Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON] ) про стягнення заборгованості. Позовні вимоги з урахуванням уточнень мотивовані тим, що відповідно до умов укладених між сторонами в усній формі договорів позики, відповідач зобов`язався повернути позивачу надані у позику грошові кошти у розмірі 78 000 доларів США до 31 травня 2019 року та 85 000 доларів США до 31 жовтня 2019 року. На підтвердження укладення договорів позики та їх умов, позичальником, відповідачем у справі, видано позивачу розписки, у яких зафіксовані умови позики та посвідчено факт отримання ним визначених грошових сум. Однак, у встановлені договором строки, відповідач не повернув суми позик, у зв`язку з чим за ним утворилась заборгованість у розмірі 163 000 доларів США (78 000 доларів США + 85 000 доларів США), яку позивач і просить стягнути з відповідача, а також три проценти річних у розмірі 2 777,25 доларів США. Ухвалою суду від 09 грудня 2019 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судовими справами між суддями від 09 вересня 2020 року дану цивільну справу передано судді Каліушко Ф.А. Ухвалою суду від 15 вересня 2020 року прийнято до свого провадження дану справу та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 02 березня 2021 року дану справу призначено до розгляду по суті, закривши підготовче засідання. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. При цьому, відповідачем та його представником неодноразово подавалися клопотання про відкладення розгляду справи, а тому суд розцінює дії відповідача стосовно направлення клопотань про відкладення розгляду справи, як зловживання процесуальними правами, а відтак у їх задоволенні було відмовлено. Крім того, в матеріалах справи міститься відзив на позов в якову відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову. Суд бере до уваги, що відповідач був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи, а враховуючи строки розгляду справи і той факт, що справа перебуває у провадженні майже два роки, суд визнає за можливе проводити судовий розгляд справи у відсутності сторони відповідача, яка була належним чином повідомлена про день та час судового засідання. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 06 травня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено в усній формі договір позики, згідно умов якого позивачем було надано відповідачу позику в сумі 78 000 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути до 31 травня 2019 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов позичальник видав позикодавцю розписку від 06 травня 2019 року. Крім того, 09 жовтня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено в усній формі договір позики, згідно умов якого позивачем було надано відповідачу позику в сумі 85 000 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути до 31 жовтня 2019 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов позичальник видав позикодавцю розписку від 09 жовтня 2019 року. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. А частиною 2 ст. 1047 цього Кодексу передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначено грошової суми або визначеної кількості речей. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідач умов договорів позик у визначені у них строки не виконав, внаслідок чого у нього перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 163 000 доларів США. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. А згідно зі стст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. При цьому, суд погоджується з тим, що позивачем обґрунтовано зазначено про наявність правових підстав для стягнення боргу у розмірі 163 000 доларів США. Статтею статті 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Частинами 1 та 2 статті 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позовних щодо стягнення заборгованості за невиконання договорів позики у розмірі 163 000 доларів США. Щодо заявлених вимог про стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних, судом встановлено наступне. Відповідно до положень частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України встановлені Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 року № 200, Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2000 року № 520, та іншими документами. При цьому стаття 625 ЦК України унормовує питання відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання і з огляду на правову природу трьох процентів річних, передбачених частиною другою цієї статті, як особливої міри відповідальності, їх сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті Україні - гривні. Крім того, вирішуючи питання про наявність вини як умови застосування відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, так само слід враховувати особливість правової природи цієї відповідальності. Наслідки прострочення боржником виконання грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних за статтею 625 ЦК України не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов`язання за рахунок іншої. Зі змісту заявлених вимог, позивач просить суд стягнути з відповідача грошові кошти, визначені як три відсотки річних за статтею 625 ЦК України, виключно в іноземній валюті - доларах США, відтак позовні вимоги в цій частині, враховуючи наведені вище правові норми, не підлягають задоволенню. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, врахувавши те, що відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання за вищезазначеними договорами, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню у частині стягнення основного боргу у розмірі 163 000 доларів США. Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 9 331,26 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial