Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-01 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернулася до суду із позовом до [PERSON] (далі - Відповідач) про надання тимчасового дозволу на виїзд малолітньої дитини [PERSON], [INFO], за межі України у країну Шенгенської зони - Респубіку Італія, та виготовлення проїзних документів дитині, з метою оздоровлення та відпочинку, з часу набрання рішенням законної сили по 01 вересня 2017 року, без згоди та супроводу батька [PERSON], у супроводі матері - [PERSON]. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що з 07 вересня 2013 року по 05 березня 2015 року перебувала з Відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого сторони мають спільного сина - [PERSON], [INFO] року народження. З моменту народження син проживає із Позивачем по вул. Партизанській, 5, що у смт. Підволочиськ, Тернопільської області. Позивач матеріально утримує сина та піклується про його розвиток. Зазначає, Відповідач не приймає участі у вихованні сина, не спілкується з ним, чинить перешкоди у виїзді за межі України для покращення здоров'я дитини. Необхідність виїзду сина за кордон з метою відпочинку та оздоровлення Позивач обгрунтовує тим, що дитина часто хворіє застудними захворюваннями, систематичні гострі распіраторні захворювання суттєво знизили імунітет. Для лікування та профілактики цих захворювань згідно рекомендацій лікарів необхідний періодичний відпочинок на морі, зміна кліматичних умов. Окрім цього, мати Позивача [PERSON], [INFO], впродовж останніх десяти років проживає у республіці Італія та має можливість забезпечити перебування Позивача з сином за межами України. Позивач та її представник у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали із підстав, вказаних у позові, просять задовольнити, стягнувши з Відповідача судові витрати по справі. Відповідач та його представник проти позову заперечили, вважають його безпідставним, адже Відповідач не ухиляється від батьківських обов'язків з утримання сина, допомагає йому матеріально, що підтверджується копіями товарних чеків, договором про відкриття банківського рахунку, вчиненням заповідального розпорядження на користь малолітнього, квитанцією про поштовий переказ. Відповідач зазначає, що Позивач чинить йому перешкоди у можливості спілкуватися із сином, що підтверджується рішенням комісії з питань захисту з прав дитини Підволочиської РДА №44-16 від 23.06.2016 року та відповідним розпорядженням голови Підволочиської РДА №178-од від 23.06.2016 року, а також заявою у Підволочиський ВП. Відповідач вважає необґрунтованим посилання Позивача на необхідність лікування малолітнього саме у Республіці Італія, оскільки згідно висновку ЛКК №1453 від 31.08.2016 року, [PERSON], 04.02.2016 року потребує санаторно-курортного оздоровлення, кліматотерапії в умовах Карпат, Чорноморського, Середземноморського узбережжя. Крім того, вважає невиправданим термін на який Позивач просить надати дозвіл на виїзд, оскільки згідно Закону для оформлення проїзного документа дитини необхідно не більше трьох місяців, а для оформлення туристичної візи - 10 днів, тобто максимальний термін на оформлення документів становить 6 місяців. Також Відповідач вважає, що є підстави для закриття провадження у справі згідно п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦК України, оскільки набрали законної сили рішення Підволочиського районного суду від 13 липня 2016 року та ухвала апеляційного суду Тернопільської області від 09 серпня 2016 року. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Підволочиської РДА Тернопільської області у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, на її думку Позивач діє виключно в інтересах дитини. Заслухавши сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05 березня 2015 року у цивільній справі №2/604/98/15 за позовом [PERSON] до [PERSON], шлюб між сторонами розірвано. Рішення вступило в законну силу. Під час шлюбу [INFO] року у сторін народився син [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане 11 лютого 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Підволочиського районного управління юстиції у Тернопільській області). Малолітній [PERSON], [INFO] року народження, проживає разом із матір'ю та перебуває на її утриманні, що не заперечується сторонами та підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 22 червня 2016 року, довідкою виконкому Підволочиської селищної ради №4179 від 07 червня 2016 року. Дитина [PERSON] часто хворіє застудним захворюваннями. Для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідний періодичний відпочинок на Чорному чи Середземному морях, в горах Карпатах, санаторно-курортне лікування, що підтверджується довідками педіатра та висновком ЛЛК №1453 від 31.08.2016 року. Судом встановлено, що з метою оздоровлення та розширення світогляду дитини Позивач має намір поїхати з сином у Республіку Італія. Проте, у зв'язку з тим, що Відповідач заперечував проти виїзду сина за кордон, Позивач, на основі висновку органу опіки та піклування районної державної адміністрації №01-763/01-17, звернулася до суду для отримання дозволу, оскільки це відповідатиме інтересам дитини. В судовому засіданні встановлено, що в Республіці Італія, куди має намір їхати Позивач з дитиною, впродовж останніх десяти років проживає та працює мати Позивача - [PERSON], [INFO] року народження, яка є бабусею [PERSON], що не заперечується Відповідачем. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 257 СК України, баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Відповідно до довідки про місце проживання та склад сім'ї, виданої відділом демографічних послуг комуни м. Падуя, [PERSON], [INFO] року народження, проживає в цій комуні з 14 листопада 2003 року по теперішній час за адресою: [ADDRESS] а відтак і є резидентом даної країни. Згідно з умовами договору, копію якого оглянуто в судовому засіданні, [PERSON] є працівником у роботодавця [PERSON], [INFO], який проживає за вказаною вище адресою. Цей договір укладений 20 травня 2006 року на невизначений час з місячною оплатою 620 євро. Роботодавець заявляє про наявність житла у комуні [ADDRESS] та гарантує спільне проживання на безоплатній основі. Суду надано письмові пояснення [PERSON] від 19.08.2016 року, згідно з якими у випадку наявності правових підстав для тимчасового виїзду за межі України, [PERSON] запрошує Позивача з сином у гості для відпочинку та гарантує повне фінансове забезпечення щодо переїзду, проживання, харчування та витрат, пов'язаних із поверненням в країну постійного місця проживання - Україну. В судовому засіданні Відповідач категорично заперечив проти виїзду дитини за кордон, мотивуючи тим, що Позивач з дитиною залишиться на постійне місце проживання в Республіці Італія, однак обґрунтувати таке заперечення, а також своє небажання супроводжувати дитину в поїздці за кордон не зміг. За змістом положень ст.ст. 141, 150-152, 155, 157 СК України, батьки мають рівні права і обов'язки щодо дитини, зобов'язані забезпечити її належне виховання, розвиток, матеріальне забезпечення, за загальним правилом питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції). Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантуються Конституцією України (ст. 33). Право на свободу пересування, що включає і право на виїзд за межі України, належить до особистих немайнових прав фізичної особи (ст.ст. 269, 270 ЦК України). Особисті немайнові права тісно повязані з фізичною особою; фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав (ст. 269 ч. 3 ЦК України). Фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно, в інтересах малолітніх, неповнолітніх фізичних осіб, які за віком не можуть самостійно здійснювати свої особисті немайнові права, їхні права здійснюють, зокрема, батьки (ст. 272 ч.1 ЦК України). Із указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4); аналогічні положення ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України». Тож право на свободу пересування не є абсолютним і здійснюється особою з дотриманням установлених для цього державою правил, зокрема, щодо перетинання державного кордону України. Конкретний порядок оформлення документів для виїзду дитини за кордон, перетинання дитиною державного кордону України, врегульований Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57, Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 №152. Ці нормативні акти в сукупності та з урахуванням запровадження з 01.01.2015 видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон також особам, які не досягли 16-річного віку (п.3 Постанови КМ України від 07.05.2014 №152, п.п. 1,3 Порядку), передбачають, що: кожен громадянин України має право на отримання паспорта для виїзду за кордон, такий паспорт оформляється особам, які не досягли 16-річного віку, на чотири роки на підставі заяви-анкети одного з батьків (якщо батьки не перебувають у шлюбі - на підставі заяви-анкети того з батьків, з ким проживає особа) (п.п. 2, 3, 20 пп. 2 Порядку); виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, та без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду чи його нотаріально засвідченої копії про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4 пп. 1, пп. 2 абз. 9 Правил). Ці норми законодавства узгоджуються з положеннями Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», а також з урахуванням правил, встановленихст.8 ч.1 ЦК України, узгоджуються у відповідній частині з положеннями ст. 4 ч.ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України». Таким чином, той із батьків, який проживає окремо від дитини, вправі бути обізнаним щодо оформлення дитині паспорта громадянина України для виїзду за кордон, щодо часу, мети, місця призначення та тривалості виїзду дитини за кордон у супроводі іншого з батьків. Спір з приводу участі батьків у вихованні дитини, в т.ч., спір з приводу відсутності згоди одного з батьків дитини на тимчасовий її виїзд за кордон у супроводі іншого з батьків, вирішується судом (ст. 18 та інші норми СК України, ст. 4 ч. 2 абз.2 Закону № 3857-XII). Законодавством передбачена необхідність подання у пункті пропуску через державний кордон України належно оформленого доказу надання згоди тим з батьків, який не супроводжує дитину, на виїзд дитини за кордон у конкретну країну та в конкретний проміжок часу, а у випадку відсутності такої згоди, подання відповідного рішення суду про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або на підставі рішення суду при відсутності згоди одного з батьків. З урахуванням вищевикладеного, враховуючи інтереси дитини, яка має конституційне право на освіту, здоровий спосіб життя та право вільно залишати територію України, а відсутність письмової згоди батька позбавляє її цих прав, суд вважає, що виїзд малолітнього [PERSON], [INFO], за кордон України буде здійснений в інтересах дитини, сприятиме її всебічному розвитку і не буде суперечити діючому законодавству. За таких обставин, враховуючи правові приписи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити та надати тимчасовий дозвіл на виїзд малолітньої дитини [PERSON], [INFO], за межі України у країну Шенгенської зони - Республіку Італія, та виготовлення проїзних документів дитині з метою оздоровлення та відпочинку, з часу набрання рішенням законної сили по 01 вересня 2017 року, без згоди та супроводу батька [PERSON], у супроводі матері - [PERSON]. Посилання Відповідача та його представника про необхідність закриття провадження у справі спростовуються наявністю іншого предмета спору, оскільки умовою для закриття провадження у справі згідно п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України є рішення суду, що набрало законної сили ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, так як позов що розглядався Підволочиським районним судом Тернопільської області (рішення суду від 13 липня 2016 року) не містив конкретизації країни перебування та строків. Щодо строку перебування дитини за кордоном, то суд зазначає наступне. Позивач неодноразово наголошувала в судовому засіданні, що має намір оздоровити дитину в літній або осінній періоди не більше двох місяців поспіль, а термін до 01 вересня 2017 року включає один осінній та один літній періоди. Зважаючи на те що Відповідач не надає дозвіл на виготовлення документів для дитини на її виїзд за кордон вже протягом червня-серпня 2016 року, а у Позивача є потреба у виготовленні документів для виїзду за кордон для дитини, що може зайняти шість місяців, як стверджував сам Відповідач у запереченнях, то суд вважає за можливе надати дозвіл на такий тривалий термін. Крім того в силу ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід також стягнути понесені судові витрати по справі в сумі 551 гривню 20 копійок.

Outcome: approved