Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 1997 року перебував з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах, а з 25.12.2003 року - у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу за спільні кошти сторонами було придбано житловий будинок, що знаходиться по вулиці Центральній, 25 в с. Воля Ковельська Ковельського району Волинської області, для спільного проживання у ньому. Вказаний будинок на підставі договору купівлі-продажу № 151 від 05.07.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу [PERSON], було зареєстровано за відповідачем. Проживаючи у шлюбі позивач, займаючись підприємницькою діяльністю, часто їздив за кордон, оплачував та контролював будівельні роботи, проведення яких потребував придбаний будинок та не мав фізично можливості займатися оформленням документації, тоді як дружина мала більше вільного часу та постійно знаходилася вдома. Відтак, будучи зареєстрованим у вказаному будинку, сторони разом проживали однією сім'єю та спільними зусиллями його утримували. Однак, рішенням Ковельського міськрайонного суду від 12.10.2016 року, шлюб між сторонами було розірвано. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, житловий будинок за адресою: Волинська область, Ковельський район с. Воля Ковельська, вулиця Центральна, 25, зареєстровано за відповідачем. Позивач вважає, що даний житловий будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідач відмовляється добровільно поділити нажите за час шлюбу майно, а тому позивач змушений звертатись до суду з даним позовом. З врахуванням наведеного, позивач просив суд визнати, що житловий будинок, що розташований за адресою: вул. Центральна, 25 в с. Воля Ковельська Ковельського району Волинської області, набутий [PERSON] та [PERSON], як подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину вказаного будинку. Крім цього, просив стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Просили позов задовольнити повністю. Позивач додатково пояснив, що спірний будинок купувався за спільні сімейні кошти, а він, в подальшому, значну частину своїх доходів витрачав на ремонт та обслуговування цього будинку. Таким чином вважає, що цей будинок є їх з відповідачем спільною сумісною власністю, а тому підлягає поділу в рівних частках. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позов не визнали повністю. Заперечуючи проти позову, відповідач вказувала на те, що спірний будинок не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки фактично був подарований їй особисто її сестрою [PERSON] Проте, щоб оформлення права власності було дешевшим, уклали договір купівлі-продажу. При цьому, будь-які кошти за спірний будинок вона сестрі не передавала. В 2009 році вона продала будинок, який перейшов їй у спадщину, а виручені кошти вкладала в ремонт спірного будинку. В той же час визнала, що покращення спірного будинку, які відбулись за рахунок його ремонту, були здійснені за спільні сімейні кошти. Просила відмовити в позові за безпідставністю. Представник відповідача [PERSON] вказував на те, що позивач не вкладав власних коштів у придбання спірного будинку, а тому цей будинок є особистою приватною власністю відповідача. Просив відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, з'ясувавши обставини справи та дослідивши наявні серед матеріалів справи письмові докази, прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до повного задоволення. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого повторно 16.03.2011 року Відділом ДРАЦС по Ковельському району Ковельського міськрайонного управління юстиції, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 25.12.2003 року, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 11. Як вбачається з договору купівлі-продажу житлового будинку від 05.07.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу [PERSON], відповідач [PERSON] придбала житловий будинок № 25, що знаходиться по вул. Центральна в с. Воля Ковельська Ковельського району Волинської області. Згідно нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 05.07.2007 року, останній цією заявою дав згоду на купівлю за спільні кошти та укладення договору купівлі-продажу зазначеного вище будинку його дружиною [PERSON] При цьому заявив, що такий правочин відповідає інтересам їх сім'ї. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 28.07.2017 року, житловий будинок за адресою: Волинська область, Ковельський район с. Воля-Ковельська, вулиця Центральна, 25, на праві власності належить [PERSON]. Право власності зареєстровано 27.01.2011 року на підставі договору купівлі-продажу № 151 від 05.07.2007 року посвідченого приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу [PERSON] Зазначений вище договір купівлі-продажу на момент розгляду даної справи є чинним, ніким не скасований та не визнаний недійсним, в зв'язку з чим суд відхиляє доводи відповідача та її представника про те, що спірний будинок не придбавався за спільні кошти, а був фактично подарований [PERSON] сестрою відповідача. Сторони договору купівлі-продажу цього житлового будинку, добровільно, власноручно поставивши підписи в цьому договорі, підтвердили, поміж іншого, те, що його умови повністю відповідають їх (Продавця і Покупця) волевиявленню, та одержання Продавцем повного розрахунку за проданий житловий будинок і відсутність матеріальних претензій до Покупця (п. 2.2 Договору). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], кожен окремо, стверджували, що при оформленні договору купівлі-продажу житлового будинку грошові кошти Продавцю не передавались, а сам житловий будинок був фактично подарований відповідачу за спільною домовленістю. Сам договір купівлі-продажу укладався з метою здешевити документальне оформлення переходу права власності. Суд не приймає до уваги показання зазначених свідків та відхиляє їх, оскільки такі їх показання повністю спростовуються письмовими доказами - вказаним договором купівлі-продажу та письмовою заявою позивача від 05.07.2007 року. При цьому сам договір купівлі-продажу не є предметом даного спору, а тому суд вважає, що показання зазначених свідків не можуть бути допустимими доказами в даній справі. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно положень ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зважаючи на встановлені обставини справи та зазначені правові норми, суд констатує, що спірний житловий будинок був придбаний позивачем та відповідачем в період їх зареєстрованого шлюбу за їх спільні кошти, відповідачем було укладено договір купівлі-продажу цього будинку в інтересах сім'ї, а тому цей будинок є об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачами відсутні домовленості про розмір часток в праві спільної власності на спірний будинок, оскільки сама спільна сумісна власність не визнається відповідачем. Таким чином, зважаючи на викладені обставини та аналізуючи правові норми, що регулюють правовідносини, які склались в даному випадку між сторонами по справі, суд прийшов до переконливого висновку, що позивачу та відповідачу належать рівні частки в цьому майні, а тому частка позивача в спірному будинку становить ?, а тому за позивачем слід визнати право власності на цю частку. Решта доводів відповідача та його представника не спростовують зазначених вище висновків суду, а тому суд відхиляє їх. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені і документально підтверджені останнім судові витрати в сумі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

Outcome: approved