Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси із заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України. Заінтересована особа у справі - Одеський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області Міністерства юстиції України. В обґрунтування заяви [PERSON] вказує, що він приходиться онуком [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] в м. Луганськ, яке входить до складу тимчасово окупованої території України. Заявник зазначає, що зареєструвати факт смерті діда в органах РАЦС України члени родини не змогли, оскільки документи про смерть [PERSON] були видані на тимчасово окупованій території та не створюють правових наслідків. Зважаючи на наведене, заявник просить суд встановити факт смерті [PERSON] в судовому порядку. В судовому засіданні заявник [PERSON] заяву підтримав та просить задовольнити. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, що не перешкоджає суду провести розгляд справи по суті заявлених [PERSON] вимог. Положеннями частин третьої та четвертої статті 294 ЦПК України, встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб. За правилами частини другої статті 317 ЦПК України справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. За приписами частин першої та другої статті 294 ЦПК України, - під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Суд безпосередньо дослідив оригінали витребуваних доказів, копії яких заявник залучив до матеріалів справи. Особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України регламентовані статтею 317 ЦПК України, положеннями частини першої якої встановлено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Тобто, передумовами для звернення до суду із відповідною заявою є доведеність факту віднесення території, на якій сталася смерть до тимчасово окупованої території України, визначеної Верховною Радою України та те, що особа, яка звертається є родичом померлого. Заявник вказує, що померлий [PERSON] , 1938 р.н. приходиться дідом заявнику, і що смерть [PERSON] настала у м. Луганськ, Луганська область, Україна. На підтвердження родинних відносин заявником надані свідоцтво про народження [PERSON] , [INFO] , де в графі батько зазначений [PERSON] (серія [NUMBER] ); свідоцтво про народження [PERSON] (заявника), [INFO] , де в графі батько зазначений [PERSON] (серія [NUMBER] ). Отже, родинні відносини заявника [PERSON] з [PERSON] є підтвердженими. Щодо статусу території, на якій настала смерть, то Постановою Верховної Ради України № 254-VIII від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» запроваджено особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах, містах, селищах і селах Донецької та Луганської областей, відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей». Місто Луганськ включене до тимчасово окупованої території України розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» від 7 листопада 2014 р. № 1085-р. із змінами згідно з Розпорядженнями КМ № 128-р від 18.02.2015, № 428-р від 05.05.2015, № 1276-р від 02.12.2015, № 79-р від 07.02.2018, № 410-р від 13.06.2018. Наведене підтверджує додержання заявником умов, визначених частиною першою статті 317 ЦПК України. На підтвердження того, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в м. Луганськ заявник [PERSON] надав копію паспорта померлого, «Свидетельство о смерти», «Справку о причине смерти» та фотофіксацію поховання, при досліджені яких судом встановлено наступне. [PERSON] народився [INFO] в с. Бігосове Дрисенського району Полоцької області (Білорусь). 24 грудня 1998 року Ленінським РВ УМВС України в Луганській області на ім`я [PERSON] було видано паспорт громадянина України серії [NUMBER] . Згідно із відміткою у паспорті місце проживання [PERSON] з 1980 року значилося зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] . Як пояснив заявник, після початку тимчасової окупації міста Луганськ, його дід [PERSON] покинути місто не міг за станом здоров`я, оскільки був паралізованим та знаходився під наглядом родички за своїм місцем проживання, де і помер. Довідкою № 125, виданою 23.05.2019 року за підписом лікаря Луганської міської поліклініки [PERSON] , підтверджується, що [PERSON] помер [INFO] у віці 80 років внаслідок хвороби. 25 травня 2019 року видано «Свидетельство о смерти», серії [NUMBER] . Органом видачі значиться «Ленинский отдел записи актов гражданского состояния Луганского управления юстиции Министерства юстиции Луганской Народной Республики», яким складено акт про смерть за № 423 від 25.05.2019 року. Даючи оцінку допустимості у даній цивільній справі таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Крім того, відповідно до статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», - будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, згідно з ч. 4 ст. 9 Закону №1207-VII встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України. Відповідно до ст.ст. 26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись; учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору; договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору та з урахуванням будь-яких відповідних норм міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Лоізіду проти Туреччини», «Кипр проти Туреччини»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії», «Іласку та інші проти Молдови та Росії»), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. В контексті цього не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи зазначений висновок у справі «Кіпр проти Туреччини» ЄСПЛ зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це ставило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Отже, встановлюючи факт смерті [PERSON] суд вважає за можливе прийняти в якості доказів документи, які видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 13, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх видання. Відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян відповідно до Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2007 року № 1064. Пунктом 5 Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000 року, в редакції, затвердженій Наказом Міністерства юстиції України № 1154/5 від 22.11.2007 року, з наступними змінами, передбачено, що підставою для державної реєстрації є: лікарське свідоцтво про смерть; фельдшерська довідка про смерть; лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; рішення суду про оголошення особи померлою; рішення суду про встановлення факту смерті в певний час. Провести державну реєстрацію факту смерті [PERSON] без рішення суду не виявилося можливим. Так, 18.06.2019 року Одеський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, за результатами розгляду поданих для державної реєстрації смерті цієї особи документи, надав відмову (вих. № 10034/51-47) у проведенні реєстрації, зазначивши, що видане Ленінським Відділом запису актів цивільного стану міста Луганськ від 25.05.2019 року свідоцтво про смерть Серія [NUMBER] не відповідає умовам діючого законодавства та не створює правових наслідків, бо видане на тимчасово окупованій території України. Відповідно до статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях»: «Діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків». Між тим, суд зазначає, що встановлення факту смерті громадянина України необхідне для забезпечення встановленого в Україні правового порядку регулювання правових наслідків смерті фізичної особи. Враховуючи досліджені у судовому засіданні письмові докази та оцінюючи їх у сукупності, суд вважає доведеним той факт, що [PERSON] , який народився [INFO] , дійсно помер [INFO] в місті Луганськ Луганської області, Україна. Згідно з положеннями п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до положень ч. 2 ст. 49 ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи, а згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Згідно із ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Аналогічні положення містяться і в п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved