Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до ПАТ «Українська залізниця», в якому, уточнивши позовні вимоги, просить стягнути невиплачену заробітну плату за період з 01.12.2010 року по 09.12.2010 року в розмірі 348,58 грн., виплату сум обовязкових податків до державних фондів та військового збору провести за рахунок Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», та зобовязати відповідача нарахувати і виплатити заробітну плату за відпрацьований в листопаді 2010 року надурочний час, що не була виплачена йому при звільненні. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що наказом № 2147/ос від 30.11.2010 року його було звільнено з роботи з посади начальника пасажирського поїзда ДТГО «Львівська залізниця», на даний час Підрозділ пасажирського вагонного депо - Львів Регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Однак відповідачем в порушення вимог ст.116 КЗпП України з ним не було вчасно проведено остаточного розрахунку із виплатою належної заробітної плати за період з 01.12.2010 року по 09.12.2010 року. На підставі припису ГУ Держпраці у Львівській області про виявлені порушення щодо незабезпечення проведення з ним остаточного розрахунку в день звільнення відповідачем було виплачено йому кошти в розмірі 768,77 грн., які він отримав поштовим переказом 23.05.2016 року. Проте, згідно довідки відповідача № 3146 від 08.12.2010 року середньоденна заробітна плата складає 124,15 грн., тобто відповідачем недоплачено йому заробітну плату за період з 01.12.2010 року по 09.12.2010 року в розмірі 348,58 грн. ((124,15 х 9) 768,77). Крім цього, при виплаті 768,77 грн. з нього незаконно було утримано податок з доходів фізичних осіб і військовий збір. Вважає, оскільки невиплата вчасно усієї заробітної плати була з вини роботодавця, тому й зазначені стягнення повинні утримуватись за рахунок відповідача. Також позивач посилається на те, що за листопад 2010 року ним понаднормово відпрацьовано 53 год. 33 хв., що підтверджується маршрутним листом за грудень 2010 року, однак в порушення ст.106 КЗпП України йому відповідачем не оплачено цей час у подвійному розмірі. В судовому засіданні позивач позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити. Представники відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечив, посилаючись на безпідставність такого, надав суду письмові та усні пояснення, що рішеннями судів, в тому числі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.09.2016 встановлено, що у відповідача не існує заборгованості перед позивачем по виплаті заробітної плати. Вимога позивача про стягнення невиплаченої заробітної плати за період з 01.12.2010 по 09.12.2016 у розмірі 348,58 грн. є тотожною вимогам про стягнення середнього заробітку відповідно до ст.117 КЗпП України. Для розрахунку середньоденного заробітку будь-якого працівника, зокрема, [PERSON], застосовується Постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, де середньоденний заробіток обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. В даному випадку розрахунковим періодом вважається вересень-жовтень 2010. Отже, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 95,50 грн. Щодо довідки про середню заробітну плату (дохід) №3146 від 08.12.2010 року, на яку посилається позивач, то така видавалась для предявлення в органи соціального страхування на випадок безробіття і розрахунок до цієї довідки обчислювався, згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 № 1266, за останні 6 календарних місяців, що передують події, з якою повязана виплата, тому середня заробітна плата становила за цим розрахунком 124,15 грн. Просить в позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін і дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та неоспорюється сторонами, що наказом № 2147/ос від 30.11.2010 року [PERSON] з 30.11.2010 року було звільнено з роботи з посади начальника пасажирського поїзда ДТГО «Львівська залізниця» на підставі п.3 ст.40 КЗпП України. Також встановлено, що остаточний розрахунок з [PERSON], як звільненим працівником, в порушення ст.116 КЗпП України проведено не в день звільнення 30.11.2010 року, а 09.12.2010 року. Проте, на виконання вимог ст.117 КЗпП України відповідачем 18.05.2016 року виплачені [PERSON] кошти в сумі 768,77 грн., згідно платіжного доручення №712 від 18.05.2016 року, які останній отримав 23.05.2016 року, як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.12.2010 року по 09.12.2010 року, з якого утримано податок з доходів фізичних осіб та військовий збір. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] як на підставу своїх позовних вимог покликається на неправильність розрахунку відповідача при нарахуванні йому за період з 01.12.2010 року по 09.12.2010 року і недоплату 348,58 грн. З огляду вимогу [PERSON] про стягнення цієї суми, суд вважає, що фактично дана вимога за своєю суттю, предметом та підставами є вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, а тому не може вважатись позовною вимогою про стягнення заробітної плати. Так, відповідно до\~ст.117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Для розрахунку середньоденного заробітку застосовується Постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати. З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього і четвертого пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника та за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи; якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до пункту 5 Порядку основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. В даному випадку розрахунковим періодом для обчислення середньоденної заробітної плати слід вважати вересень-жовтень 2010 року. Суд критично оцінює доводи позивача, що середньоденний заробіток для стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 01.12.2010 року по 09.12.2010 року становить 124,15 грн., як це зазначено в довідці про його середню заробітну плату (дохід) №3146 від 08.12.2010 року, оскільки дана довідка, як вбачається з її змісту, видавалась для предявлення в органи соціального страхування на випадок безробіття і розрахунок середньоденної заробітної плати до цієї довідки обчислювався, згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 № 1266, за останні 6 календарних місяців, що передують події, з якою повязана виплата. Натомість середньоденна заробітна плата, яка покладена в основу розрахунку відповідача, в сумі 95,50 грн. є коректною, її обрахунок проведено відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 і позивачем цього не спростовано. Таким чином, згідно вимог ст.117 КЗпП України, позивачу правильно нараховано суму середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 01.12.2010 року по 09.12.2010 року в розмірі 955 грн. (95,50 х 10), з яких утримано податок з доходів фізичних осіб 171,90 грн., та військовий збір 14,33 грн., відтак до виплати 768,77 грн., які сплачено позивачу. Твердження [PERSON], що з середнього заробітку не підлягають утриманню обовязкові платежі - податок на доходи фізичних осіб та військовий збір, і вимога позивача про виплату сум обовязкових податків до державних фондів та військового збору за рахунок Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» не ґрунтуються на законі. Згідно з п.п.14.1.180 ст.14 Податкового кодексу України юридична особа є податковим агентом щодо податку на доходи фізичних осіб, зобов'язана нараховувати, утримувати та сплачувати такий податок до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі. Відповідно до п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст.168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобовязаний утримувати податок з доходів фізичних осіб із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. Також обєктом оподаткування військовим збором є виплачений позивачу дохід, що передбачено п.п.1.2. п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ цього Кодексу. Що стосується позовної вимоги про зобовязання нарахувати і виплатити [PERSON] заробітну плату за відпрацьований в листопаді 2010 року надурочний час, що не була виплачена йому при звільненні, то вирішуючи таку, суд виходить із наступного. Статтею 106 КЗпП України врегульовано оплату роботи в надурочний час . Так, за погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки. За відрядною системою оплати праці за роботу в надурочний час виплачується доплата у розмірі 100 відсотків тарифної ставки працівника відповідної кваліфікації, оплата праці якого здійснюється за погодинною системою, - за всі відпрацьовані надурочні години. У разі підсумованого обліку робочого часу оплачуються як надурочні всі години, відпрацьовані понад встановлений робочий час в обліковому періоді, у порядку, передбаченому частинами першою і другою цієї статті. Компенсація надурочних робіт шляхом надання відгулу не допускається. Згідно ст.61 КЗпП України на безперервно діючих підприємствах, де за умовами виробництва не може бути додержана встановлена для певної категорії працівників щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, допускається за погодженням з профспілками (первинна профспілкова організація підрозділу) запровадження підсумованого обліку робочого часу, при цьому тривалість робочого часу за обліковий період повинна не перевищувати нормального числа робочих годин (в даному випадку ст.50 КЗпП України - 40 годин на тиждень, шестиденний робочий тиждень). Згідно пункту 1.3. наказу Укрзалізниці від 10.03.1994 №40 Ц «Особливості регулювання робочого часу і часу відпочинку окремих категорій працівників залізничного транспорту, безпосередньо повязаних із забезпеченням безпеки руху поїздів і обслуговування пасажирів» на підприємствах залізниці для працівників зайнятих на цілодобових безперервних роботах може запроваджуватись підсумований облік робочого часу з періодом обліку місяць, квартал, тура. Квартальний облік робочого часу допускається тільки при наявності затвердженого графіка роботи і відпочинку на весь обліковий період квартал. При підсумованому обліку робочого часу норма робочого часу за обліковий період визначається за календарем з розрахунку шестиденного робочого тижня, семигодинного робочого дня (чи відповідного скороченого робочого дня) з урахуванням скороченого робочого часу напередодні вихідних днів до 5 годин і напередодні святкових і неробочих днів на 1 годину. При підрахунку нормального числа робочих годин облікового періоду виключаються дні, які за графіком або розпорядком роботи припадають на час, упродовж якого працівник відповідно до законодавства був звільнений від виконання трудових обовязків у звязку з відпусткою, виконанням державних або громадських обовязків, тимчасовою непрацездатністю тощо (п. 12 Методичних рекомендацій щодо застосування підсумованого обліку робочого часу, затверджених наказом Мінпраці від 19.04.2006 р. № 138). Відповідно до зазначеного, нормальна тривалість робочого часу визначається шляхом віднімання від норми тривалості робочого часу, розрахованої за графіком шестиденного робочого тижня, в обліковому періоді часу, упродовж якого працівник перебував у відпустці, на лікарняному і т. д. У разі якщо останній день відпустки або лікарняного припав на робочу зміну за графіком роботи працівника, то він повинен приступити до роботи у наступну зміну, яка припадає за графіком роботи або за скоригованим графіком роботи у звязку з його хворобою (відпусткою). При підсумованому обліку робочого часу час, відпрацьований понад норму тривалості робочого часу за обліковий період, вважається надурочним і оплачується згідно із ст106 КЗпП України. Оплата за всі години надурочної роботи провадиться в кінці облікового періоду. Загальна кількість надурочних годин за обліковий період визначається як різниця між фактично відпрацьованим часом і нормою годин за цей період. Відповідно до зазначеного для визначення надурочних годин за обліковий період потрібно від фактично відпрацьованого працівником часу відняти нормальну тривалість робочого часу, яку повинен відпрацювати працівник. Згідно п. 10 Методичних рекомендацій щодо застосування підсумованого обліку робочого часу, затверджених наказом Мінпраці від 19.04.2006 р. № 138 робота понад норму робочого часу, передбаченого графіком в окремі дні, тижні, місяці облікового періоду, при збереженні норми робочого часу за обліковий період, не є надурочною роботою. Переробіток норми робочого часу, що виникає на протязі облікового періоду при підсумованому обліку, може компенсуватися додатковими днями відпочинку або зменшенням тривалості роботи в інші дні облікового періоду. В даному випадку по ЛВЧД-1: обліковий період для робітників з розїзним характером роботи встановлено підсумований облік робочого часу з періодом обліку квартал (підстава п. 5.4 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Пасажирського вагонного депо Львів, копія додається). Графік роботи на 4 квартал 2010 рік, де норма робочого часу в обліковому періоді для працівників, які працюють в умовах шестиденного робочого тижня має бути - 526 год.: в т.ч. жовтень 172 год.; листопад 174 год.; грудень 180 год. Фактично відпрацьовано у жовтні - 44 год. - робочий час; 61,0 год. відпустка без збереження за заявою працівника; 66 год. додаткова відпустка; листопад місяць - фактично відпрацьовано 205 год., відпрацьовано в обліковому періоді 249 год. Тоді нормальна тривалість робочого часу за обліковий період роботи має складати: 172+174+180-66-61 = 399 год., при подальшій роботі. З 30.11.2010 року [PERSON] звільнений за п.3 ст.40 КЗпП України (день звільнення робочий день). Крім цього, вимоги [PERSON] про стягнення заробітної плати вже були предметом судових розглядів, зокрема, рішенням Галицького районного суду м.Львова від 03.11.2015 року, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29.01.2016 року, а також ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.09.2016 року, яким встановлено, що у відповідача не існує заборгованості перед позивачем по виплаті заробітної плати. Отже, нарахування та виплата заробітної плати позивачу здійснено у розмірі, що відповідає чинному законодавству, а тому вимоги про здійснення нарахувань та виплати заробітної плати за відпрацьовані години (надурочний час) є безпідставними. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Таким чином, враховуючи все вищенаведене, суд вважає, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, а тому в задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити. Слід зауважити, що під час розгляду справи позивач і представник відповідача наводили доводи і обгрунтування відповідно щодо непропуску і пропуску строку звернення [PERSON] до суду з даним позовом. Згідно розяснень, даних в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. В даній справі суд дійшов висновку про відмову в позові з підстав недоведеності позовних вимог. За такого рішення, з урахуванням того, що позивача при подачі позову було звільнено від сплати судового збору, судовий збір у справі суд відносить на рахунок держави відповідно до ст.88 ЦПК України. Зі змісту ст.88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої ухвалене рішення, тобто у даному випадку заявлені позивачем витрати на правову допомогу йому не відшкодовуються.

Outcome: dismissed