Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» [PERSON] про захист прав споживачів та визнання кредитного договору, договору іпотеки та додаткової угоди недійсними Свій позов обґрунтовує тим, що 21 листопада 2007 року між ним та ПАТ «Брокбізнесбанк» було укладено кредитний договір №699/07, згідно якого він отримав кредит в сумі 37000 доларів США під 13% річних, з кінцевим терміном повернення до 20 листопада 2017 року для придбання двохкімнатної квартири на вторинному ринку нерухомості. Крім того, 21 листопада 2007 року між ним та відповідачем було підписано Додаток №1 (графік погашення кредиту) до кредитного договору №699/07, згідно якого позичальник зобов'язувався виплатити банку суму кредиту в рамках наданого кредиту та відсотків за ним згідно з графіком платежів. З метою забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором, 21 листопада 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено іпотечний договір, згідно якого в іпотеку було передано двохкімнатну квартиру загальною площею 41,4 кв. м., що знаходиться в селі Гірка Полонка по вулиці Жовтневій, 4 Луцького району Волинської області. Також вказує, що 01 вересня 2008 року між ним та відповідачем було укладено додаткову угоду до кредитного договору №699/07 від 21 листопада 2007 року, згідно якої було збільшено відсоткову ставку по кредитному договору №699/07 від 21 листопада 2007 року до 15% річних. Крім того, вказує цей же день він підписав Додаток № 1 до додаткової угоди № 1 від 01.09.2008 року, в якому був зазначений графік погашення кредиту, починаючи з вересня 2008 року по листопад 2017 року. Позивач вказує, що банком його не було повідомлено про орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом; кредитний договір не містить детального розпису сукупної вартості кредиту; банк приховав та невірно відобразив фактичні дані та відомості, відносно значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту; йому не було повідомлено про валютні ризики під час виконання зобовязань. Вказує, в момент підписання оспорюваного кредитного договору, він як позичальник був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, а тому його волевиявлення на укладення даного кредитного договору у вигляді та розмірах, передбачених договором, суперечили його волевиявленню, на укладення вказаного договору саме на таких амовах. Крім того, вважає, що умови кредитного договору є несправедливи, а тому даний договір підлягає визнанню недійсним. Враховуючи вищевикладене, просить суд поновити строк звернення з позовом до суду, визнати недійсним кредитний договір тадодаткову угоду до нього, визнати недійсним договір іпотеки. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали з підстав зазначених в ньому та поданних уточненнях до нього. Просили суд його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні з підстав, викладених в письмових запереченнях. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 21 листопада 2007 року між [PERSON] та ПАТ «Брокбізнесбанк» було укладено кредитний договір №699/07, згідно якого позичальник отримав кредит в сумі 37000 доларів США під 13% річних, з кінцевим терміном повернення до 20 листопада 2017 року для придбання двохкімнатної квартири на вторинному ринку нерухомості (а.с. 13-16). 21 листопада 2007 року сторони підписали Додаток №1 (графік погашення кредиту) до кредитного договору №699/07, згідно якого позичальник зобов'язувався виплатити банку суму кредиту в рамках наданого кредиту та відсотків за ним згідно з графіком платежів (а.с. 17). 21 листопада 2007 року між сторонами було укладено іпотечний договір за реєстровим номером №2652, посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу, згідно якого в іпотеку було передано двохкімнатну квартиру загальною площею 41,4 кв. м., що знаходиться в селі Гірка Полонка по вулиці Жовтневій, 4 Луцького району Волинської області (а.с. 20-22). 01 вересня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до кредитного договору №699/07 від 21 листопада 2007 року, згідно якої було збільшено відсоткову ставку по кредитному договорі № 699/07 від 21 листопада 2007 року до 15% річних (а.с. 18, 19). Згідно вимог ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У відповідності до вимог ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно вимог ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За нормами п. 3 ч.1 ст. 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно положень ст. 536 та ст. 1054 Цивільного кодексу України, необхідною умовою, тобто істотною умовою кредитного договору є розмір процентної ставки, щодо якої сторони повинні дійти згоди. Відповідно до пп. «д» ч .2,ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону № 3795-VI від 22.09.2011р.), який набрав чинності 23 вересня 2011 року та не діяв на момент виникнення спірних правовідносин, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно п. 2 ч. 4 зазначеної статті Закону у договорі споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Частиною 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються серед іншого детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови кредиту; інші умови, визначені законодавством. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до вимог ст. ст. 1048-1052, 1054 ЦК України, Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012року, Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», умовами чинності кредитних договорів є досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов'язань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; кредитний договір має укладатись обов'язково у письмовій формі, причому недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює ніяких правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його нікчемністю; сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України у справі № 6-1341цс15 за змістом статей 11,18 Закону України «Про захист пав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки, тощо. Судам слід з'ясовувати: чи спірний кредитний договір підписаний сторонами; чи досягли сторони згоди з усіх істотних умов договору; чи мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; чи позивач на момент укладення договору заявляв про додаткові умови договору ; чи виконувалися в подальшому умови договору; чи надавав банк позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, в тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; чи підписував позивач додатки до кредитного договору, де міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Суд вважає, що умови договору про надання споживчого кредиту від 21.11.2007 року не є несправедливими, що позичальнику перед укладенням договору, банком, на дотримання ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», надано як споживачу фінансової послуги всю повноту необхідної інформації. Немає підстав вважати, що положення вищевказаного договору дійсно є несправедливими або нерозумними, а оцінка надана позивачем, є суто суб'єктивною та випливає з його особистої зацікавленості, як сторони договору, у зменшенні своїх грошових зобов'язань. Кредитний договір відповідає вимогам ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 3 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.ч.1-3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрнішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадках навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте, всупереч вищезазначеним вимогам закону позивач не на дав належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману та сам факт обману в розумінні ст. 230 ЦК України. Позивач добровільно погодився на укладення кредитного договору вважав його для себе вигідним, укладав додатковий договір. До суду з вищезазначеним позовом звернувся лише 29.01.2016 року. Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Позивач не заперечує, що на виконання умов кредитного договору здійснював погашення кредиту, що також свідчить про відсутність підстав для визнання вказаного договору недійсним з цих підстав. Крім того, [PERSON] як на підставу для визнання кредитного договору недійсним посилається на те, що під час укладання кредитного договору банком були порушенні його права як споживача кредитної послуги, зокрема: відповідач надав інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, банк приховав та невірно відобразив фактичні дані та відомості відносно значення реальної процентної ставки, валютні ризики. Відповідно ч. 2 ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до вставленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом, а згідно п. 6 ст. 11 України «Про захист прав споживачів» позивач мав право протягом чотирнадцяти днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин. Проте, позивач не скористався цим правом, що свідчить про те, що він погоджувався з усіма умовами договору та не вважав їх такими, що порушують його інтереси або є несправедливими. Отже, укладаючи даний кредитний договір, сторони зясували умови договору, передбачили права та обов'язки як кредитора, так і позичальника. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. В ході судового розгляду справи судом було задоволено клопотання позивача та його представника про призначення судової економічної експертизи, за висновком якої за № 7579 від 07.04.2017 року, дослідження наданих документів, згідно наданої на дослідження «Довідки про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту за програмою (цільовою направленістю) іпотечне кредитування на вторинному ринку з фізичними особами» («Орієнтовний розрахунок сукупної вартості кредиту») зазначено «номінальну процентну ставку за договором % річних» - 13%, що підтверджується умовами п. 1.1. Кредитного договору № 699/07 від 21.11.2007 року. У звязку з відсутністю документів, які підтверджують документальну обґрунтованість застосування ПАТ «Брокбізнесбанк» процентної ставки на день подачі банком позову, дати відповідь на питання в частині застосування процентної ставки станом на день подачі Банком позову в національній валюті та в доларах США на виконання умов Кредитного договору № 21.11.2007 року за період з 21.11.2007 року по 23.07.2015 року не надається можливості. У звязку з недостатністю наданих на дослідження документів (квитанції), які підтверджують внесення Позичальником [PERSON] коштів на виконання умов Кредитного договору № 699/07 від 21.11.2007 року, дати відповідь на питання документального підтвердження фактичної суми переплати за Кредитним договором № 699/07 від 21.11.2007 року в національній валюті та в доларах США, не надається можливості. Дослідженням наданих документів, на виконання умов Кредитного договору № 699/07 від 21.11.2007 року, із врахуванням вимог Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 25.05.2007 року за № 541/13808, можливо підтвердити щомісячний платіж у розмірі 553,85 доларів США. Дослідженням наданих документів, в обсязі поданих на дослідження документів, на виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року, № 1023-ХІІ (в чинній редакції) та вимог «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року, № 168, можливо підтвердити орієнтовну сукупну вартість кредиту: в процентному значенні (реальна відсоткова ставка) у розмірі 15,34 %; в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором (абсолютне значення подорожчання кредиту) у сумі 31371,27 доларів США. (а.с. 222-227). Посилання позивача на те, що кредитний договір не відповідає умовам кредитування, оскільки фактично процентна ставка по кредиту відповідно висновку експерта складає 15,34%, а не 15,00 %, як визначено кредитним договором, - не являються підставою для визнання недійсним кредитного договору, оскільки це не свідчить про наявність обману з боку банку в момент підписання кредитного договору. Разом з тим, посилання позивачем на ту обставину, що кредитор йому як позичальнику нарахував заборгованість за процентами в сумі 31459,15 грн. доларів США та пеню за прострочення сплати процентів в розмірі 29011,64 доларів США, що разом складає суму в розмірі 60470,79 грн. доларів США, що значно перевищує суму заборгованості по тілу кредиту, суд не приймає до уваги, оскільки рішенням апеляційного судуд Волинської області від 04.02.2016 року в цивільній справі за позовом ПАТ «Брокбізнесбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, розмір пені, заявлений банком 180855,23 грн. (54765,93 грн. доларів США + 29011,64 доларів США) зменшений до розміру тіла кредиту, що становив суму в розмірі 743491,18 грн. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] так як судом встановлено, що під час укладення кредитного договору та додаткової угоди позичальник був ознайомлений з усіма їх умовами та погодився з ними. Отже, судом не встановлено підстав для визнання недійсним оспорюваного кредитного договору та додаткової угоди до нього, оскільки на момент укладення даних договорів сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договорів, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Разом з тим, відмовляючи в задоволенні вимоги про визнання недійсним кредитного договору, не підлягає і до задоволення вимога [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки, який є похідним від основного договору. Що стосується поновлення строків позовної давності, то суд вважає, що позивачем не пропущено строки позовної давності, оскільки дані правовідносини носять триваючий характер. На підставі, ст.ст. 3, 15, 16, 526, 530, 536, 610-612, 629, 638, 1054 Цивільного кодексу України, Законом України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: dismissed