Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], в якому просить розірвати шлюб між ним та [PERSON], зареєстрований 08 травня 2002 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис № 459; неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], залишити на проживання з матірю [PERSON]. В судовому засіданні Позивач позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити, посилаючись на те, що подальше перебування у шлюбі з відповідачкою неможливе, через те, що протягом останнього часу між ними склалися неприязні стосунки, різні погляди на життя. Відповідач в судове засідання не зявилася, однак подала заяву про визнання позову, в якій позов підтримала в повному обсязі і не заперечувала проти розірвання шлюбу. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, Судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про одруження серії 1-НМ № 076593 від 08 травня 2002 року сторони зареєстрували шлюб 08 травня 2002 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Івано-Франківського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис за № 459. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO] (Свідоцтво про народження серія 1-НМ № 157022 від 03 вересня 2002 року). Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч.1. ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями п.3 ч.2 ст.18, ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом предявлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. В ході розгляду справи Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, почуття любові один до одного між сторонами втрачено, фактичні шлюбні відносини між ними припинені, примирення між подружжям та збереження сімї неможливе та це буде суперечити інтересам та волі обох сторін. При зазначених обставинах Суд дійшов висновку, що сімя розпалася остаточно і шлюб існує формально. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей». В судовому засіданні Позивач проти надання часу для примирення заперечив, посилаючись на його недоцільність та неможливість їх примирення через фактичне небажання продовжувати сімейні відносини. Таким чином, оскільки в судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім'ї є неможливим, миритися вони не бажають, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а збереження шлюбу є недоцільним. Крім того, приймаючи до уваги, що шлюб це добровільний союз чоловіка та жінки, а сторони зберегти сімю не бажають, Суд, з урахуванням того, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті й майнові права, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст.110 СК України, вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити. Відповідно до статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. В письмовій заяві про визнання позову Відповідач висловила бажання у разі розірвання шлюбу прізвище «Ікалюк» не змінювати на дошлюбне. Також в позовній заяві Позивач просив їх неповнолітню дитину залишити на проживання з матірю. Відповідач в письмовій заяві проти цього не заперечила, а тому Суд вважає за доцільне залишити неповнолітню дитину сторін [PERSON], [INFO], залишити на проживання з матірю [PERSON]. З огляду на викладене та з урахуванням положень частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України, Суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. Відповідно до статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. На підставі вищенаведеного, відповідно до ч.3 ст. 105, ст.ст. 110, 112, 113 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved