Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси із позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання заповіту недійсним, який вчинено під впливом важких обставин. Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, щовін є сином [PERSON], померлого 30.09.2011 року та онуком [PERSON], померлої 15.08.2013 року, яка за життя, 06.02.2012 року склала заповіт на усе належне їй майно на імя відповідачів [PERSON] та [PERSON]. Позивач зазначає, що померла [PERSON] після смерті сина [PERSON], перебувала під фізичним та психологічним впливом відповідачів, які не є ані родичами, ані знайомими померлої. Згодом, [PERSON] була примушена до залишення місця проживання та перевезена до іншого населеного пункту. Відповідачі та інші невідомі особи, що проживали за адресою померлої перешкоджали позивачу у спілкуванні з бабусею, подавали від її імені заяви до правоохоронних органів про начебто протиправну поведінку позивача, у звязку з чим штучно створювали конфліктну ситуацію, впливаючи тим самим на волю заповідача. Відповідач надав суду заперечення проти позову, в яких зазначив, щооскільки заповіт є одностороннім правочином, підстави для визнання його недійсним на підставі ст. 233 ЦК України відсутні. Крім того, зазначив, що [PERSON] доглядала за [PERSON], піклувались о неї до її смерті, тоді як, [PERSON] з позивачем перебували у конфліктних стосунках. В судовому засідання представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував із підстав, що зазначені у заперечення проти позову. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, вислухавши пояснення свідків суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та про задоволення позову у повному обсязі виходячи із наступного. У судовому засіданні судом встановлено, що 15 серпня 2013 року у селі Кароліно-Бугаз, Овідіопольського району, Одеської області померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 16 серпня 2013 року, серія І-ЖД №353416, актовий запис №576. Згідно до заповіту від 13 січня 1999 року [PERSON] заповіла своєму онуку [PERSON] усе своє майно. У відповідності до заповіту від 03 лютого 2010 року [PERSON] заповіла своєму онуку [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 22 грудня 2010 року [PERSON] подарувала своєму сину [PERSON] Сергійовичу квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 30 вересня 2011 року [PERSON] помер. Після смерті [PERSON], відкрилась спадщина. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 13.02.2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], спадкоємцями до майна померлого були його дружина [PERSON], син [PERSON], мати [PERSON] Судом встановлено, після смерті сина [PERSON], [PERSON] 06 лютого 2012 року за місцем свого проживання: [INFO], склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], Одеського міського нотаріального округу, зареєстрованого за № 826, згідно якого заповіла усе належне їй майно [PERSON], [PERSON]. Після смерті [PERSON], позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк, що підтверджується копією заяви, зареєстрованої в реєстрі за № 1536. З пояснень, наданих у судовому засіданні свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] які є сусідами та знайомими [PERSON], вбачається, що після смерті сина [PERSON], дійсно, до адреси мешкання [PERSON] квартири № 71, вул. Куйбишева, 35 в м. Одесі, вселились дві невідомі жінки, які перешкоджали [PERSON] у спілкуванні як з родичами, так і з сусідами. Свідки повідомили, що вказані невідомі особи відповідали на телефоні дзвінки за вказаною адресою, відмовлялись запрошувати [PERSON] до телефону та повідомляли, що [PERSON] за вказаною адресою не проживає. Судом встановлено, що [PERSON] на момент смерті була особою похилого віку, страждала на низку захворювань, у звязку з чим мала другу групу інвалідності, що підтверджується довідкою № 030223 від 21.05.1997 року. Вказані обставини зумовили звернення позивача до органів внутрішніх справ з заявами про встановлення місцезнаходження [PERSON] Так, судом встановлено, що 14.06.2013 року до чергової частини Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області надійшла заява [PERSON] про те, що [PERSON] вийшла з дому та не повернулась. Крім того, позивач звертався до Київського районного суду м. Одеси із заявою про визнання [PERSON] безвісно відсутньою, що підтверджується копією заяви від 18.02.2013 року. Враховуючи вказані обставини, як докази хвилювання, занепокоєння долею [PERSON] з боку позивача, суд критично ставиться до заперечень відповідача стосовно перебування [PERSON] у конфліктних відносинах з відповідачем [PERSON] Так, дійсно, суду була надана заява [PERSON], згідно якої остання просить прийняти заходи до свого онука [PERSON], який приходить за адресою [ADDRESS], погрожує та лається, однак згідно відповіді Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ЖРЗПЗ № 1803 від 11.02.2012 року, В.Х. № П-402 від 11.02.2012 року, по викладених фактах Приморським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області проведено перевірку, в ході якої було встановлено, що вказані факти не знайшли своє підтвердження, у звязку з чим, прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи. Суд також відхиляє в якості доказів обставини повідомлені в заявах [PERSON], [PERSON] до Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, оскільки вказані особи до суду не зявились, своїх пояснень в якості свідків не надали. Не є підтвердженням конфліктних стосунків й звернення позивача до Приморського районного суду м. Одеси із позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у користування та вселення. Так, заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2012 року було зазначено, що у своїх заявах до правоохоронних органів, позивачі зазначають що відповідачка по справі двері у квартиру не відчиняє, у квартирі знаходяться їх особисті речі. У позивачів є припущення щодо того, що в звязку з тим, що [PERSON] є особою похилого віку, за свої дії не може відповідати в повному обсязі та сторонні люди можуть скористатися цим. Надаючи оцінку обставинам на які посилався позивач у розгляді вказаної справи, а також враховуючи те, що справа розглядалась саме в заочному порядку, суд вважає, що звернення до суду з вказаним позовом не є підтвердженням конфліктних стосунків, а навпаки підтверджує факт зміни поведінки [PERSON] після смерті сина та знайомства з відповідачами. Суд також враховує ту обставину, що до смерті [PERSON] та до знайомства [PERSON] з відповідачами, між позивачем та [PERSON] були сімейні стосунки, що підтверджується також й тим фактом, що [PERSON] заповіла частину належного їй майна саме позивачу. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] отримала у спадок після смерті свого сина грошові кошти у розмірі 106.000 (сто шість тисяч) гривень, а також отримувала пенсію, що спростовує твердження відповідача, про те що вона утримувала померлу [PERSON] Суду невідомо чи змогла [PERSON] використати на свої потреби ці кошти та чи не заволоділи ними інші особи. Суд вважає, що дійсно смерть сина [PERSON] спричинила [PERSON] моральні страждання, в результаті яких вона перебувала під впливом тяжкої обставини, у звязку з чим, й склала оспорюваний заповіт, скасувавши попередньо складений заповіт. Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України, згідно якої, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК, ст. 233 ЦК України зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Відповідно до п. 16 постанови пленуму Верховного суду України №7 від 30 травня 2007 року «Про судову практику у справах про спадкування», заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Суд вважає, що перебування позивача під впливом тяжкої обставини смерті єдиного сина, страждання на низку захворювань, дії відповідачів, що обмежували спілкування з іншими членами родини, свідчить про наявність дефекту волі [PERSON]Г, а саме невідповідність її внутрішньої волі зовнішньому волевиявленню складенню заповіту на імя відповідачів. Згідно правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної в постанові від 28 вересня 2011 року (справа № 6-27855св11) в якості заінтересованих осіб, повноважних пред'являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК, можуть розглядатися виключно особи, суб'єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК порушені у зв'язку із вчиненням заповіту. Відповідно до ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ. Суд встановив, що [PERSON] ізолювали від спілкування з онуком та вдовою сина, вивезли за меж ім. Одеси, приховували її місце перебування і все це свідчить про направленість дій на заволодіння майном померлої. Якщо припустити що твердження відповідача про те, що її мотиви допомоги померлій [PERSON] були безкорисливими, то відповідач не оформлювала б на себе спадкове майно. А тому суд вважає, що справедливим буде саме визнання права на спадкове майно за родичом померлої онуком [PERSON]. За таких обставин, суд вважає, що позивач [PERSON] має право на судовий захист свого порушеного субєктивного спадкового права та його позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved