Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яку купив у [PERSON] . У вищезазначеному будинку залишився зареєстрований відповідач [PERSON] , який не є членом його сім`ї. Відповідач в зазначеному будинку не проживає та до теперішнього часу не виконав свої зобов`язання щодо зняття з реєстраційного обліку, передбачені умовами договору купівлі-продажу житлового будинку. Наявність реєстрації відповідача у квартирі порушує його права та інтереси, як власника житла, оскільки створює перешкоди у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки відповідач вже не є власником спірного житла, тому втратив право користування ним, у зв`язку з тим, що воно є похідним від права власності. Просив визнати відповідача [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, до початку розгляду справи надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, до суду надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій визнав позовні вимоги. Своїм правом на подачу відзиву не скористався. Вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Частиною 1 статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з правовою позицією Постанови Верховного суду України від 16.01.2012 року по справі №6-57цс11 за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну з таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності належить [PERSON] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 02.04.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Єпіфанцевою Н.В., та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.04.2020 року №205950510. З копії вищевказаного договору купівлі-продажу квартири від 02.04.2020 року вбачається, що [PERSON] купив вказаний житловий будинок у [PERSON] . Згідно з п. 14 вказаного договору купівлі-продажу житлового будинку [PERSON] зобов`язався знятися з реєстрації місця проживання до 06.04.2020 року. Відповідно до копії довідки від 02.04.2020 року №327, виданої виконкомом Борівської селищної ради м. Сєвєродонецька Луганської області, за адресою: [ADDRESS] , станом на 02.04.2020 року зареєстрований [PERSON] , [INFO] . Відповідно до копії паспорта громадянина Російської Федерації № [NUMBER] , виданого 29.03.2019 року ДУ МВС Росії по м. Санкт-Петербургу і Ленінградській області, [PERSON] , [INFO] , є громадянином Російської Федерації та зареєстрований з 06.10.2007 року за адресою: [ADDRESS] . Застосовуючи вищевказані норми матеріального права, суд враховує роз`яснення надані Пленумом Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 року. Зокрема, в тій частині, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Оскільки відповідач [PERSON] перестав бути власником спірного житлового будинку, то, відповідно, він втратив право користування цим будинком. Таким чином, реєстрація відповідача у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] на праві приватної власності, створює перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки у зазначеному випадку саме такий спосіб захисту дає можливість реального усунення порушення права власності. При цьому суд враховує визнання позову відповідачем, яке не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. При цьому суд враховує повне визнання позову відповідачем, яке не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Відповідно до ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України, враховуючи, що відповідач визнав позовні вимоги, слід повернути позивачу з державного бюджету 50% судового збору у сумі 420,40 грн., сплаченого при поданні позову, та стягнути з відповідача на користь позивача 50% судового збору у сумі 420,40 грн.

Outcome: approved