Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-27 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до[PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу - Валянська Т.П. про визнання договору дарування недійсним. Свій позов обґрунтовує тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.04.1997 року йому належить квартира [ADDRESS]. Однак, відповідач протиправними незаконними діями ввела його в оману, в результаті чого був укладений договір дарування № 2840 від 10.10.2011 року, на підставі якого [PERSON] набула право власності квартиру [ADDRESS]. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач посилається на те, що даний договір дарування уклав перебуваючи у важкому фізичному та психологічному стані здоров'я, щоб приглушити біль, щодня вживав алкогольні напої, що в кінцевому результаті призвело до залежності. Тому підписуючи у нотаріуса договір дарування він був впевнений, що підписує заповіт. Крім того, зазначає, що після укладення оспорюваного правочину, він кілька років був впевнений що підписав заповіт, адже не вчиняв жодних дій, які б вказували на відчуження свого майна. Він надалі безперервно залишався проживати разом із свою дружиною у спірній квартирі, де завжди був прописаний та несе витрати по утриманню квартири. За таких обставин, вважає, що фактично виконання договору дарування не відбулося, оскільки він не вчинив жодної дії, яка б вказувала на його бажання відчужити майно шляхом дарування. Просить суд визнати недійсним вищевказаний договір дарування. В судовому засіданні позивач та його представник позовну заяву підтримали з підстав, в ній зазначених. Просили суд позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала. Просила суд відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених в письмових запереченнях. Крім того, просила суд застосувати до позовних вимог [PERSON] строк позовної давності. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу ВалянськаТ.П. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала за безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, третьої особи, свідків, дослідивши письмові докази по справі, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 ЦК України). Як вбачається з витягу про державну реєстрацію прав на нерухоме житло № 31531994 від 04.10.2011 року [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме житло від 24.04.1997 року належить квартира [ADDRESS] (а.с. 14-17). Відповідно до договору дарування № 2840 від 10.10.2011 року, [PERSON] подарував квартиру [ADDRESS] своїй дочці [PERSON] (а.с. 87, 88). Згідно ст. 717 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Статтею 718 ЦК України визначено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 719 ЦК). За загальним правилом частини першої статті 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. За змістом правового висновку, зробленого Верховного Суду України 16 березня 2016 року в справі №6-93цс16, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Не є підставою для визнання правочину недійсним помилка: щодо мотивів правочину, крім випадків, установлених законом; щодо якості речі (неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину); щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину; яка виникла внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України), що передбачено і ст. 12 ЦПК України. Однак, позивачем не надано суду належних і допустимих доказів наявності обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. На думку суду, воля дарувальника, який є батьком обдарованої, не могла викликати жодних сумнівів у його бажанні укласти з рідною дочкою саме договір дарування. Суд вважає встановленим те, що укладаючи оспорюваний договір дарування квартири, сторони договору мали повну уяву про предмет договору та досягли згоди щодо всіх істотних умов, а твердження позивача, про те, що він помилявся щодо правової природи правочину, оскільки мав намір скласти заповіт не підтверджені належними доказами. Крім того, посилаючись на наявність помилки (неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість посвідчення заповіту) позивач вказує на наявність у нього спірного житла, як єдиного, і укладенням даного правочину він позабавляв себе права власності не це житло. Однак, суд враховує той факт, що [PERSON], подарувавши житловий будинок доньці, позбавив себе права власності на спірну квартиру в інтересах і на користь рідної доньки, а не в інтересах і не на користь чужої для нього людини. Разом з тим, на думку суду, та обставина, що після укладення договору дарування позивач залишився проживати та є зареєстрованим у спірній квартирі, не є підставою для визнання цього договору недійсним, оскільки позивач користується жилим приміщенням спірної квартири вже не як власник квартири, а як член сім'ї нового власника квартири. Також посилаючись на свій пенсійний вік, інвалідність третьої групи та на те, що через важкий фізичний та психологічний стан здоров'я, вживав алкогольні напої, що призвело до залежності, позивач не надав суду доказів на підтвердження того, в якій мірі дані захворювання могли вплинути на його волевиявлення на укладення ним договору дарування, що призвело до того, що він помилявся, укладаючи даний договір, як і доказів, що за станом здоров'я не міг розуміти зміст оспорюваного ним договору дарування. При цьому, доводи позивача, що він не мав наміру укладати договір дарування, помилився щодо природи підписаного ним договору в силу його стану здоров'я та діагнозу, похилого віку, а мав намір скласти заповіт, спростовуються наявним заповітом, який вже був складений від його імені 08.06.1999 року на користь дочки [PERSON] та який ним не скасований. Таким чином, правових підстав для висновку про невідповідність оспорюваного договору дарування вимогам закону, про відсутність вільного волевиявлення позивача щодо його укладення та вчинення даного правочину під впливом помилки, немає, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. Окрім того, представником відповідача було заявлено клопотання, про застосування судом строків позовної давності. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що про наявність оспорюваного договору він дізнався у січні 2018 року, коли до його дружини зателефонувала голова ОСББ та повідомила, що має намір поспілкуватись із власником квартири [PERSON], після чого його дружина звернулась в ЦНАП м. Луцька, де їй повідомили, що власником квартири є [PERSON], а тому строк позовної давності не пропущено. Як слідує з роз'яснень постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» (п. 11), встановивши, що строк для звернення до суду пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі, і зроблено до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Зважаючи на не доведення стороною позивача вимог позову, суд приходить до висновку про відмову в позові по суті.

Outcome: dismissed