Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-16 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20 листопада 2019 року він передав [PERSON] 250\~000 гривень, з умовою про те, що зазначені грошові кошти відповідач поверне позивачу 19.12.2019 року, на підтвердження чого сторони уклали розписку. Оскільки на даний час відповідач умови договору не виконав, борг не повернув, та уникає будь-яких зустрічей, позивач просив стягнути з [PERSON] 250\~000 гривень. Двадцять другого вересня 2021 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити позивачу в задоволенні позову, посилаючись на те, що він частково погасив заборгованість перед позивачем і наразі боргує йому тільки 150\~621, 78 грн. Окрім цього, посилається на те, що сума боргових зобов`язань в розмірі 250\~000 гривень це ліміт суми неоплаченого товару, згідно з договором поставки за № 041218-007, укладеним 04 грудня 2018 року між ТОВ «Інвестком» та ФОП [PERSON] . Розписку на яку посилається позивач він дійсно написав, однак грошові кошти не отримував, маючи можливість тільки замовити товар на суму 250\~000 гривень з відтермінуванням до 30 днів. Додатково послався на фінансові труднощі, пов`язані з введенням карантину на території країни та наявність кредитів. Сьомого жовтня 2021 року представник позивача адвокат Флінт В.І. подав відповідь на відзив, у якому послався на те, що грошові кошти які отримав [PERSON] , згідно з розпискою від 20.11.2019 року були отримавні ним на розвиток власного бізнесу від позивача як фізичної особи, а не як уповноваженої особи ТОВ «Інвестком». Додатково послався на той факт, що згаданий відповідачем договір поставки дійсно був укладений, однак зазначений договір не має жодного відношення до договору позики. Обставини вказані відповідачем, з приводу того, що начебто розписка була написана ним для того, щоб він міг отримувати товар за договором поставки і є гарантією, не відповідають дійсності. Окрім цього, посилається на те, що на оригіналі розписки відсутнє зазначення в ній про повернення оспорюваних сум, що підтверджує факт невиконання зобов`язання боржником. У судове засідання позивач не з`явився, однак його представник подав заяву в якій просив розглянути справу в їх відсутності. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату та час судового засідання, не з`явився, причин неявки не повідомив, що в силу п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Згідно з\~ст. 526 Цивільного кодексу України,\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1\~ст. 1046 Цивільного кодексу України,\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2\~ст. 1047 Цивільного кодексу України,\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1\~ст. 1049 Цивільний кодекс України,\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до\~статті 1050 ЦК України,\~якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Згідно з ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст.\~625\~ЦК\~України\~визначено,\~що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 3\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з дослідженим у судовому засіданні оригіналом розписки від 20.11.2019 року, [PERSON] , паспорт серії [NUMBER] від 17.03.2000 року, зареєстрований у [ADDRESS] , отримав від [PERSON] , паспорт № [NUMBER] , виданий 24.07.2018 року, орган видачі 4613, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , у позику готівкові кошти в розмірі 250\~000 гривень. Строк, на який надається позика, становить 19 грудня 2019 року з моменту її отримання. Наявність оригіналу розписки у позикодавця посвідчує факт отримання позичальником готівкових коштів у відповідності до даної розписки. На документі містяться підпис позначений як « [PERSON] » та проставлена дата «20 листопада 2019 року». Таким чином, судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач надав грошові кошти відповідачу, а відповідач зобов`язувався повернути їх у погоджений між сторонами строк. Як встановлено в ході судового розгляду, відповідач свої зобов`язання за договорам позики належним чином не виконав, в обумовлений сторонами строк отриману позики у розмірі 250\~000 гривень не повернув, у зв`язку з чим суд дійшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за договором позики у розмірі 250 000 гривень. Разом з цим, суд не бере до уваги заперечення відповідача з приводу того, що він не отримував визначені в розписці грошові кошти, оскільки у відзиві він підтвердив факт написання ним розписки, зі змісту якої вбачається, що він дійсно отримав зазначені грошові кошти. Окрім цього, як зазначив Верховний Суд України у своїй постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Не спростовують заявлених позивачем вимог і надані відповідачем акт звірки взаєморозрахунків за № 286 від 30.09.2021 року, договір поставки № 041218-007 від 04 грудня 2018 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТКОМ» в особі начальника управління дистрибуції в Західному регіоні Бутурліном Михайлом Тарасовичем та фізичною особою-підприємцем [PERSON] , з огляду на те, що даний договір та договір позики від 20 листопада 2019 року укладалися в різний час, між іншими сторонами, мають відмінні предмети, порядок розрахунків, строки та інші умови. Зокрема, згідно з умовами п. 7.2 вищевказаного договору поставки, оплата здійснюється шляхом безготівкового переказу на поточний рахунок постачальника, в той час як належним підтвердженням виконання зобов`язання щодо повернення суми позики, згідно з умовами ч. 1 ст. 545 ЦК України, є розписка кредитора про прийняття зобов`язання, або наявність у боржника боргового документа (у разі повного виконання зобов`язання). Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 12 листопада 2020 року в справі № 154/3443/18, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Таким чином, докази, які надані відповідачем на підтвердження часткового виконання ним зобов`язань перед позивачем, зважаючи на наявність іншого боргового зобов`язання відповідача перед товариством у якому працює позивач за договором поставки, не свідчать про повернення боргу саме за договором позики. Приймаючи до уваги висновок суду про задоволення позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню також судовий збір, сплачений останнім при подачі позовної заяви в розмірі 2500,00 грн. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, суд виходить з наступного. Позивач в позовній заяві про відшкодування судових витрат по оплаті за надання професійної правничої (правової) допомоги визначив попередній орієнтовний розрахунок таких витрат у розмірі 27 000 грн. Згідно з заявою від 16.11.2021 року представник позивача просив стягнути 27\~000 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надані: договір про надання професійної правничої (правової) допомоги № Б-95/15-12/20 від 15.12.2020 року, додаткова угода № 1 до Договору про надання правничої допомоги № Б-95/15-12/20 від 15.12.2020 року, квитанція № 1-2263К від 22.12.2020 року про оплату послуг адвоката за договором № Б-95/15-12/20 від 15.12.2020 року. Клопотань відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу від відповідача не надходило, однак у відзиві на позовну заяву відповідач просив відмовити у їх стягненні, з огляду на те, що позивач не намагався вирішити спір у досудовому порядку. Зазначені аргументи на переконання суду, не спростовують співмірність витрат на оплату правничої допомоги представника позивача. За таких обставин, суд констатує, що заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним зі складністю справи та обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом для їх виконання, а тому доходить висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає сума у розмірі 27 000 грн, яка є видом судових витрат, пов`язаних з розглядом справи та є доведеною і фактично підтвердженою. На підставі наведеного,

Outcome: approved