Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 26 січня 2016 року позичив відповідачу грошові кошти в розмірі 28 000,00 грн., про що останньою складено розписку, згідно якої гроші [PERSON] зобов'язалася повернути не пізніше 31 жовтня 2016 року. У зв'язку з невиконанням відповідачем свого зобов'язання, позивач неодноразово намагався зустрітися з [PERSON], однак остання від зустрічей ухиляється і до теперішнього грошові кошти [PERSON] не повернула. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу за розпискою в розмірі 28 000,00 грн., а також судові витрати в розмірі 561,00 грн. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених у позові, просив їх задовольнити та пояснив, що він є директором фірми, яка має приміщення. [PERSON] була субарендатором приміщення, де здійснювала діяльність. Відповідач, як фізична особа, попросила зайняти грошові кошти, на що він погодився та 26 січня 2016 року в приміщенні магазину, розташованого за адресою: [ADDRESS], передав відповідачу 28 000,00 грн., які останньою до теперішнього часу не повернуті. Позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі. [PERSON], яка належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності та письмових заперечень проти позову не надала. В судовому засіданні [PERSON], допитана в якості свідка, пояснила, що наприкінці січня 2016 року в її присутності [PERSON] зайняв грошові кошти [PERSON] в розмірі 28 000,00 грн., про що остання склала розписку. Під час передання коштів також був присутній [PERSON] В судовому засіданні [PERSON], допитаний в якості свідка, пояснив, що він був свідком під час передачі [PERSON] грошових коштів [PERSON] в розмірі 28000 гривень і написання останньою розписки. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, суд, за згодою позивача, вважає можливим ухвалити заочне рішення. Суд, вислухавши пояснення позивача, свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 січня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за яким остання отримала грошові кошти в розмірі 28 000,00 грн., про що склала відповідну розписку. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦПК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно договору позики, [PERSON] зобов'язалася повернути [PERSON] грошові кошти у строк до 31 жовтня 2016 року. В розписці зазначено, що при передачі грошей були присутні свідки [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 статті 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, статтею 599 ЦК України закріплено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У відповідності до положень ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. В судовому засіданні встановлено, що борговий документ - розписка знаходилась у позивача, що свідчить про те, що до теперішнього часу відповідачем грошове зобов'язання за договором позики від 26 січня 2016 року не виконано. Згідно правової позиції, викладеної Верховним судом України в постанові № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. За ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. В ході судового розгляду справи жодних доказів на підтвердження виконання грошового зобов'язання відповідачем суду не надано. З огляду на наведене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача на його користь боргу за розпискою в розмірі 28 000,00 грн. обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судових витрат в розмірі 561,20 грн. слід зазначити наступне. Частиною першою статті 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. [PERSON] при зверненні до суду з вказаним позовом сплачено судовий збір в розмірі 551,20 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією № 0.0.670371493.1 від 16 грудня 2016 року. Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати в розмірі 551,20 грн. Понесені [PERSON] витрати за послуги банка в розмірі 10,00 грн. задоволенню не підлягають, оскільки, за ч. 3 ст. 79 ЦПК України, не є видом судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial