Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-07 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до ПАТ «Українська залізниця», в якому просить стягнути середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні - за період з 10.12.2010 року по 23.05.2016 року в розмірі247182,65 грн. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що наказом № 2147/ос від 30.11.2010 року його було звільнено з роботи з посади начальника пасажирського поїзда ДТГО «Львівська залізниця», на даний час Підрозділ пасажирського вагонного депо - Львів Регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Однак відповідачем в порушення вимог ст.116 КЗпП України з ним не було вчасно проведено остаточного розрахунку із виплатою належної заробітної плати за період з 01.12.2010 року по 09.12.2010 року. На підставі припису ГУ Держпраці у Львівській області про виявлені порушення щодо незабезпечення проведення з ним остаточного розрахунку в день звільнення відповідачем було виплачено йому кошти в розмірі 768,77 грн., які він отримав поштовим переказом 23.05.2016 року. Вважає, що 23.05.2016 року є днем фактичного, остаточного розрахунку з ним і просить стягнути середній заробіток з 10.12.2010 року по 23.05.2016 року. В судовому засіданні позивач позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити. Представники відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечив, посилаючись на безпідставність такого, надав суду письмові та усні пояснення, згідно яких [PERSON] перебував у трудових відносинах з ДТГО «Львівська залізниця» , згідно наказу № 2147/ос від 30.11.2010 року його було звільнено з роботи за систематичне невиконання без поважних причин обовязків покладених на нього трудовим договором на підставі п.3 ст.40 КЗпП України. Знаючи про звільнення, позивач 30.11.2010 року у відділ кадрів ЛВЧД-1 для ознайомлення з наказами та отриманням трудової книжки не зявився, проте 08.12.2010 року він був ознайомлений під розписку з наказом про звільнення та отримав трудову книжку. Остаточний розрахунок з позивачем було здійснено 09.12.2010 року, що підтверджується копією платіжних відомостей. Крім того, у відповідності до вимог ст.117 КЗпП України позивачу за період з 01.12.2010 року по 09.12.2010 року було нараховано кошти в сумі 955 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з яких утримано податок з доходів фізичних осіб та військовий збір, відтак виплачено позивачу 768,77 грн. Просить в позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін і дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та неоспорюється сторонами, що наказом № 2147/ос від 30.11.2010 року [PERSON] з 30.11.2010 року було звільнено з роботи з посади начальника пасажирського поїзда ДТГО «Львівська залізниця» на підставі п.3 ст.40 КЗпП України. Також встановлено, що ДТГО «Львівська залізниця» перерахувало на платіжну картку [PERSON] розрахункові кошти, що підтверджується копіями платіжних відомостей №311 від 02.12.2010 р. на суму 2450,14 грн., №317 від 08.12.2010 р. на суму 133,63 грн., №319 від 08.12.2010 р. на суму 81,49 грн., а платіжною відомістю №320 від 09.12.2010 року підтверджується, що саме 09.12.2010 року було здійснено останню виплату розрахункових коштів позивачу на суму 6,25 грн. (а.с. 20-23). Крім того, з матеріалів справи вбачається, що за наслідками проведеної позапланової перевірки підрозділу Пасажирське вагонне депо Львів було складено акт перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування № 13/01/020/0589 та припис №13/01/020/0589-0429 від 22.04.2016 року, в якому встановлено порушення вимог законодавства про працю, а саме: вимоги ч.1 ст.47, ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належала йому від «Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця», тепер - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» регіональної філії «Львівська залізниця» підрозділу пасажирське вагонне депо Львів, не проведена в день звільнення. [PERSON] звільненому 30.11.2010 наказ №2147/ос від 30.11.2010 виплата всіх належних коштів перераховано на платіжну картку Левандівським відділенням Львівської філії АБ «Експрес-Банку»: 02.12.2010 в сумі 2450,14 грн. платіжна відомість №311 від 02.12.2010; 08.12.2010 перераховано на платіжну картку в сумі 133,63 грн. платіжна відомість №317 від 08.12.2010; 08.12.2010 перераховано на платіжну картку в сумі 81,49 грн. платіжна відомість №319 від 08.12.2010; 09.12.2010 перераховано на платіжну картку в сумі 6,25грн. платіжна відомість №320 від 09.12.2010; вимоги ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати в день звільнення всіх коштів працівнику в Підрозділі не виплачується середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме: [PERSON] звільненому 30.11.2010 наказ №2147/ос від 30.11.2010 виплата всіх належних коштів перераховано на платіжну картку Левандівським відділенням Львівської філії АБ «Експрес-Банку»:02.12.2010 в сумі 2450,14 грн. платіжна відомість №311 від 02.12.2010; 08.12.2010 перераховано на платіжну картку в сумі 133,63 грн. платіжна відомість №317 від 08.12.2010; 08.12.2010 перераховано на платіжну картку в сумі 81,49 грн. платіжна відомість №319 від 08.12.2010; 09.12.2010 перераховано на платіжну картку в сумі 6,25грн. платіжна відомість №320 від 09.12.2010, однак станом на день проведення перевірки (22.04.2016) не виплачений середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку (а.с. 24-27). Між тим, 18.05.2016 року відповідачем було перераховано на УДППЗ «Укрпошта» м. Львова кошти [PERSON] в сумі 768,77 грн., що підтверджується платіжним дорученням №712 від 18.05.2016 року (а.с. 29), які позивач отримав 23.05.2016 року. Право на своєчасне одержання винагороди за працю гарантовано\~ст.43 Конституції України. У відповідності до ч.1\~ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч.1\~ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до\~ст.117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, судом безспірно встановлено, що остаточний розрахунок з [PERSON], як звільненим працівником, в порушення ст.116 КЗпП України проведено не в день звільнення 30.11.2010 року, а 09.12.2010 року. Проте, на виконання вимог ст.117 КЗпП України відповідачем 18.05.2016 року виплачені [PERSON] кошти в сумі 768,77 грн., які останній отримав 23.05.2016 року, як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.12.2010 року по 09.12.2010 року, з якого утримано податок з доходів фізичних осіб та військовий збір. Таким чином, доводи позивача, що остаточний розрахунок при звільненні з ним проведено лише 23.05.2016 року є помилковими, спростовуються наведеним і не можуть бути прийняті до уваги. Суд не бере до уваги і не дає оцінку правильності розрахунку середнього заробітку [PERSON] за період з 01.12.2010 року по 09.12.2010 року, а також утримання з нарахованої суми податку з доходів фізичних осіб та військового збору, оскільки позивачем даний період не охоплений позовними вимогами, так як в позові він просить стягнути середній заробіток з 10.12.2010 року по 23.05.2016 року. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Таким чином, враховуючи все вищенаведене, суд вважає, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, правові підстави для стягнення середнього заробітку на користь позивача за період з 10.12.2010 року по 23.05.2016 року відсутні, а відтак, в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Слід зауважити, що під час розгляду справи позивач і представник позивача наводили доводи і обгрунтування відповідно щодо непропуску і пропуску строку звернення [PERSON] до суду з даним позовом. Згідно розяснень, даних в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. В даній справі суд дійшов висновку про відмову в позові з підстав недоведеності позовних вимог. За такого рішення, з урахуванням того, що позивача при подачі позову було звільнено від сплати судового збору, судові витрати у справі суд відносить на рахунок держави відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed