Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON], в якій просить суд стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 7 443 000,00грн., відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 70 868,05грн., а також витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 22.07.2015року відповідач - [PERSON] позичив у нього грошові кошти у розмірі 300 000,00доларів США, що станом на день подання позовної заяви, тобто станом на 26.07.2016року складає 7 443 000,00грн, які зобов'язався повернути до 01 квітня 2016року. Однак до теперішнього часу зобов'язання відповідачем виконано не було, борг у встановлений у розписці термін не повернуто, у зв'язку з чим, позивач звернувся до суду із відповідним позовом. У судовому засідання 19.08.2016року представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. У судовому засіданні 19.08.2016року відповідач позов визнав у повному обсязі, не заперечував проти його задоволення. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що дії відповідача щодо визнання позову не суперечать чинному законодавству та не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб, суд вважає за необхідне прийняти визнання позову та задовольнити позов [PERSON] про стягнення заборгованості, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 22.07.2015року відповідач - [PERSON] взяв у позивача - [PERSON] в борг грошові кошти у розмірі 300 000 доларів США 00 центів, які зобов'язався повернути 01.01.2016року. Даний факт підтверджується копією розписки від 22.07.2015року, яка наявна в матеріалах справи, та не заперечувався відповідачем у судовому засіданні 19.08.2016року. Однак до теперішнього часу відповідач своє зобов'язання щодо повернення грошей не виконав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України договір позики - це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або з інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Борговим документом, що підтверджує укладання договору позики між відповідачем та позивачем є розписка, яка посвідчує передання йому визначеної грошової суми. Таким чином, так як договір позики це односторонній договір, то у відповідача виник обов'язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, відповідно до ст. 1049 ЦК України. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що в порушення вищезазначених приписів закону та договору позики (розписки), відповідачем не було повернуто у строк, зазначений у розписці [PERSON] позику, а саме: грошові кошти у розмірі 300 000,00 доларів США, що станом на день подання позовної заяви, тобто станом на 26.07.2016року складає 7 443 000,00грн., що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики (розписки) у сумі 7 443 000,00грн., є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вимога позивача про стягнення з [PERSON] відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 70 868,05грн. також задовольняється судом - позивачу присуджуються відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 70 868,05грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 890,00грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача - [PERSON] Відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги, що позивач, в інтересах якого було накладено арешт, не заперечує проти його скасування, суд дійшов висновку, що необхідність у забезпеченні позову відсутня, а тому арешт, накладений ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26.07.2016року, слід скасувати.

Outcome: approved