Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-15 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з вказаним позовом. Вимоги обґрунтовані тим, що позивач у період з 10 лютого 1988 року по 01 вересня 2003 року працював у відповідача забивачем худоби, що дає йому право на пенсію за віком на пільгових умовах. Однак, відповідач відмовляється засвідчити цю обставину довідкою, вважаючи, що позивач не працював забивачем повний робочий день, а частину робочого часу працював транспортувальником напівтуш. Крім цього, позивач починав свою роботу учнем забивача, а робота учнем не входить до пільгового стажу. Позивач стверджує, що він вже з 01 квітня 1988 року перестав бути учнем, оскільки його наставник звільнився і він залишився один на робочому місці. Роботу транспортувальника напівтуш ніколи не виконував і не знав, що ця робота йому оплачувалась поряд з роботою забивача. Просить, уточнивши вимоги, зобов'язати відповідача видати йому довідку, яка підтвердить його пільговий стаж забивача худоби за період з 01 квітня 1988 року по 01 вересня 2003 року. Відповідач позов не визнав повністю, заперечивши його тим, що позивач перестав бути учнем забивача худоби з 01 листопада 1989 року, коли йому був присвоєний 3 розряд забивача худоби. Далі, згідно наказу № 01-к від 02.01.1992 року, не працював забивачем повний робочий день, а частину робочого часу працював транспортувальником напівтуш. Крім цього, з 22 травня 1990 року був переведений згідно висновку ЛКК на легку працю кермачем худоби і отримав щорічну відпустку згідно наказу № 124-к від 12.07.1990 року як кормач худоби. Отже, підстав для того щоб підтвердити позивачу пільговий стаж немає. Просить у позові відмовити. Представник третьої особи на стороні відповідача, - Управління Пенсійного фонду України в місті Ковелі та Ковельському районі Волинської області, - заперечила вимоги позивача в частині підтвердження йому пільгового стажу за період з 01 квітня 1988 року по 10 серпня 1988 року, оскільки згідно наказу відповідача № 26-к від 10.02.1988 року про прийняття позивача на роботу учнем забивача худоби строк навчання встановлений 6 місяців, а інших документів, які могли б підтвердити коли той перестав бути учнем і став забивачем худоби відсутні. Крім цього, заперечує вимоги позивача в частині підтвердження стажу за період з 22 травня 1990 року по 22 червня 1990 року, коли той був переведений кормачом худоби на час хвороби згідно висновку ЛКК. В іншій частині вимог покладається на розсуд суду. Позов слід задовольнити частково. Внаслідок неоднозначності документів, збережених у відповідача, між сторонами виник спір з приводу відображення змісту цих документів у довідці, яка має підтвердити право позивача на пенсію за віком на пільгових умовах. А саме, позивач стверджує, що його пільговий стаж розпочався 01 квітня 1988 року, коли він перестав бути учнем забивача худоби і приступив до роботи забивача худоби. Вказану обставину він намагався довести показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] Однак, самих по собі, показань цих свідків недостатньо для підтвердження цієї обставини. Свідки справді підтвердили, що наставник позивача звільнився з роботи майже відразу після прийняття позивача на роботу учнем, працювати було нікому і позивач на вимогу керівництва приступив до роботи забивача худоби. В той же час, наказом № 26-к від 10.02.1988 року про прийняття позивача на роботу учнем забивача худоби визначений строк його навчання - 6 місяців. Розряд забивача худоби присвоєний позивачу згідно запису у трудовій книжці 01.11.1989 року. Документи про оплату праці позивача у період 1988-1989 років не дають можливість визначити, коли він перестав бути учнем забивача худоби і став забивачем, оскільки його заробітна плата могла залежати не лише від того, чи він учень, чи забивач, а і від системи оплати праці, впровадження нових розцінок, навантаження тощо. Стверджувати, що позивач став забивачем з моменту присвоєння йому розряду, як того вимагає відповідач, буде невірно, оскільки тоді доведеться погодитись з тим, що позивач пробув у статусі учня більше ніж півтора роки, коли строк його навчання згідно наказу тривав 6 місяців. Навчання мало завершитись або тим, що позивач не зміг нічому навчитись і це мало залишити документальні «сліди», або тим, що він приступив до роботи, що і відбулося. Аналіз викладеного приводить до висновку, що строком, коли позивач приступив до роботи забивача худоби, яка дає право на пільговий стаж, слід вважати 10 серпня 1988 року. Щодо цього зберігся документ - вказаний вище наказ, який встановив строк навчання: 6 місяців. Покладатися на показання свідків у цьому випадку не можна, оскільки інформація, яка має бути збережена у їх пам'яті, надто міцно прив'язана до короткого часового проміжку: вони мають точно пам'ятати, що відбувалося протягом кількох місяців 1988 року і знати, чи позивач у цьому періоді був учнем, чи забивачем. До того ж, для того щоб стати забивачем худоби необхідно усе ж пройти навчання і строк його не випадково визначений тривалістю 6 місяців. Допуск до роботи працівника, який не пройшов навчання, був би грубим порушенням техніки безпеки. Початок пільгового стажу позивача усе ж необхідно визначити, захищаючи його право на соціальне забезпечення, і документи, збережені у відповідача, дають можливість його визначити - 10 серпня 1988 року. Між сторонами також існує спір щодо того як відобразити у довідці робочий час позивача: відповідач, спираючись на згаданий вище наказ № 01-к від 02.01.1992 року та документи про заробітну плату позивача, доводить, що позивач частину робочого дня працював транспортувальником напівтуш - виконував роботу, яка не дає право на пільговий стаж, а позивач це заперечує, стверджуючи, що він увесь свій робочий час працював забивачем худоби і про те, що частину заробітної плати йому платили як транспортувальнику напівтуш він дізнався лише тоді, коли звернувся до відповідача за довідкою. Аналізуючи обставини справи та надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що наказ № 01-к від 02.01.1992 року на підставі якого позивачу нараховувалась зарплата, в тому числі як транспортувальнику напівтуш, мав викликати у відповідача обґрунтовані сумніви в тому, що суміщення роботи забивача худоби та транспортувальника напівтуш було можливим протягом одного робочого дня. Доводи позивача, підкріплені показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], що суміщати ці роботи протягом одного робочого дня було неможливо з огляду хоча б санітарних норм і правил (робота забивача худоби, яку виконував позивач, пов'язана з забрудненнями мастильними матеріалами, якими змазувалися цепи, виділеннями тварин, санітарні вимоги для роботи транспортувальника напівтуш набагато вищі, настільки, що для її виконання після роботи забивача необхідно було провести санобробку, що протягом одного робочого дня є обтяжливим і невиправданим з точки зору організації праці), є переконливими. До того ж, згадані свідки, які працювали поряд з позивачем і також виконували роботу забивачів худоби, про наказ № 01-к від 02.01.1992 року дізналися вперше в судовому засіданні і висловили подив з приводу його існування. Відповідач не довів, що позивачу було відомо про згадане суміщення, що він реально, а не на папері, виконував роботу транспортувальника напівтуш, що він знав, що частина заробітної плати йому платиться за роботу транспортувальника. Хоча, оскільки йдеться про істотні умови праці, до того ж, ті, які впливають на обрахунок пільгового стажу, ця інформація мала бути доведена до відома позивача. Врахувавши викладене, відповідач мав критично поставитися до існування згаданого наказу і, призначивши службову перевірку, з'ясувати, чи цей наказ був спрямований на реальне виконання і чи не був він зумовлений іншими причинами, не пов'язаними з організацією праці. Натомість, відповідач віднісся до звернення позивача формально, ігноруючи його право на соціальне забезпечення на догоду буквального розуміння змісту документів, які у нього зберігаються. Таким чином, збережені у відповідача документи і, головне, те, що відсутні документальні підтвердження того, що позивач був повідомлений про суміщення робіт, виконував реально ці роботи, знав, що він отримує заробітну плату за суміщення, дозволяли тому зробити висновок, що насправді суміщення не відбувалося і позивач повний робочий час виконував роботу забивача худоби. Намагання відповідача розширити період, коли позивач, згідно наказу №88-к від 22.05.1990 року був переведений кормачом худоби на час хвороби згідно висновку ЛКК, за рамки терміну з 22 травня 1990 року по 22 червня 1990 року, спираючись на наказ № 124-к від 12.07.1990 року про надання йому щорічної відпустки саме як кормачу худоби, свідчить про той самий формальний підхід в тлумаченні збережених на підприємстві документів, наслідком якого є порушення права позивача на передбачене законом соціальне забезпечення. У самому наказі №88-к від 22.05.1990 року чітко вказано, що строк переведення закінчується 22 червня 1990 року. Документи про продовження строку переведення відсутні. Що дозволяє зробити очевидний висновок, що в наказі про надання відпустки допущена помилка. Отже, здобуте в судовому засіданні дозволяє зробити висновок, що позивач з 10 серпня 1988 року по 01 вересня 2003 року, крім періоду з 22 травня 1990 року по 22 червня 1990 року, повний робочий час, який зазначений в табелях обліку робочого часу, виконував роботу забивача (забійника) худоби. Відповідача слід зобов'язати вмістити вказану інформацію у довідці про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, форма якої передбачена додатком № 5 до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній та видати позивачу цю довідку. Виходячи із змісту ч.1 ст. 55, ч.2 ст.124 Конституції України, кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Тому створені відповідачем перешкоди для реалізації права позивача на соціальне забезпечення, а саме, ненадання необхідної, об'єктивної інформації для такої реалізації, мають бути усунуті судом. Сплачений позивачем судовий збір, який належить стягнути з відповідача, складає 243 грн. 60 коп. Понесені позивачем витрати на правову допомогу в сумі 1000 грн. слід також стягнути в користь позивача. Справа розглядалась з перервами кілька судових засідань в сукупності понад три години, відповідач не визнавав позов, активно його заперечував, що зумовило значний обсяг юридичних послуг для захисту інтересів позивача. Встановлений законом граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цьому випадку не перевищений.

Outcome: partial