Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до [PERSON], яким просив усунути перешкоди у здійсненні права власності на квартиру [ADDRESS], шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування цією квартирою, а також зняти його з реєстрації у вказаній квартирі. Про місце, день та час розгляду справи по суті, особи, які беруть участь у справі повідомлялись належним чином. У судове засідання 16 жовтня 2014 року для розгляду справи по суті особи, які беруть участь у справі, не з'явились. Представник позивача, та представник третьої особи подали заяву, якою просили розглянути справу без їх участі на підставі наявних у справі доказів, а представник позивача також просив у випадку неявки відповідача розглянути справу у заочному порядку та ухвалити заочне рішення. При цьому зазначив, що правові наслідки проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення (у тому числі особливий порядок набрання таким рішенням законної сили та порядок його оскарження) йому відомі та зрозумілі, а додаткового роз'яснення цих наслідків судом не потребує. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв'язку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судового засідання 22 вересня 2014 року та 16 жовтня 2014 року, та від якого заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило і причини неявки ним не повідомлені, а позивач не заперечив проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача та відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п'ятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України занесена до журналу судового засідання. Обґрунтовуючи необхідність задоволення позову, позивач вказав на те, що 21 вересня 2013 року він надав своєму синові: [PERSON], з метою налагодження його особистого життя, право користування квартирою [ADDRESS], яка належить позивачу на праві приватної власності. Однак після реєстрації зазначеного права 21 вересня 2013 року, [PERSON] жодного разу цим правом не скористався, а у квартирі не мешкав. А реєстрація відповідача у квартирі заважає реалізувати позивачу право розпорядження квартирою у повному обсязі. На основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: На підставі договору купівлі-продажу, 05 вересня 2008 року, [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] (а.с.3-5). А 10 жовтня 2008 року зареєстрував своє право приватної власності на вказану квартиру (а.с.54-56). Двадцять першого вересня 2013 року, [PERSON] надав своєму синові: [PERSON], з метою налагодження його особистого життя, право користування квартирою [ADDRESS] (а.с.1,10). Того ж дня, [PERSON] зареєстрував своє місце проживання у зазначеній квартирі в Управлінні Державної міграційної служби України в Луганській області (а.с.13). Четвертого жовтня 2013 року, [PERSON] змінив своє прізвище з «Тімохов» на «Моргунов», про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рубіжанського міського управління юстиції у Луганській області було здійснено актовий запис №00107882354 (а.с.8-10). За даними сусідів позивача та відповідача (тобто осіб, які проживають у квартирах [ADDRESS], на протязі часу з 21 вересня 2013 року по 21 вересня 2014 року, ознаки проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] - відсутні (а.с.1,11). Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли цивільні правовідносини у сфері права власності, в межах яких між ними виник спір щодо наявності у відповідача, як члена сім`ї власника, права користування квартирою у зв'язку з його відсутністю понад один рік. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з частиною першою статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Також положення частин перших статей 383 і 405 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) прямо встановлюють, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. При цьому житлове приміщення, яке члени сім`ї мають право займати визначається власником. Отже, член сім`ї власника квартири може отримати право користування нею від власника, який при цьому, може визначити конкретне житлове приміщення у квартирі яким може користуватись член його сім`ї. Судом встановлено, що відповідач отримав право користування квартирою [ADDRESS], саме як член сім`ї власника, оскільки відповідач являється сином позивача (1,10). Однак згідно з положеннями частини другої статті 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на те, що позивачем доведена відсутність відповідача у квартирі [ADDRESS], без поважних причин понад один рік, а дані про наявність іншої домовленості між позивачем та відповідачем відсутні, і законом іншого не встановлено, відповідача, як члена сім`ї позивача, слід визнати таким, що втратив право користування цією квартирою. За таких обставин, позовні вимоги в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] слід визнати обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Розглядаючи вимогу позивача про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS], суд виходить з наступного. Відповідно до положень частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно з частиною першою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З огляду на положення частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року №1382-IV та пункту 3.1. розділу ІІІ «Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів», затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України №1077 від 22 листопада 2012 року, судове рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо воно набрало законної сили, є достатньою правовою підставою для реалізації права власника житлового приміщення на звернення до територіального підрозділу Державної міграційної служби України для проведення цим органом відповідних реєстраційних дій щодо зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням на підставі рішення суду. За таких обставин, та враховуючи недоведеність позивачем порушення, невизнання чи оспорювання його зазначеного права, вимога про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] є передчасною, та такою, що не підлягає задоволенню. Тому, позов слід задовольнити частково. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а судові витрати у вигляді: судового збору у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесят) копійок, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.2), вони підлягають стягненню на користь позивача з відповідача, пропорційно до розміру задоволених судом вимог, зокрема у сумі 121 (сто двадцять одна) гривня 80 (вісімдесят) копійок.

Outcome: partial