Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-13 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] та [PERSON], в якому просить встановити факт його проживання однією сімєю з [PERSON] упродовж більше пяти років у період з 1983 року по 1997 рік та визнати за ним право власності на 1/5 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті 18.10.1997 року [PERSON] Свої позовні вимоги мотивує тим, що 18.10.1997 року померла дружина його прадіда [PERSON], якій на праві власності належала 1/5 частку квартири [ADDRESS]. Зазначив, що в даній квартирі він, його дружина і доньки проживали разом із [PERSON] однією сімєю, піклувався про неї, веди спільне господарство. У 1997 році квартира була приватизована на всіх членів сімї. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, проте ніхто із спадкоємців не оформив своїх спадкових прав на спадкове майно. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити. Відповідачі, які належним чином були повідомлені про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися, заяви про розгляд справи за їхньої відсутності не подали, про причини своєї неявки суд не повідомили. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Третя особа [PERSON] не заперечила проти задоволення позовних вимог [PERSON], зазначивши, що з 1983 року батько проживав однією сімєю з померлою, піклувалися про неї. Діти [PERSON] ніколи матір не навідували, приїхали лише на похорон, який організував [PERSON] Також відмітила, що батько відшкодував дітям померлої вартість належної [PERSON] 1/5 частки квартири. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, при цьому [PERSON] подала заяву, в якій проти позову не заперечила, просить проводити розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача і третьої особи, показання свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить по 1/5 частки квартири [ADDRESS], що стверджується свідоцтвом про право власності на квартиру №11206-3 від 28.02.1997 року (а.с.6). Згідно довідки, виданої ЛКП «Граніт» №932 від 22.06.2015 року [PERSON] була зареєстрована та проживала разом з [PERSON] та членами його сімї [ADDRESS] (а.с.4). Як вбачається зі свідоцтва про смерть серії І-СГ №387456 від 17.03.2015 року, [PERSON] померла 18.10.1997 року (а.с.3). Згідно з ч.2\~ ст.3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до п. 7\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»\~із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.1998року №15, суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. В судовому засіданні безспірно встановлено, що [PERSON] була дружиною прадіда позивача і проживала з останнім в одній квартирі по вул.Ярослава Мудрого, 5/5 у м.Львові з 1983 року. Вони жили однією сімєю, були повязані спільним побутом, вели спільне господарство. Після одруження в 1984 році, дружина позивача [PERSON] була прописана у вказаній квартирі, в подальшому двоє дітей позивача також були прописані у квартирі. У 1997 році квартира була приватизована на пятьох осіб. З показань свідка [PERSON] і письмових пояснень [PERSON] позивач з 1983 року проживав в одній квартирі зі своєю родичкою [PERSON] до дня смерті 18.10.1997 року, піклувався про неї, вони мали спільний побут, жили як члени однієї сімї. Виходячи з наведеного, суд вважає доведеним належними та допустимими доказами факт постійного проживання [PERSON] разом із [PERSON] однією сім'єю більше п'яти років до часу відкриття спадщини. Як передбачено ст.328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зі змісту ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст.ст.1216, 1222, 1223 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно ст. 1264 Цивільного кодексу України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Матеріалами справи підтверджуються доводи позивача, що інші спадкоємці, зокрема діти спадкодавця [PERSON] та [PERSON], на час розгляду справи не оформили своїх спадкових прав після смерті [PERSON] Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Виходячи із наведеного та враховуючи, щопозивач [PERSON] як член сімї померлої [PERSON] проживав разом з нею, піклувався про неї, зареєстрований та залишився проживати в [INFO], тобто фактично прийняв спадщину, та як спадкоємець четвертої черги за законом після її смерті, має право на спадкове майно, в тому числі на 1/5 частку квартири [ADDRESS], а тому суд приходить до переконання, що за [PERSON] слід визнати право власності на 1/5 частку квартири [ADDRESS].

Outcome: approved