Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ДП «Дніпропетровський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» в якому просив стягнути з відповідача суму у розмірі 28 513,19 грн., яка складається з заборгованості по заробітній платі за вересень - жовтень 2018 року у розмірі 19 053,83 грн. та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 9 459,36 грн.; моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що він з відповідачем у період з 03.08.2018 - 31.10.2018 перебував у трудових відносинах та обіймав на підприємстві відповідача посаду - начальника виробничо-технічного відділу. У зв`язку з тим, що відповідач своєчасно не сплачував заробітну плату, 31.10.2018 позивачем було подано заяву про звільнення. Оскільки на час звільнення, відповідач не здійснив повний розрахунок із позивачем із заробітної плати, останній вважав за необхідне, на захист своїх прав, звернутись до суду з вимогою про стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку та моральної шкоди спричиненої внаслідок неналежного виконання ДП «Дніпропетровський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» зобов`язань виниклих між сторонами на підставі трудового договору. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська позов прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного провадження. На виконання приписів процесуального права, ДП «Дніпропетровський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» було надано відзив, доводи викладені в якому зводяться до не згоди з заявленими позовними вимогами зважаючи на те, що заробітна плата позивачу станом на грудень 2018 виплачена у повному обсязі, а тому відсутні правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог. Крім того, вважає, що діями підприємства не спричинено позивачу моральної шкоди. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Як встановлено судом. 03.08.2018 [PERSON] , відповідно до наказу №46-К, було прийнято до ДП «Дніпропетровський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» на посаду начальника виробничо-технічного відділу з окладом у розмірі 7 448,00 грн. 31.10.2018 [PERSON] , відповідно до наказу №73-К було звільнено з ДП «Дніпропетровський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» за угодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП). Згідно з довідкою про заробітну плату №01-14/75 виданою 29.01.2019 [PERSON] : -за серпень 2018 року - нараховано 6 770,91 грн., до сплати - 5 382,88 грн.; сплачено - 25.10.2018 - 4 387,00 грн., 22.11.2018 - 995,88 грн.; -за вересень 2018 року - нараховано 10 613,60 грн., до сплати - 8 437,81 грн., сплачено 27.12.2018 - 8 437,81 грн.; -за жовтень 2018 року - нараховано 9 629,48 грн., до сплати - 7 655,44 грн., сплачено 27.12.2018 - 7 655,44 грн. Дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. В статті 115 КЗпП України зазначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Отже, законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, зокрема й заробітну плату, одержати яку він має право з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати. Оскільки 27.12.2018 з позивачем було проведено повний розрахунок із заробітної плати, вимоги позивача в цій частині стягнення невиплаченої заробітної плати є такими, що не підлягають задоволенню. В той же, час щодо вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з вимогами ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до Постанови №100 від 08.02.2015 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (зі змінами), для обчислення середнього заробітку за час затримки по день фактичного звільнення, за основу беруться два останні календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Для розрахунку середньомісячної заробітної плати слід брати нараховану заробітну плату без утримання податків та інших обов`язкових платежів. Як вбачається з матеріалів справи: - два останні календарні місяці роботи, що передують звільненню є серпень та вересень; - позивачу за серпень та вересень було нараховано 17 384,51 грн. (59 календарних дня; 43 робочих дня), що свідчить про те, що середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 404, 29 грн. (17 384,51:43); - період затримки розрахунку становить 41 робочий день (31.10.2018 - 27.12.2018). Тобто, з вищезазначеного вбачається, що розрахунок з позивачем було затримано на 43 робочих дня, що тягне за собою накладення санкції передбаченої положенням ст.117 КЗпП, а саме стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у сумі 16 575,89 грн. (404,29грн. * 43). Виходячи з того, що позивач з позовом звернувся до суду 06.12.2018, а розрахунок відповідачем було проведено 27.12.2018, суд наділений правом, на виконання приписів процесуального закону у взаємозв`язку з нормами КЗпП, стягнути з останнього середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто по 27.12.2018. Визначення суми, що підлягає до стягнення, вираховується судом без утримання податків та обов`язкових зборів, що відповідає висновку колегії суддів ВС/КЦС висловленому під час розгляду справи №359/10023/16 у постанові від 18.07.2018. Що ж до вимог про стягнення моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст.237-1 КзпП, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Виходячи з того, що позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження спричинення йому діями позивача моральної шкоди, та враховуючи відсутність будь-яких аргументів на підтвердження цього в позовній заяві, вимога про стягнення такого відшкодування є такою, що не може бути задоволена. Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу позивача, що його посилання на знецінення нарахованої але не виплаченої заробітної плати підлягає захисту за механізмом визначеним ст.34 Закону України №108/95-ВР від 24 березня 1995 року «Про оплату праці», згідно з якої компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством (Закон України №2050-III від 19 жовтня 2000 року «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»), а не в порядку приписів матеріального права, які регулюють відшкодування моральної шкоди. На підстав вищевикладеного,

Outcome: partial