Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про захист честі та ділової репутації. Свій позов мотивує тим, що 07.04.2014 року [PERSON] звернулася із письмовою заявою до голови Волинської обласної державної адміністрації під час проведення ним усного прийому громадян. Вказана заява листом голови Волинської обласної державної адміністрації від 14.04.2014 року № М-494пр направлена для розгляду в територіальне управління Держгірпромнагляду у Волинській області. Про результати розгляду заяви, згідно зазначеного листа, пропонувалося повідомити Волинську обласну державну адміністрацію та заявницю. Відповідь на звернення [PERSON] надана листом територіального управління Держгірпромнагляду у Волинській області від 06.05.2014 року № 487/01-03, яким спростовано факти, наведені заявницею у своїй заяві. Наказом начальника територіального управління Держгірпромнагляду у Волинській області від 14.01.2014 року № 7 призначено комісію з повторного (додаткового) спеціального розслідування нещасного випадку з [PERSON] Вказує, що згідно даного наказу він призначений головою комісії з розслідуваній нещасного випадку, оскільки є посадовою особою територіального управління Держгірпромнагляду у Волинській області та займає посаду завідувача сектору з юридично-правової роботи територіального управління. У своїй заяві відповідач зокрема стверджує, наступне: «Голова комісії - [PERSON], так як і інші члени комісії не проводять ніякого розслідування і засідань». Позивач вважає, що вказане відповідачем у заяві голові Волинської обласної державної адміністрації від 07.04.2014 року твердження «Голова комісії - [PERSON], так як і інші члени комісії не проводять ніякого розслідування і засідань» є недостовірною (неправдивою) та негативною інформацією, принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Просить визнати недостовірною (неправдивою) і такою, що порочить її честь та ділову репутацію, інформацію, поширену [PERSON] у вищевказаній письмовій заяві, а саме слова: «Голова комісії - [PERSON], так як і інші члени комісії не проводять ніякого розслідування і засідань». Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача в його користь понесені судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав, викладених в позовній заяві та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, заперечували щодо його задоволення, з підстав викладених у письмових запереченнях. Заслухавши пояснення сторін по справі, свідків, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов безпідставний та до задоволення не підлягає виходячи з наступного. Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Відповідно до ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Разом із тим, відповідно до частин 1, 2 статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Крім того, за змістом зазначених норм законодавства, кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, у тому числі, право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Судом встановлено, що 07.04.2014 року [PERSON] звернулася із письмовою заявою до голови Волинської обласної державної адміністрації під час проведення ним усного прийому громадян (а.с. 9). Вказана заява листом голови Волинської обласної державної адміністрації від 14.04.2014 року № М-494пр направлена для розгляду в територіальне управління Держгірпромнагляду у Волинській області (а.с. 10). Наказом начальника територіального управління Держгірпромнагляду у Волинській області від 14.01.2014 р. № 7 призначено комісію з повторного (додаткового) спеціального розслідування нещасного випадку з [PERSON] (а.с. 12). Листом територіального управління Держгірпромнагляду у Волинській області від 06.05.2014 року № 487/01-03 надано відповідь на звернення [PERSON] та повідомлено Волинську обласну державну адміністрацію про результати розгляду заяви (а.с. 11). Обґрунтовуючи підставність позову, [PERSON] покликається на те, що вищевказана заява [PERSON] містить недостовірну інформацію, яка порочить його честь, гідність та ділову репутацію. Відповідно до статті 277 ЦК України та роз'яснень, які містяться в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Пунктом 15 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України вказано, що відповідно до частини 3 статті 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Таким чином, інформація, яка може бути визнана недостовірною чи негативною, має носити, в першу чергу, стверджувальний характер. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і всебічно здійснювати своє особисте немайнове право. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно з частинами 1, 2 статті 30 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. З огляду на приписи ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їхньої відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини ы основних свобод. Разом із тим, за змістом зазначеного законодавства, кожному гарантується право на свободу вираження поглядів, в тому числі право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав. У законодавстві є чітке розмежування між інформацією фактичного характеру, яка має бути доведена, й оціночними судженнями, які не підлягають доведенню і спростуванню. Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 грудня 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема, п. 46 справи «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Так, оціночним судженням є висновок, отриманий в результаті інтелектуальної, логічної обробки і узагальнення фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкового зв'язку між зазначеними джерелами інформації. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відомості, вказані [PERSON] у заяві від 07.04.2014 року, які просить позивач визнати недостовірною інформацією та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію, викладені не у формі фактів, а у формі оціночних суджень, а тому не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона покладається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. [PERSON] не довів та не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в результаті звернення [PERSON] із письмовою заявою до голови Волинської обласної державної адміністрації під час проведення ним усного прийому громадян, було порушено його особисті немайнові права, зокрема, право на повагу до честі, гідності та на недоторканість ділової репутації. Разо з тим, п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 грудня 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. А тому, суд вважає, що висловлювання відповідача [PERSON] є лише вираженням її особистих поглядів щодо несвоєчасного проведення головою комісії [PERSON] та її членами розслідування та засідань, щодо встановлення обставин перебування на роботі її батька 27.11.2013 року, її ( відповідача) оціночним судженням. Відповідальність за висловлювання оціночних суджень, як і за думки, переконання, судження, критичну оцінку певних фактів і недоліків не передбачена, а вираження суб'єктивної думки і поглядів не може бути перевірено на предмет їх відповідності дійсності на відміну від перевірки фактів. Проаналізувавши зібрані та досліджені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність у даному випадку підстав для задоволення позову, оскільки вважає, що оспорювана позивачем інформація, викладена відповідачем у заяві від 07.04.2014 року з метою реалізації її особистого конституційного права та не являється такою, що принижує його честь, гідність, ділову репутацію, а тому ніяким чином не порушує його особисті немайнові права, закріплені в ст.ст. 270, 297, 299 ЦК України.

Outcome: dismissed