Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Лисичанського міського суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування заявлених вимог позивача посилається на те, що 05 лютого 2014 померла його дружина [PERSON] в м. Лисичанську Луганської області. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку № 46 по вул. Карбишева в м. Лисичанську Луганської області, який належав померлій на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 29 грудня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу [PERSON] реєстр № 7078 та земельної ділянки № 46 по вул. Карбишева у м. Лисичанську Луганській області, яка належала померлій на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 грудня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу [PERSON] реєстр №7092. 19 червня 2015 року він звернувся до приватного нотаріуса Лисичанського міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: м. Лисичанськ, вул. Карбишева, буд. 46, після дружини [PERSON], яка померла 05 лютого 2014 року. Приватним нотаріусом зареєстрована спадкова справа № 36-2014. 28 вересня 2015 року приватний нотаріус Лисичанського міського нотаріального округу [PERSON] видала йому свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими спорудами за адресою місто Лисичанськ, Луганська область, вул. Карбишева, буд. 46. Приватний нотаріус Лисичанського міського нотаріального округу [PERSON] постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 24.09.2014 року відмовила йому у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом на земельну ділянку на підставі того, що в Державній реєстраційній службі м. Лисичанська Луганської області відсутні відомості про реєстрацію вказаної земельної ділянки. Після оформлення договору купівлі-продажу земельної ділянки 29.12.1997 року [PERSON] не отримала державний акт на право власності земельної ділянки, як передбачено діючим на той час законодавством. Відповідач [PERSON] є сином померлої [PERSON], але спадщину не прийняв. На підставі викладеного та після уточнення позовних вимог просив суд, визнати за ним [PERSON], [INFO], право власності на спадщину, яка складається з земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: м. Лисичанськ, вулиця Карбишева, буд. 46 після дружини [PERSON], померлої 05 лютого 2014 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] надав пояснення аналогічні, викладеним в позовній заяві, позов підтримав, підтвердив факти, викладені в позовній заяві та просив суд позов задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позову. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що знає позивача, який тривалий час був співмешканцем померлої [PERSON] вісім років, знала померлу, від неї їй відомо, що будинок належить їй. Вислухавши сторони, свідка, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. З матеріалів справи встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку від 29.12.1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 7078 [PERSON] продала, а [PERSON] купила житловий будинок № 46, що знаходиться по вул. Карбишева, м. Лисичанськ. Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2639969 від 23.01.2004 року, будинок, який знаходиться за адресою: м. Лисичанськ, вул. Карбишева, буд. 46, зареєстрований за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29.12.1997 року номер запису № 6213 в книзі № 26. Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 29.12.1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 7092 [PERSON] продала, а [PERSON] купила земельну ділянку площею 0,0580 га, розміщену за адресою м. Лисичанськ, вул. Карбишева, 46. Згідно з свідоцтвом про шлюб серії 1-ЕД №093033 ВІД 28.04.2009 р., виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Лисичанського міського управління юстиції у Луганській області, [PERSON] та [PERSON] 28 квітня 2009 року зареєстрували шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 159. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON]. Згідно з свідоцтвом про смерть, серії І-ЕД № 398328, виданого 06 лютого 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Лисичанського міського управління юстиції у Луганській області, 05 лютого 2014 року померла [PERSON], про що зроблено актовий запис № 196. Згідно з витягом зі Спадкового реєстру від 19.06.2014р. № 37670036, наданого приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу Луганської області [PERSON] відкрито спадкову справу № 36-2014 після смерті спадкодавця [PERSON]. Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 28.09.2015р., наданим приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу Луганської області [PERSON], у спадковій справі № 36-2014 за реєстром № 1788 спадкоємцем [PERSON] є її чоловік [PERSON]. Спадщина складається з житлового будинку № 46 з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: м. Лисичанськ, вул. Карбишева, 46. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 44637354 від 28.09.2015 року, будинок, який знаходиться за адресою: м. Лисичанськ, вул. Карбишева, буд. 46, зареєстрований за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на спадщину від 28.09.2015р. виданим приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу [PERSON] Згідно з постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 213/02-14-36-2014 від 24.09.2015р., наданою приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу Луганської області [PERSON] відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою м. Лисичанськ, вул. Карбишева, 46, у звязку з відсутністю відомостей про реєстрацію спадкового майна в Державній реєстраційній службі м. Лисичанська Луганської області. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] не зареєструвала належним чином земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: м. Лисичанськ, вул. Карбишева, буд. 46, а отже відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку. Згідно з Листом ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Водночас, відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч. 1 ст. 128 ЗК України договір купівлі-продажу земельної ділянки підлягає нотаріальному посвідченню. Документ про оплату або про сплату першого платежу (у разі продажу земельної ділянки з розстроченням платежу) є підставою для видачі державного акта на право власності на земельну ділянку та її державної реєстрації. Відповідно до ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що правочин купівлі-продажу земельної ділянки не був вчинений [PERSON], оскільки не пройшов державної реєстрації, про що не заперечував і сам позивач, а отже, у померлої [PERSON] не виникло право власності на дану земельну ділянку, що в свою чергу унеможливлює спадкування даної земельної ділянки після померлої [PERSON] іі чоловіком [PERSON]іктором Васильвоичем, у звязку з чим позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed