Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), третя особа - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі по тексту - третя особа, Банк), відповідно до якого просив визнати за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS] ,загальною площею 45, 5 кв.м та житловою площею 31, 0 кв.м (далі по тексту - квартира, спірне майно). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем 20.05.2018 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, відповідно до умов якої позивач за ціною 390 000, 00 грн. придбав у відповідача зазначене нерухоме майно. Відповідач також передав позивачу ключі від квартири, якою позивач почав користуватись та вважав такою, що належить останньому на праві приватної власності. Водночас, в грудні 2018 року позивачу стало відомо, що придбана ним квартира все ще належить відповідачу. За таких обставин, оскільки відповідач не вчиняв будь-яких реєстраційних дій щодо перереєстрації спірної квартири знову на себе, позивачу не відомо, як відомості в Державному реєстрі прав на нерухоме майно повернулись в попередній стан і його було виключено з Реєстру як власника майна, останній був змушений звернутись до суду з позовом, відповідно до якого просив на підставі ст. 392 ЦК України визнати за ним право власності на спірне майно. Від відповідача відзив не надходив. Від третьої особи пояснення не надходили. 15.02.2019 ухвало суду позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. 18.03.2019 ухвалою суду по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. 10.10.2019 ухвалою суду до участі у справі залучено ПАТ «ОТП Банк» у якості третьої особи. 27.02.2019 ухвалою суду закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Причини неявки суду не відомі. Через канцелярію суду 24.07.2019 надав заяву, відповідно до якої позовні вимоги визнав в повному обсязі, справу просив розглядати за його відсутності. Представник третьої особи в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував в повному обсязі, просив відмовити в їх задоволенні. Вказав також, що предмет спору відсутній. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, пояснення третьої особи, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 20.05.2018 між відповідачем, [PERSON] , [INFO] та позивачем, [PERSON] , [INFO] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (колишня [ADDRESS] ), загальною площею 45, 5 кв.м, житловою площею 31, 0 кв.м, що складається з двох жилих кімнат, за ціною 390 000, 00 грн. Договір купівлі-продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О. 20.05.2018, зареєстровано в реєстрі за № 4158. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Крім того, згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ч. 1, 4 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Положеннями ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 124550792 від 20.05.2018, власником квартири значився [PERSON] . Водночас, згідно Інформаційної довідки № 149790842 від 17.12.2018, в Реєстрі міститься зареєстроване обтяження на спірну квартиру за наступним реквізитами: типи обтяження - «заборона на нерухоме майно» та «іпотека», № обтяження 7692299 та №7692297, зареєстровано - 05.08.2008 приватним нотаріусом Ковальчук С.В., підстава обтяження - Договір іпотеки № 3745 від 05.04.2008, об`єкт обтяження - квартира [ADDRESS] , власник (боржник за основним зобов`язанням) - [PERSON] , заявник - ПАТ «ОТП Банк». Позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначає, що йому в грудні 2018 року стало відомо про те, що придбана ним квартира відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить відповідачу, а позивача як власника майна, виключено з реєстру, а тому останній був змушений звернутись до суду з позовом, відповідно до якого просив на підставі ст. 392 ЦК України визнати за ним право власності на спірне майно. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Відповідно до положень ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При цьому, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Аналізуючи положення ст. 392 ЦК України можна дійти висновку, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності за таких умов: - якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою; - у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Водночас позивачем не доведено тієї обставини, що його право власності оспорюється чи не визнається відповідачем. Вказана обставина також підтверджується і заявою відповідача, в якій останній позовні вимоги визнав в повному обсязі. Також позивачем не надано доказів і того, що останній втратив документ, який засвідчує його право власності на спірну квартиру. Не є підставою для задоволення позовних вимог у спосіб, обраний позивачем, і та обставина, що відомості про останнього як власника спірного майна виключені з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому, позивачем також не було доведено, що такі відомості дійсно були змінені після укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна 20.05.2018. Щодо заяви відповідача про визнання позовних вимог суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, відповідач направив на адресу суду заяву про визнання позовних вимог. Відповідно до положень ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). Водночас, як вже було встановлено в судовому засіданні, спірна квартира, на момент відчуження (станом на 20.05.2018) перебувала в іпотеці ПАТ «ОТП Банк». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки (ч. 5, 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»). Відтак, враховуючи вказані обставини, а також те, що представник третьої особи ПАТ «ОТП Банк» в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, суд відмовляє у прийнятті заяви відповідача про визнання позовних вимог, оскільки таке визнання може в подальшому призвести до порушення прав третьої особи як іпотекодержателя та можливості останнього реалізувати свої права, передбачені Договором іпотеки в порядку, передбаченому Законом України «Про іпотеку». За таких обставин, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Виходячи з наведеного та

Outcome: dismissed