Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON], [PERSON] про солідарне стягнення 30% річних за період з 11.05.2016р. до 28.02.2018р. в сумі 51771, 28 грн. та інфляційних втрат за період з січня 2015р. до грудня 2017р. в сумі 79447, 56 грн. Позов обґрунтовується тим, що 18.04.2014р. між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачам у власність кошти в сумі 50697 грн., що еквівалентно 4300 доларів США, а позичальники зобов'язалися повернути кошти на умовах та в строки, передбачені договором. В порушення закону та умов договору відповідачі свої зобов'язання по поверненню коштів не виконали, внаслідок чого утворилася заборгованість перед [PERSON] Згідно із рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 08.04.2016р. у справі № 565/53/15-ц скасовано рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 26.10.2015р. про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON], та стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача 135465, 34 грн. заборгованості за договором позики (з яких 11087,84 грн. 30 % річних за період з 26.05.2014р. до 06.01.2015р.). Крім того, відповідно до рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 26.10.2017р. у справі №565/699/16-ц, залишеного без змін постановою Апеляційного суду Рівненської області від 15.02.2018р., стягнуто з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] 30% річних (за період з 07.01.2015р. до 10.05.2016р.) в сумі 38503, 98 грн. Тому, у зв'язку з невиконанням відповідачами зобов'язання, позивачем заявлено позов про стягнення 30% річних за період з 11.05.2016р. до 28.02.2018р. та інфляційних втрат за період з січня 2015р. до грудня 2017р. Ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 11.07.2018р. зупинено провадження у справі до вирішення питання про відвід судді Кузнецовського міського суду Рівненської області Ковтуновича М.І. та передано справу для вирішення питання про відвід іншим суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу. Ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 13.07.2018р. відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] та [PERSON] про відвід судді Ковтуновича М.І. Ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 19.07.2018р. поновлено провадження у справі. У судове засідання позивач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, не з'явився. У справі є клопотання [PERSON] про розгляд справи у його відсутності та про повне підтримання позовних вимог. Відповідачі [PERSON], [PERSON], будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Представник відповідачів [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала повністю. В поясненнях представник відповідачів покликалася на те, що відповідачі не визнають обставину отримання позики від відповідача. Під видом такого договору вони купували автомобіль, довіреність на який була посвідчена того ж дня. Це повинен був би бути договір купівлі-продажу, а не позики. Тому, вважає договір позики фіктивним. Автомобіль відповідачі повернули. Просила відмовити в позові. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши та оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] частково. Судом із копії договору позики від 18.04.2014р. встановлено, що [PERSON] передав [PERSON], [PERSON] у власність грошову суму в розмірі 50697 грн., що еквівалентно 4300 доларів США на день укладення договору, а позичальники зобов'язалися повернути вказану суму позики рівними частинами щомісяця у розмірі по 7242, 43 грн., що еквівалентно 614, 29 доларів США, у період з 25.05.2014р. до 25.10.2014р., та у розмірі 7242, 42 грн., що еквівалентно 614, 26 доларів США до 25.11.2014р. (п.п.1.1., 2.1.1. договору). Копією розписки від 18.04.2014р. підтверджено отримання [PERSON] та [PERSON] грошових коштів від [PERSON] в сумі 50697 грн., що еквівалентно 4300 доларів США. Згідно із рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 08 квітня 2016 року з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто заборгованість за договором позики від 18.04.2014р. в сумі 135465, 34 грн., у тому числі: основного боргу в сумі 95675 грн., відсотків у сумі 11087, 84грн., штрафу в сумі 28702, 50 грн. Отже, відповідно до вищезазначеного рішення суду апеляційної інстанції встановлено обставину наявності 95675 грн. основної заборгованості - із суми позики. Така обставина на підставі норми ст.82 ч.4 ЦПК України не доказується при розгляді даної справи і вважається судом встановленою. З цих мотивів суд відхиляє доводи представника відповідачів про фіктивність договору позики. Стороною відповідача не подано доказів, що свідчили б про повне чи часткове погашення суми позики. Згідно із ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. З урахуванням вищенаведених положень договору позики про строки здійснення відповідачами платежів на повернення суми позики слід констатувати, що має місце прострочення виконання відповідачами такого зобов'язання. Відповідно до норми ст.625 ч.2 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктом 2.1.4 договору позики передбачено, що у випадку несвоєчасного повернення суми позики позичальники зобов'язані додатково сплачувати позикодавцю 30% річних від суми неповернутої позики. Тобто, сторонами у договорі встановлений інший розмір процентів, ніж у нормі ст.625 ч.2 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов'язання, - 30% річних від суми неповернутої позики. Судом перевірено наведений позивачем розрахунок 30% річних за період 11.05.2016р. - 28.02.2018р. по договору позики і суд приймає вказаний розрахунок оскільки він здійснений правильно та враховує період, за який не було раніше присуджено такого ж виду платежу у справах між тими ж сторонами, а тому суд вбачає підстави для стягнення із [PERSON] та [PERSON] в користь [PERSON] 30% річних за договором позики від 18.04.2014р. за період з 11.05.2016р. до 28.02.2018р. в загальній сумі 51771, 28 грн. Вирішуючи питання щодо позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат суд виходив з такого. Вищенаведеною нормою ст.625 ч.2 ЦК України дійсно передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня. Норми ст.625 ч.2 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. Пунктами 2.1.2., 2.1.3. договору позики від 18.04.2014р. передбачена домовленість сторін, що курс гривні по відношенню до долара США, який застосовується для розрахунку суми позики, що підлягає поверненню позичальниками позикодавцю за цим договором становить 11, 79 грн. за 1 долар США. У випадку, якщо станом на день повернення суми позики (чи її частини), має місце відхилення офіційного курсу долара США, встановленого НБУ до національної валюти України, в сторону збільшення від курсу, встановленого сторонами, сума позики в національній валюті, вказана у п.1.1 договору, повертається позичальниками позикодавцю з урахуванням розміру збільшення зазначеного курсу. Отже, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовувані положення ст.625 ч.2 ЦК України в частині стягнення інфляційних втрат, оскільки договором передбачено ризики знецінення грошової одиниці України, порядок та умови погашення заборгованості у таких випадках, шляхом визначення в грошовому зобов'язанні грошового еквіваленту в іноземній валюті. Відтак, позовна вимога щодо відшкодування інфляційних втрат за прострочення виконання зобов'язання є безпідставною, а тому в цій частині позову слід відмовити. На підставі ст.141 ч.1 ЦПК України стягненню із відповідачів, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, підлягають документально підтверджені судові витрати позивача в справі в сумі по 258, 86 грн. з кожного (у рівних частках), оскільки позовні вимоги задоволені судом на 39, 44 %.

Outcome: partial