Цивільного Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому послуги. На думку суду спірним Попереднім договором купівлі-продажу транспортного засобу від 27 березня 2020 року фактично забезпечено захист інтересів лише продавця, який отримавши кошти в якості авансу не виконав своїх зобов`язань за договором, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов`язками сторін за договором. Надання нечіткої та двозначної інформації щодо строків придбання автомобіля та дату укладення Основного договору свідчить про нечесну підприємницьку практику з боку відповідача. За таких підстав та з урахуванням ст. 216 ЦК України щодо правових наслідків недійсності правочину, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача сплаченої позивачем суми в рахунок авансового платежу в розмірі 65000,00 грн. підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з того, що позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позовної заяви, останній підлягає стягненню з відповідача в дохід держави в розмірі 1816,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved