Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просила стягнути з відповідача на свою користь суму боргу у розмірі 144 979, 31 грн. та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23.08.2017 між сторонами був укладений Договір позики, за умовами якого відповідач отримала у борг 381 775, 56 грн. В забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між сторонами був укладений Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Косенко М.О., зареєстрований в реєстрі за № 1984, згідно з яким відповідач передала в іпотеку позивачу належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] . Однак борг відповідач своєчасно не повернула, у зв`язку з чим 22.03.2018 погодилась на задоволення вимог Іпотекодержателя за рахунок предмету іпотеки. Оскільки відповідачем були прострочені терміни повернення грошових коштів за договором позики, позивач вважає, що остання повинна сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також неустойка в розмірі 1 % від суми позики за кожен день прострочення, починаючи з шостого дня (п. 3 Договору позики від 23.08.2017). Оскільки станом на 14.03.2018 сума боргу відповідача перед позивачем становила 381 775, 56 грн., відповідач визнала борг 22.03.2018, свої вимоги за рахунок предмета іпотеки позивачем задоволено 04.06.2018. Відповідно до розрахунків, загальна сума боргу з урахуванням суми інфляції та неустойки становить 644 979, 31 грн. При цьому, оскільки фактична вартість предмету іпотеки склала 500 000, 00 грн., борг відповідача перед позивачем становить 144 979, 31 грн., які позивач просить стягнути на свою користь. Відповідач у своєму відзиві заперечувала проти позову, просила відмовити в його задоволенні. Вказує, що між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди з приводу того, що позивач задовольняє свої вимоги за рахунок предмету іпотеки та від продажу майна відповідача отримує суму боргу в розмірі 381 775, 56 грн., різницю повертає відповідачу. Однак, у момент продажу квартири позивач не дотримався вказаної домовленості та залишив собі всі кошти від реалізованого предмету іпотеки. У зв`язку з цим відповідач звернулась до суду з позовом про стягнення з позивача грошових коштів в розмірі 123 995, 64 грн. (сума, що перевищує суму боргу з урахуванням 3 % річних та інфляційних втрат). 29.06.2019 Київським апеляційним судом за результатами перегляду рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26.06.2019 позовні вимоги відповідача була задоволено. Крім того, встановлено ту обставину, що умовами договору купівлі-продажу іпотечного майна, позивач зобов`язалась повернути відповідачу суму, що перевищує розмір заборгованості, однак свого обов`язку перед відповідачем не виконала. Рішенням суду також було встановлено ту обставину, що позивачем у своїй вимозі про повернення боргу була вказана лише основна сума боргу без врахування будь-яких штрафних санкцій. Також було встановлено, що відповідач, у свою чергу, погодилась на задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмету іпотеки тільки тому, що решта грошових коштів, отриманих від продажу іпотечного майна, будуть їй повернуті. Рішенням також встановлено, що з огляду на визнані сторонами обставини від штрафних санкцій, в тому числі по сплаті неустойки, на момент укладення договору купівлі-продажу, подальші вимоги позикодавця щодо їх стягнення не могли бути враховані при розподілі коштів за наслідками реалізації предмета іпотеки. Крім того, самим Договором іпотеки також було передбачено, що іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок предмета іпотеки свої вимоги в повному обсязі, включаючи штрафні санкції. За таких обставин, 04.06.2018 отримавши грошові кошти від продажу квартири відповідача позивач задовольнила свої вимоги в повному обсязі, що свідчить про безпідставність позовних вимог останньої. Також відповідач просила застосувати строки позовної давності до вимог про стягнення штрафних санкцій, оскільки 04.06.2018 були задоволено вимоги позивача за рахунок предмету іпотеки, що є останнім днем нарахування неустойки за договором позики. За таких обставин, строк позовної давності сплинув 04.06.2019. У зв`язку з наведеним, відповідач просила відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. 29.11.2019 ухвалою суду по справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, встановлено учасникам справи строки для надання заяв по суті справи. 03.03.2020 від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за участю сторін та відзив на позовну заяву. 10.03.2020 ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи за участі сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 247 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. При цьому, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України, після закінчення строків для надання сторонами відповідних заяв по суті справи, визначених в ухвалі про відкриття провадження. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на таке. Згідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Положеннями ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Згідно ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. При цьому, згідно статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Положеннями ч. 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При цьому, відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до підходу, зазначеного в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Так, в судовому засіданні встановлено, що 23.08.2017 між позивачем, [PERSON] та відповідачем, [PERSON] , укладено договір позики, за умовами якого позичальник позичила у позикодавця 381 775, 56 грн, що на день укладення цього договору за курсом НБУ становило еквівалент 15 000 доларів США та зобов`язалась повернути борг до дванадцятої години ранку 23 вересня 2017 року. У разі прострочення позичальником термінів повернення позики він зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також неустойку в розмірі 1% від суми позики за кожен день прострочення починаючи з шостого дня. З метою забезпечення виконання своїх зобов`язань за Договором позики, 23.08.2017 між сторонами укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О., зареєстрований в реєстрі за № 1984, відповідно до умов якого в іпотеку позивачу як іпотекодержателю відповідачем (іпотекодавцем) була передана квартира [ADDRESS] . Так, з матеріалів справи вбачається, що у визначений у договорі строк зобов`язання з повернення позики відповідачем виконано не було, а тому позивач направила заяву-вимогу відповідачу, в якій остання зобов`язала [PERSON] сплатити згідно з договором позики від 23.08.2017 суму в розмірі 381 775,56 грн. 22.03.2018 [PERSON] нотаріально посвідчила заяву, в якій повідомила про визнання нею боргу, вказаного в заяві-вимозі, та про неможливість його оплатити. Остання не заперечувала проти застосування [PERSON] всіх передбачених договором іпотеки засобів, форм, способів тощо для задоволення її вимог іпотекодержателя/позикодавця. 04.06.2018 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (предмет іпотеки), за яким квартиру (предмет іпотеки) було відчужено за ціною 500 000, 00 грн. За таких обставин, судом встановлено, що грошові кошти за Договором позики, відповідно до заяви-вимоги позивачу були повернуті в повному обсязі. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, вказує, що оскільки відповідачем були прострочені терміни повернення грошових коштів за договором позики, остання повинна сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також неустойку в розмірі 1 % від суми позики за кожен день прострочення, починаючи з шостого дня (п. 3 Договору позики від 23.08.2017), що становить 144 979, 31 грн. Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, пояснила, що 04.06.2018, отримавши грошові кошти від продажу квартири позивач задовольнила свої вимоги в повному обсязі, що свідчить про безпідставність позовних вимог останньої. Крім того, постановою Київського апеляційного суду від 26.09.2019, прийнятою за результатами розгляду справи за позовом Пелешук до [PERSON] про стягнення суми, що перевищує розмір заборгованості відповідача перед позивачем за договором позики, досліджувались обставини щодо стягнення з відповідача на користь позивача штрафних санкцій. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що згідно п .10 Договору купівлі-продажу, позивач зобов`язалась повернути відповідачу, [PERSON] , суму, що перевищує розмір заборгованості відповідача перед позивачем за договором позики. Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивач не повернула грошові кошти, сума яких перевищувала розмір заборгованості відповідача перед позивачем за Договором позики, у зв`язку з чим відповідач звернулась до суду з позовом про стягнення зазначених коштів. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26.06.2019, прийнятого за результатами розгляду справи № 761/7953/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, в задоволенні позовних вимог відповідачу відмовлено в повному обсязі. Підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення різниці між розміром заборгованості та суми, за яку було продано предмет іпотеки, стала та обставина, що крім основної заборгованості, існували штрафні санкції, які виникли внаслідок прострочення термінів повернення позики, а саме інфляційних втрат за березень і квітень 2018 року та неустойки в розмірі 1% від суми позики за кожен день прострочення виплати, що складає 259 607, 68 грн. та підтверджується наданим [PERSON] розрахунком у відзиві на позовну заяву, а тому загальна сума боргу [PERSON] перед останньою перевищує вартість проданої квартири. Однак, суд апеляційної інстанції не погодився з такими висновками суду першої інстанції. Так, постановою Київського апеляційного суду від 26.09.2019 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26.06.2019 скасоване, постановлене нове, яким позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] було задоволено повністю та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 123 995, 62 грн. Крім того, вказаною постановою суду також було встановлено, що письмова вимога [PERSON] про усунення боржником порушення стосувалась лише суми основної боргу за договором позики - 381 775, 56 грн. При цьому вона відмовилась від будь-яких штрафних санкцій до боржника. До моменту звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання - продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки іншій особі на підставі договору купівлі-продажу, вона жодних штрафних санкцій до позивача не висувала. Також судом апеляційної інстанції було встановлено, що [PERSON] підтвердила, ту обставину, що головною умовою надання нею згоди за врегулювання спірних питань в позасудовий спосіб була домовленість про те, що за рахунок предмета іпотеки буде задоволена вимога по основному зобов`язанню - повернення позики в сумі 381 775, 56 грн, а решта грошових коштів від продажу майна буде їй повернута. [PERSON] у письмовій вимозі до боржника зазначила тільки основну суму боргу, з якою позивач погодилась і не заперечувала проти продажу предмета іпотеки іншій особі саме для задоволення погашення цієї заборгованості. Вчинені сторонами дії свідчать про те, що [PERSON] мала законні сподівання на добросовісність дій [PERSON] щодо вчинення останньою відповідного розрахунку за наслідками укладення договору купівлі-продажу. З огляду на визнані сторонами обставини відмови від штрафних санкцій, в тому числі по сплаті неустойки, на момент укладення договору купівлі-продажу, подальші вимоги позикодавця щодо їх стягнення не могли бути враховані при розподілі коштів за наслідками реалізації предмета іпотеки. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. За таких обставин, судом апеляційної інстанції під час розгляду справи № 761/7953/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості вже досліджувалось питання щодо наявності штрафних санкцій за Договором позики, в тому числі по сплаті неустойки, саме на момент укладення договору купівлі-продажу щодо реалізації предмету іпотеки. Суд бере до уваги ту обставину, що відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Разом з тим, судом встановлено, що грошові кошти за Договором позики були повернуті позивачу 04.06.2018 в повному обсязі. При цьому, жодних вимог про стягнення штрафних санкцій позивач до відповідача не пред`являла, що визнала сама позивача і що стало однією із умов згоди відповідача щодо задоволення вимоги позикодавця за рахунок предмета іпотеки. Враховуючи наведене, а також встановлені постановою Київського апеляційного суду від 26.09.2019 обставини, суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо стягнення штрафних санкцій за зобов`язанням, яке вже було виконано та за яким позивачем, на момент отримання коштів на виконання зазначеного зобов`язання, такі вимоги не пред`являлись, є необґрунтованими та безпідставними. Крім того, такі вимоги не ґрунтуються на загальних принципах цивільного законодавства, зокрема, принципах справедливості, добросовісності та розумності з огляду на наступне. Так, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) міститься висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. За таких обставин, враховуючи встановлені обставини справи, очевидно, що дії позивача, яка підтвердила відмову від стягнення штрафних санкцій за Договором позики під час розгляду № 761/7953/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , а згодом пред`являє позов про їх стягнення (при цьому,), суперечить її попередній поведінці, тобто суперечить добросовісності та чесній діловій практиці. Згідно з вимогами п. 1- 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Разом з тим, позивачем, всупереч вимог ст. 76-80, 81 ЦПК України, не надано до матеріалів справи доказів, які свідчили про наявність підстав для стягнення з відповідача грошових коштів з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов`язань за Договором позики, а також неустойки в розмірі 1 % від суми позики за кожен день прострочення, що становить 144 979, 31 грн. Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. Щодо застосування строків позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України). Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог , зокрема, про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). Враховуючи все вище викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відмови у позові у зв`язку із закінченням строків позовної давності, оскільки в судовому засіданні не знайшли підтвердження обставини щодо порушення прав позивача, при цьому наявні підстави для відмови в позові по суті вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed