Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із вказаним вище позовом, в якому просить: визнати недійсним договір дарування 12/25 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 04 липня 2008р., посвідчений Приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Молокуса Б.А., зареєстрований в реєстрі за № 884; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 09 липня 2008р., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] площею 0.0607 га, кадастровий номер [NUMBER] укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідчений Приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Манзілевської Т.С. зареєстрований в реєстрі за № 2329; витребувати у [PERSON] нерухоме майно, а саме земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] площею 0.0607 га, кадастровий номер [NUMBER] та 12/25 житлового будинку, що знаходиться и адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідачів в його користь усі судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він являється сином [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про усиновлення виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Дрогобицького райвиконкому Львівської області серія [NUMBER] від 19.10.1979 р., актовий запис № 5. 20 лютого 2011 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим відділом РАЦС м.Дрогобича від 01.03.2011р., актовий запис № 128 Після смерті батька відкрилася спадщина, а саме : 12/25 житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельна дідянка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Однак отримав Постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки у нього були відсутні правовстановлюючі документи та спадкове майно. В 2011 році він звернувся до суду із позовом про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, 16.12.2011р. його позов було задоволено та відповідно визнано за ним право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. В 2016 році [PERSON] на вказане рішення подав апеляцію. З даної апеляційної скарги йому стало відомо про те, шо батько в 2008р. подарував житловий будинок та земельну ділянку [PERSON]. В додатках були наявні договори дарування, в подальшому [PERSON] успадкував спірний будинок після смерті свого батька та на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду за ним було визнано право власності в порядку спадкування на спірну земельну ділянку. Вважає, що його батько не укладав вищезазначених договорів, тим більше, що вони жили у дружніх відносинах, жодної інформації про бажання укладення таких договорів йому не повідомляв. Окрім того викликає подив, що договори укладені 4 липня та 9 липня, тим більше різними нотаріусами. На його глибоке переконання таких договорів його батько не укладав, а останні є підробленими. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві просить їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, його представник [PERSON] заперечила щодо задоволення позову покликаючись на його надуманість та безпідставність, оскільки оскаржувані договори вчинені відповідно до вимог ЦК України, а тому не має правових підстав для визнання їх недійсними. Відповідач [PERSON] та третя особа: Приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Молокус Богдан Володимирович в судове засідання не з»явилися в черговий раз, не повідомивши причин неявки. Вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 2 зазначеної статті закріплено обов'язок суду та учасників судового процесу керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Отже, завданнями судочинства мають керуватися не лише суд, а й сторони. Поряд з цим, ч. 1 ст. 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Враховуючи вище викладене, суд ухвалив завершити розгляд справи у відсутності відповідача [PERSON] та третьої особи: Приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Молокус Богдан Володимирович за наявними у матеріалах справи доказами. Третя особа: Приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Манзілевська Тетяна Станіславівна, в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову, вказуючи на законність посвідченого нею договору та відсутності правових підстав у позивача, які б викликали сумнів щодо правомірності такого договору, а твердження позивача це тільки голослівні припущення, які не мають правового обґрунтування. Посвідчений нею 09.07.2008 року договір дарування земельної ділянки, відповідав волевиявленню дарувальника [PERSON]. Свідки [PERSON] та [PERSON], пояснили, що являються сусідами покійного [PERSON]. Їм відомо, що [PERSON] був прийомним сином [PERSON], який після одруження переїхав проживати «десь під Київ», і в батька не появлявся. Ще за час проживання разом у [PERSON] та [PERSON] були не найкращі відносини. Перед смертю [PERSON] тяжко хворів, за ним здійснював постійний догляд племінник [PERSON], а коли [PERSON] був прикутий до ліжка, то [PERSON] взагалі перейшов жити до нього. Щодо договорів дарування їм нічого не відомо. З'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини: Матеріалами справи встановлено та сторонами не оспорюється, що позивач являється сином [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про усиновлення виданим Відділом ЗАГС Дрогобицького райвиконкому Львівської області серія [NUMBER] від 19.10.1979 р., актовий запис № 5. (а.с. 13) [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про смерть. (а.с. 14) Із досліджених матеріалів справи вбачається, що 04 липня 2008 року [PERSON], уклав договір дарування частини житлового будинку, яким: подарував [PERSON] 12/25 частин житлового будинку [ADDRESS]. Даний договір був посвідчений 04.07.2008 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Молокусом Б.В. та зареєстрований в реєстрі за № 884. (а.с. 10) 09 липня 2008 року [PERSON], уклав договір дарування земельної ділянки, яким: подарував [PERSON] земельну ділянку, що знаходиться [ADDRESS], загальною площею 0,0607 га, кадастровий номер: [NUMBER]. Даний договір був посвідчений 09.07.2008 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Манзілевською Т.С. та зареєстрований в реєстрі за № 2329. (а.с. 9) Також сторонами не оспорюється той факт, що вищевказану частину будинку та земельну ділянку після смерті [PERSON], успадкував його син [PERSON] (відповідач по справі) Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, «здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. За принциповими положеннями ст. 12 ЦПК України, які встановлюють змагальність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Нормами ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вимогами статей 78, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частин першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема такими вимогами є: зміст правочину не може суперечити ЦК України іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Цей перелік є виключним та розширеному трактуванню не підлягає. Статтею 204 ЦК України, визначено, що правочин є правомірним якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Разом з тим, позивачем не надано будь - якого обґрунтування та доказів щодо порушення вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, при укладенні оскаржуваних договорів від 04.07.2008р. «Договір дарування частини житлового будинку» та від 09.07.2008р. «Договір дарування частини земельної ділянки». Суд критично ставиться до доводів позивача щодо обґрунтування позовних вимог та не дає їм віри, оскільки, такі доводи ґрунтуються лише на голослівних припущеннях та спрямованих на введення суду в оману, та навпаки спростовуються матеріалами справи, показами свідків, поясненнями нотаріуса. В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази з боку позивача, що підтверджували би його позовні вимоги та судом не здобуто таких доказів в судовому процесі, тобто встановлених джерел інформації, що має значення для справи, а його доводи лише грунтуються на припущеннях, у зв»язку з чим не заслуговують на увагу. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. З ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів - із поданих позивачем доказів, не вбачається яке саме його право порушено. Таким чином, суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню, оскільки як судом встановлено оскаржувані договори дарування відповідають вимогам ЦК України, та під час їх укладання відповідали волі дарувальника. Так як судом не встановлено підстав для визнання договорів дарування недійсними, то відповідно і не підлягає задоволенню вимога про витребування у [PERSON] нерухомого майна, а сааме: земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] площею 0.0607 га, кадастровий номер [NUMBER] та 12/25 житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS].

Outcome: dismissed