Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до ПАТ КБ „ПриватБанк, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON], про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки, договору поруки, договору страхування та зобовязання вчинити певні дії. Свої вимоги обґрунтував тим, що 8.02.2007 року між ним та ЗАТ КБ „ПриватБанк, правонаступником якого є ПАТ КБ „ПриватБанк, було укладено кредитний договір № ROVWGK00001835, згідно п.п. 1.1, 7.1 якого [PERSON] було надано кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 8.02.2007 року по 4.02.2027 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 41300 доларів США на наступні цілі: 35000 доларів США - на купівлю двокімнатної квартири, 6300 доларів США - на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених договором, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% на місяць, що нараховуються на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0.2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2 договору. Щомісячний платіж визначено у розмірі 459.45 доларів США, в який включено заборгованість по кредиту, відсотках та винагороді. 17.10.2011 року між позивачем та ПАТ КБ „ПриватБанк було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 8.02.2007 року, якою було зменшено суму пені на 3570.54 доларів США та встановлено штраф у розмірі 3570.54 доларів США за порушення будь-якого із зобовязань, передбачених в графіку погашення кредиту (додаток № 1 до додаткової угоди), понад 31 день, а також викладено п. 7.1 кредитного договору в іншій редакції, згідно якої [PERSON] було надано кредитні кошти на строк з 8.02.2007 року по 4.02.2027 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 52376.74 доларів США на наступні цілі: 35000 доларів США - на споживчі цілі, 17376.74 доларів США - на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених договором, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% на місяць, що нараховуються на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0.2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2 договору. Щомісячний платіж визначено у розмірі 664.95 доларів США, в який включено заборгованість по кредиту, відсотках, винагороді, комісії. Визначено розмір неустойки в разі порушення строків по сплаті відсотків та винагороди, вказаних у договорі, - в розмірі 100% від суми неналежно сплачених відсотків чи винагороди. 14.08.2014 року між позивачем та ПАТ КБ „ПриватБанк було укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору від 8.02.2007 року, якою було зменшено суму пені на 3363.50 доларів США та встановлено штраф у розмірі 3363.50 доларів США за порушення будь-якого із зобовязань, передбачених в графіку погашення кредиту (додаток № 1 до додаткової угоди), понад 31 день, а також викладено п. 7.1 кредитного договору в іншій редакції, згідно якої [PERSON] було надано кредитні кошти на строк з 8.02.2007 року по 4.02.2027 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 53041.62 доларів США на наступні цілі: 35000 доларів США - на споживчі цілі, 18041.62 доларів США - на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених договором, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% на місяць, а починаючи з 12.10.2011 року 13.02% річних, що нараховуються на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0.2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2 договору. Щомісячний платіж визначено у розмірі 678.53 доларів США, в який включено заборгованість по кредиту, відсотках, винагороді, комісії. Визначено розмір неустойки в разі порушення строків по сплаті відсотків та винагороди, вказаних у договорі, - в розмірі 100% від суми неналежно сплачених відсотків чи винагороди. У відповідності до договору іпотеки квартири № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором позивач передав в іпотеку КБ „ПриватБанк належне йому нерухоме майно - двокімнатну квартиру № 26, загальною площею 49.7 кв. м, що знаходиться в м. Кузнецовськ, м-н Вараш, б. 26-б Рівненської області. Згідно договору поруки № ROVWGK00001835/1 від 8.02.2007 року, укладеного між КБ „ПриватБанк та [PERSON], остання відповідає перед КБ „ПриватБанк за виконання зобовязань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і [PERSON], включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Відповідно до договору страхування майна № ROVWGK00031553 від 8.02.2007 року, укладеного між позивачем та страховиком - Закритим акціонерним товариством „Страхова компанія „ІНГОССТРАХ), страховим агентом якого та вигодонабувачем є ПриватБанк, було забезпечено виконання зобовязань за кредитним договором № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року шляхом страхування належного йому нерухомого майна згідно договору іпотеки квартири № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року. Станом на 5.03.2015 року в погашення зобовязань по кредитному договору [PERSON] сплачено кошти на загальну суму 56158.12 доларів США, в тому числі, на погашення тіла кредиту - 5495.49 доларів США, погашення простроченого тіла кредиту - 4252.10 доларів США, погашення процентів - 18808.93 доларів США, погашення прострочених процентів - 17460.34 доларів США, погашення комісії - 3755.92 доларів США, погашення простроченої комісії - 3297.98 доларів США, погашення пені/штрафу - 6536.92 доларів США. На думку позивача, кредитний договір № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року, додаткові угоди № 1 від 17.10.2011 року та № 2 від 14.08.2014 року до нього слід визнати недійсними, оскільки вони не відповідають нормам Цивільного кодексу України, Законів України „Про банки і банківську діяльність, „Про платіжні системи і переказ коштів в Україні, „Про захист прав споживачів, Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю. Відповідачем в порушення вимог ч. 2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів перед укладенням кредитного договору не було повідомлено позивача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, тип відсоткової ставки, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Внаслідок цього [PERSON] був позбавлений можливості реально оцінити суму переплати по кредиту та доцільність його отримання. В кредитному договорі не зазначено річну відсоткову ставку за кредитом. Відповідач взагалі не повідомив позивача про сукупну вартість кредиту ні до укладення договору, ні під час укладення договору та додаткових угод до нього. Відповідач свідомо ввів позивача в оману щодо істотної умови договору - його ціни. У випадку попереднього ознайомлення з кредитними умовами [PERSON] не підписав би подібного договору на таких умовах. В кредитному договорі відсутній графік платежів, тому під час укладення кредитного договору позивач не міг оцінити його реальну вартість. Умови кредитного договору позивач вважає несправедливими, оскільки ним встановлюються жорсткі та чіткі обовязки позичальника, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом банку, порушується принцип рівності сторін договору та встановлюються обовязкові для позичальника умови, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, зокрема, встановлено обовязкову для позичальника умову про надання кредиту на оплату страхових платежів відповідно до договору страхування, укладеного з визначеним ПАТ КБ „ПриватБанк страховиком, доручено відповідачу щорічно перераховувати необхідну для цього суму (п.п. 2.1.3., 2.2.7 і 7.1. кредитного договору). Разом з тим, надання кредиту на сплату страхових платежів значно збільшує витрати позивача по кредиту, які він не міг реально оцінити перед укладанням договору через те, що ПАТ КБ „ПриватБанк йому такої інформації не надав. Згідно договору страхування майна такий договір укладений з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором (п. 5.2. договору страхування), а страховий платіж за рік складає 707 гривень (п.п. 9, 11.1 договору страхування), при тому, що кредит, наданий ПАТ КБ „ПриватБанк на сплату страхових платежів, становив на момент укладання кредитного договору 6300 доларів США, а в 2011 та 2014 роках був збільшений додатковими угодами до 18041.62 доларів США. В кредитному договорі встановлено вимогу про сплату винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0.2% від суми наданого кредиту щомісяця (п. 7.1), яка відповідно до п. 3.7 кредитного договору сплачується у фіксованому розмірі, який мав би бути вказаний в п. 7.1 кредитного договору. Проте, відповідач такої інформації щодо розміру винагороди в договорі не вказав, чим позбавив позивача можливості реально оцінити суму переплати по кредиту на момент укладання договору. В кредитному договорі встановлено вимогу про черговість погашення платежів по кредиту, а саме: спочатку відшкодовуються ПАТ КБ „ПриватБанк витрати/збитки, далі - пеня, далі - прострочена комісія по кредиту, далі - прострочена винагорода, далі - прострочені відсотки, далі - прострочена заборгованість за кредитом, далі - комісія, далі - винагорода, далі - відсотки, далі - кредит (п. 3.3 кредитного договору). Таким чином, із грошової суми, яка має бути сплачена за певний місяць, ПАТ КБ „ПриватБанк в першу чергу вираховує суми, зокрема, комісії, про нарахування якої в договорі взагалі не йдеться, винагороди, розмір якої невідомий, а лише потім вираховує різницю із тієї суми, яку позивач планував заплатити в погашення відсотків та тіла кредиту. Відповідно в [PERSON] виникає заборгованість із сплати відсотків та/або тіла кредиту, на яку нараховуватиметься пеня та штрафи. В додаткових угодах до кредитного договору (п. 6 додаткових угод) встановлено вимоги щодо нарахування плати за кредитом в разі порушення позивачем строків сплати відсотків за користування кредитом та винагород, що є умовою про зміни у витратах, і при цьому встановлено неустойку за весь період неналежного виконання зобовязань в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених платежів, що є непропорційно великою сумою компенсації. Додатковими угодами № 1 та № 2 встановлено подвійну відповідальність за одне і теж порушення, а саме, згідно п. 2 додаткових угод у разі порушення позивачем будь-якого із зобовязань понад 31 день ним сплачується відповідачу штраф в розмірі 3570.54 доларів США (додаткова угода № 1) та 3363.50 доларів США (додаткова угода № 2), а згідно п. 6 додаткових угод у разі порушення позичальником строків по сплаті відсотків за користування кредитом та винагород, передбачених договором, нараховується плата за кредитом, а також нараховується неустойка в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом та винагород. Додатковою угодою № 2 від 14.08.2014 року збільшено відсотки за користування кредитом за попередній період - починаючи з 12.10.2011 року. На думку позивача, положення ч. 5-6 ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів дають підстави для визнання кредитного договору та додаткових угод до нього, положення яких є несправедливими, недійсними. Крім того, ПАТ КБ „ПриватБанк не застеріг позивача щодо можливих та/або очікуванні змін курсу національної валюти по відношенню до валюти договору споживчого кредиту, тобто відповідач не надав йому інформації відносно предмету договору, яка необхідна для здійснення свідомого вибору щодо валюти кредиту. [PERSON] не міг передбачити будь-яких змін курсу національної валюти, оскільки не є фахівцем в галузі фінансів та не має спеціальних знань про властивості та характеристики продукції (послуги), які придбавав. ПАТ КБ „ПриватБанк, не надавши необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про пропоновану продукцію та не попередивши про відповідні валютні ризики, поставив позивача в нерівні з відповідачем умови, які в подальшому призвели до значного подорожчання продукції за кредитним договором, яку він отримав, та збільшенні боргових зобовязань. На думку позивача, вказаний правочин, здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, а тому згідно положень ч. 6 ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів є недійсним. Крім того, згідно умов кредитного договору (п. 7.1 договору) виконання зобовязання має здійснюватися у валюті кредиту доларах США, що суперечить положенням ст.ст. 192, 533 ЦК України. Згідно п. „г ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ „Про систему валютного регулювання та валютного контролю № 15-93 від 19.02.1993 року використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави вимагає індивідуальної ліцензії НБУ, яка була відсутня у відповідача на момент укладення договору та додаткових угод до нього. Відповідно до ст. 548 ЦК України у разі визнання недійсним кредитного договору недійсними визнаються правочини щодо його забезпечення, зокрема в даному випадку, - договір іпотеки, договір поруки, а також договір страхування. Посилаючись на зазначені обставини, [PERSON] просив суд визнати недійсними кредитний договір № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року, договір іпотеки квартири № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року, договір поруки № ROVWGK00001835/1 від 8.02.2007 року, договір страхування майна № ROVWGK00031553 від 8.02.2007 року, а також зупинити нарахування відсотків за користування кредитом, комісій, винагород та штрафних санкцій за кредитним договором № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року з моменту останньої фактичної сплати таких платежів за цим договором, виключити з реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за договором іпотеки квартири № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року щодо двокімнатної квартири № 26, загальною площею 49.7 кв. метрів, що знаходиться в м. Кузнецовськ, м-н Вараш, б. 26-б Рівненської області, зобовязати [PERSON] повернути ПАТ КБ „ПриватБанк у натурі все, що було ним отримано на виконання кредитного договору № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року, а ПАТ КБ „ПриватБанк - повернути [PERSON] у натурі все, що було отримано від нього на виконання крединого договору № ROVWGK00001835 від від 8.02.2007 року. В судовому засіданні позивач [PERSON], представник позивача [PERSON] позовні вимоги збільшили, просили з підстав, викладених в поданій до суду позовній заяві, визнати недійсними кредитний договір № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року, договір іпотеки квартири № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року, договір поруки № ROVWGK00001835/1 від 8.02.2007 року, договір страхування майна № ROVWGK00031553 від 8.02.2007 року, а також зупинити нарахування відсотків за користування кредитом, комісій, винагород та штрафних санкцій за кредитним договором № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року з моменту останньої фактичної сплати таких платежів за цим договором, виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна запис № 4468213 про обтяження (заборону) на нерухоме майно за договором іпотеки квартири № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року щодо двокімнатної квартири № 26, загальною площею 49.7 кв. метрів, що знаходиться в м. Кузнецовськ, м-н Вараш, б. 26-б Рівненської області, виключити з Державного реєстру іпотек запис № 4469771 про іпотеку двокімнатної квартири № 26, загальною площею 49.7 кв. метрів, що знаходиться в м. Кузнецовськ, м-н Вараш, б. 26-б Рівненської області, за договором іпотеки квартири № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року, зобовязати [PERSON] повернути ПАТ КБ „ПриватБанк у натурі все, що було ним отримано на виконання кредитного договору № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року, а ПАТ КБ „ПриватБанк - повернути [PERSON] у натурі все, що було отримано від нього на виконання крединого договору № ROVWGK00001835 від від 8.02.2007 року. Не оспорюють, що кредитний договір № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року та додаткові угоди № 1 та № 2 до нього були підписані [PERSON] Представники відповідача - ПАТ КБ „ПриватБанк [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вважають їх необґрунтованими, а тому проти задоволення позову заперечують. На думку представників відповідача, кредитний договір № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року та додаткові угоди до нього було укладено відповідно до вимог чинного законодавства. ПАТ КБ „ПриватБанк свої зобовязання за кредитним договором № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року та додатковими угодами до нього виконало у повному обсязі. Разом з тим, позивач [PERSON] свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, що призвело до утворення значної кредитної заборгованості, яка не погашена по даний час. Як кредитний договір, так і додаткові угоди до нього були підписані [PERSON] після ознайомлення з їх змістом, надання необхідних розяснень, ознайомлення з кредитними умовами, зокрема, наявними формами кредитування з коротким описом відмінностей між ними, типом відсоткової ставки, орієнтовною сукупною вартістю кредиту та вартістю послуг з оформлення договору про надання кредиту (переліком усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), варіантами повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсягами, перевагами та недоліками пропонованих схем кредитування, що підтверджується анкетою-заявою [PERSON] від 23.01.2007 року. Стверджують, що будь-яких належних доказів про те, що представники відповідача в момент укладення договору та додаткових угод до нього ввели позивача в оману, не повідомили його про кредитні умови, не дали ознайомитися зі змістом договору та додаткових угод до нього, позивачем та його представником в ході розгляду справи суду не надано. Позивач погодився з умовами та порядком надання кредиту, розміром відсотків та іншими умовами кредитного договору № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року та додаткових угод № 1 і № 2 до нього, що засвідчив своїми підписами у вказаних договорі та додаткових угодах до нього. З моменту укладення договору, що мало місце 8.02.2007 року, позивач до звернення ПАТ КБ „ПриватБанк у 2015 році з відповідним позовом до нього про стягнення кредитної заборгованості із заявами про розірвання договору до відповідача не звертався, сплачував кошти на виконання умов договору та додаткових угод до нього в розмірах, передбачених цими угодами. Виходячи з вищевикладеного, просили в задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю. Крім того, вказали на пропуск позивачем строку звернення до суду з вказаним позовом, а тому просили суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності, встановлені ч. 4 ст. 267 ЦК України, до вимог [PERSON] про визнання кредитного договору № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року недійсним і відмовити в задоволенні позову також з цих підстав. Третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] в судові засідання не зявилася, будучи у встановленому законом порядку завчасно повідомленою про час та місце їх проведення, подала до суду клопотання про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги [PERSON] підтримує. Заслухавши думку учасників судового процесу, які не заперечували щодо розгляду справи у відсутності третьої особи [PERSON], суд ухвалив продовжувати розгляд справи у відсутності вказаної третьої особи на стороні позивача. Заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч. 1-3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно ст. 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно ч. 1-2 ст. 548 ЦК України виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ст. 627 ЦК, ч. 1 ст. 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1, 2, 4 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації субєкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Споживач не зобовязаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Відповідно до ч. 1-3, 5-7 ст. 18 вказаного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоровя споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобовязань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобовязань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обовязку споживача виконати всі зобовязання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обовязки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Згідно ч. 1-2, 4, 6 ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до ст. 21 вказаного Закону крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та повязаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець навязує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу. В судовому засіданні встановлено, що 8.02.2007 року між [PERSON] та ЗАТ КБ „ПриватБанк, правонаступником якого є ПАТ КБ „ПриватБанк, було укладено кредитний договір № ROVWGK00001835, згідно п.п. 1.1, 7.1 якого позивачу було надано кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 8.02.2007 року по 4.02.2027 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 41300 доларів США на наступні цілі: 35000 доларів США - на купівлю двокімнатної квартири, 6300 доларів США - на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених договором, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% на місяць, що нараховуються на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0.2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2 договору. Щомісячний платіж визначено у розмірі 459.45 доларів США, в який включено заборгованість по кредиту, відсотках та винагороді. 17.10.2011 року між [PERSON] та ПАТ КБ „ПриватБанк було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 8.02.2007 року, якою було зменшено суму пені на 3570.54 доларів США та встановлено штраф у розмірі 3570.54 доларів США за порушення будь-якого із зобовязань, передбачених в графіку погашення кредиту (додаток № 1 до додаткової угоди), понад 31 день, а також викладено п. 7.1 кредитного договору в іншій редакції, згідно якої [PERSON] було надано кредитні кошти на строк з 8.02.2007 року по 4.02.2027 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 52376.74 доларів США на наступні цілі: 35000 доларів США - на споживчі цілі, 17376.74 доларів США - на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених договором, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% на місяць, що нараховуються на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0.2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2 договору. Щомісячний платіж визначено у розмірі 664.95 доларів США, в який включено заборгованість по кредиту, відсотках, винагороді, комісії. Визначено розмір неустойки в разі порушення строків по сплаті відсотків та винагороди, вказаних у договорі, - в розмірі 100% від суми неналежно сплачених відсотків чи винагороди. 14.08.2014 року між позивачем та ПАТ КБ „ПриватБанк було укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору від 8.02.2007 року, якою було зменшено суму пені на 3363.50 доларів США та встановлено штраф у розмірі 3363.50 доларів США за порушення будь-якого із зобовязань, передбачених в графіку погашення кредиту (додаток № 1 до додаткової угоди), понад 31 день, а також викладено п. 7.1 кредитного договору в іншій редакції, згідно якої [PERSON] було надано кредитні кошти на строк з 8.02.2007 року по 4.02.2027 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 53041.62 доларів США на наступні цілі: 35000 доларів США - на споживчі цілі, 18041.62 доларів США - на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених договором, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% на місяць, а починаючи з 12.10.2011 року 13.02% річних, що нараховуються на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0.2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2 договору. Щомісячний платіж визначено у розмірі 678.53 доларів США, в який включено заборгованість по кредиту, відсотках, винагороді, комісії. Визначено розмір неустойки в разі порушення строків по сплаті відсотків та винагороди, вказаних у договорі, - в розмірі 100% від суми неналежно сплачених відсотків чи винагороди. У відповідності до договору іпотеки квартири № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором позивач передав в іпотеку КБ „ПриватБанк належне йому нерухоме майно - двокімнатну квартиру № 26, загальною площею 49.7 кв. м, що знаходиться в м. Кузнецовськ, м-н Вараш, б. 26-б Рівненської області. Згідно договору поруки № ROVWGK00001835/1 від 8.02.2007 року, укладеного між КБ „ПриватБанк та [PERSON], остання відповідає перед КБ „ПриватБанк за виконання зобовязань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і [PERSON], включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Відповідно до договору страхування майна № ROVWGK00031553 від 8.02.2007 року, укладеного між позивачем та страховиком - Закритим акціонерним товариством „Страхова компанія „ІНГОССТРАХ), страховим агентом якого та вигодонабувачем є ПриватБанк, було забезпечено виконання зобовязань за кредитним договором № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року шляхом страхування належного йому нерухомого майна згідно договору іпотеки квартири № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року. 8.02.2007 року в Єдиний реєстр заборон відчуження обєктів нерухомого майна внесено запис № 4468213 про обтяження (заборону) на нерухоме майно за договором іпотеки квартири № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року щодо двокімнатної квартири № 26, загальною площею 49.7 кв. метрів, що знаходиться в м. Кузнецовськ, м-н Вараш, б. 26-б Рівненської області. 8.02.2007 року в Державний реєстр іпотек внесено запис № 4469771 про іпотеку двокімнатної квартири № 26, загальною площею 49.7 кв. метрів, що знаходиться в м. Кузнецовськ, м-н Вараш, б. 26-б Рівненської області. Станом на 5.03.2015 року в погашення зобовязань по кредитному договору [PERSON] сплачено кошти на загальну суму 56158.12 доларів США, в тому числі, на погашення тіла кредиту - 5495.49 доларів США, погашення простроченого тіла кредиту - 4252.10 доларів США, погашення процентів - 18808.93 доларів США, погашення прострочених процентів - 17460.34 доларів США, погашення комісії - 3755.92 доларів США, погашення простроченої комісії - 3297.98 доларів США, погашення пені/штрафу - 6536.92 доларів США. Зазначені обставини підтвердили позивач та представник позивача в судовому засіданні, вказані обставини не оспорюються представниками відповідача, а також це встановлено з досліджених в судовому засіданні кредитного договору № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року, договору іпотеки квартири № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року, договору поруки № ROVWGK00001835/1 від 8.02.2007 року, договору страхування майна № ROVWGK00031553 від 8.02.2007 року, додаткової угоди № 1 від 17.10.2011 року до кредитного договору від 8.02.2007 року, додаткової угоди № 2 від 14.08.2014 року до кредитного договору від 8.02.2007 року, виписки про погашення кредиту станом на 5.03.2015 року, виписки по особовому рахунку [PERSON] за період з 8.02.2007 року по 8.09.2015 року, ордера розпорядження № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року про надання кредиту [PERSON], заяви на видачу готівки № 3 від 9.02.2007 року, розрахунку кредитної заборгованості станом на 6.03.2015 року, інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна та інформації з Державного реєстру іпотек від 22.05.2015 року. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, суд бере до уваги, що відповідно ст. 60 ЦПК України саме на позивача покладається обовязок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а також представити суду докази у підтвердження обставин, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Суд не бере до уваги посилання позивача в судовому засіданні та в поданій до суду позовній заяві, а також посилання представника позивача в судовому засіданні на порушення при укладенні кредитного договору № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року вимог постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 року „Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, оскільки вказана постанова була прийнята після укладення вказаного кредитного договору. В судовому засіданні встановлено, що кредитний договір № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року та додаткові угоди № 1 від 17.10.2011 року, № 2 від 14.08.2014 року були підписані позивачем [PERSON] Будь-яких письмових заяв та зауважень, додаткових вимог щодо змісту та умов кредитного договору і додаткових угод до нього від [PERSON] не надходило. Від одержання кредитних коштів позивач не відмовлявся, правом відкликати свою згоду на укладення договору про надання кредиту не скористався. Вказані обставини підтвердили в судовому засіданні представники відповідача, а також це не оспорюється позивачем та його представником. Вищевикладене свідчить про те, що між [PERSON] та КБ „ПриватБанк, як сторонами угод, було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору та додаткових угод до нього. Погодившись з умовами договору та в подальшому сплачуючи кошти у відповідності до договору та додаткових угод до нього, позивач не вважав їх такими, що порушують його права та законні інтереси, а також є несправедливими по відношенню до нього. На момент укладення договору та додаткових угод до нього позивач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення сторін договору та додаткових угод до нього було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, оскільки вказані документи були ними підписані без будь-яких додаткових застережень чи вимог щодо їх змісту. Враховуючи зазначені обставини, суд вважає встановленим, що позивач погодився з умовами кредитного договору № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року та додаткових угод № 1 і № 2 до нього, оскільки засвідчив їх своїми підписами, сплачував кошти на виконання умов договору та додаткових угод до нього в розмірах, передбачених цими угодами. З моменту укладення кредитного договору - 8.02.2007 року позивач до звернення ПАТ КБ „ПриватБанк 7.04.2015 року з відповідним позовом до нього про стягнення кредитної заборгованості із заявами про розірвання договору до відповідача не звертався. Судом встановлено, що ПАТ КБ „ПриватБанк свої зобовязання за кредитним договором № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року та додатковими угодами до нього виконало у повному обсязі. Позивач [PERSON] свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, що призвело до утворення кредитної заборгованості, яка не погашена по даний час. Вказані обставини не оспорюються учасниками судового процесу, а також підтверджуються випискою про погашення кредиту станом на 5.03.2015 року, випискою по особовому рахунку [PERSON] за період з 8.02.2007 року по 8.09.2015 року, розрахунком кредитної заборгованості станом на 6.03.2015 року. Суд не бере до уваги посилання позивача в судовому засіданні та в поданій до суду позовній заяві, а також посилання представника позивача в судовому засіданні на те, що [PERSON] перед укладенням кредитного договору № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року не був ознайомлений з кредитними умовами, зокрема, наявними формами кредитування з коротким описом відмінностей між ними, типом відсоткової ставки, орієнтовною сукупною вартістю кредиту та вартістю послуг з оформлення договору про надання кредиту (переліком усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), варіантами повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсягами, перевагами та недоліками пропонованих схем кредитування, оскільки вказана обставина не знайшла підтвердження в ході розгляду справи, будь-яких доказів про це відповідно до ст. 60 ЦПК України позивачем та представником позивача представлено суду не було, а також зазначені їх доводи спростовуються дослідженою судом анкетою-заявою [PERSON] від 23.01.2007 року, в якій він власним підписом засвідчив про те, що відповідач ознайомив його з вказаною інформацією, яка була надана у письмовій формі, у повному обсязі. Крім того, анкетою-заявою [PERSON] від 23.01.2007 року підтверджується, що саме позивач просив надати йому кредитні кошти в іноземній валюті, що не було заборонено на час укладення кредитного договору чинним законодавством. Суд вважає необґрунтованими доводи позивача та представника позивача в тій частині, що внаслідок надання кредиту в іноземній валюті умови договору є несправедливими та створюють істотний дисбаланс, оскільки зростання (коливання) курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору. Позивач при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також мав можливість отримати кредит в національній валюті, однак свідомо звернувся до відповідача саме з метою отримання кредитних коштів в іноземній валюті. В судовому засіданні позивачем та його представником відповідно до ст. 60 ЦПК України не подано належних доказів у підтвердження того, що представники відповідача перед укладенням кредитного договору та додаткових угод до нього чи на момент їх укладання ввели позивача в оману, не повідомили його про кредитні умови, не дали ознайомитися зі змістом кредитного договору та додаткових угод до нього. Як кредитним договором, так і додатковими угодами до нього визначено розмір щомісячного платежу, до додаткових угод, крім того, додаються графіки погашення кредиту, а тому [PERSON] мав можливість реально оцінити як суму переплати по кредиту та доцільність його отримання, так і доцільність укладення додаткових угод до кредитного договору та відповідність викладеного в них його інтересам. Судом встановлено, що додатковими угодами № 1 та № 2 до кредитного договору було зменшено суму кредитної заборгованості, а також посилено відповідальність у випадку подальшого невиконання позивачем умов договору, на що [PERSON] погодився, оскільки вказані документи були ним підписані без будь-яких додаткових застережень чи вимог щодо їх змісту. Суд не бере до уваги посилання позивача в судовому засіданні та в поданій до суду позовній заяві, а також посилання представника позивача в судовому засіданні на те, що укладення кредитного договору та додаткових угод до нього не відповідає чинному законодавству, оскільки у відповідача на момент укладення договору та додаткових угод до нього була відсутня відповідна індивідуальна ліцензія НБУ. В судовому засіданні з представлених представниками відповідача документів встановлено, що КБ „ПриватБанк отримав у встановленому законом порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій, а тому мав право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті. Згідно ст. 99 Конституції України\~грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу. Відповідно до ст. 192 ЦК\~ іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. КБ „Приватбанк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.ст. 19, 47\~Закону України „Про банки і банківську діяльність) банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог п. 1 розділу II\~Закону України „Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків від 15.02.2011 року\~є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п. 2 ст. 5\~Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог п.п. „в п. 4 ст. 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (п.п. „г п. 4 ст. 5 Декрету про валютне регулювання) слід виходити з того, що Національним банком України на виконання положень ст. 11 Декрету, ст. 44\~Закону України „Про Національний банк України\~в межах своїх повноважень прийнято\~Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України № 483 від 14.10.2004 року. Згідно з п. 1.5 Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог п. 1 розділу II Закону України „Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків від 15.02.2011 року є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій). У звязку з вищевикладеним слід виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 19.09.2011 року, що набрало законної сили, згідно якого визнано незаконним збільшення КБ „ПриватБанк процентної ставки за користування кредитом по кредитному договору № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року та зобовязано здійснити відповідний перерахунок заборгованості [PERSON], позивачем на виконання направлено не було, а тому будь-який перерахунок кредитної заборгованості відповідачем не проводився. Висновок судово-економічної експертизи № 1413 від 12.10.2015 року, яка проводилась по справі за клопотанням представника позивача, не містить категоричних висновків на поставлені питання через ненадання всіх необхідних документів для проведення експертизи. Клопотання про призначення повторної чи додаткової експертизи сторонами по справі не заявлялись. Інші висновки експерта, на думку суду, не дають підстав для задоволення заявлених позовних вимог. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року, а отже і відсутність підстав для задоволення інших позовних вимог, які є похідними від вимоги про визнання кредитного договору недійсним. Проаналізувавши та оцінивши досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] до ПАТ КБ „ПриватБанк про визнання недійсними кредитного договору № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року, договору іпотеки квартири № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року, договору поруки № ROVWGK00001835/1 від 8.02.2007 року, договору страхування майна № ROVWGK00031553 від 8.02.2007 року, зупинення нарахування відсотків за користування кредитом, комісій, винагород та штрафних санкцій за кредитним договором № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року з моменту останньої фактичної сплати таких платежів за цим договором, виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна запису № 4468213 про обтяження (заборону) на нерухоме майно за договором іпотеки квартири № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року щодо двокімнатної квартири № 26, загальною площею 49.7 кв. метрів, що знаходиться в м. Кузнецовськ, м-н Вараш, б. 26-б Рівненської області, виключення з Державного реєстру іпотек запису № 4469771 про іпотеку двокімнатної квартири № 26, загальною площею 49.7 кв. метрів, що знаходиться в м. Кузнецовськ, м-н Вараш, б. 26-б Рівненської області, за договором іпотеки квартири № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року, зобовязання [PERSON] повернути ПАТ КБ „ПриватБанк у натурі все, що було ним отримано на виконання кредитного договору № ROVWGK00001835 від 8.02.2007 року, а ПАТ КБ „ПриватБанк - повернути [PERSON] у натурі все, що було отримано від нього на виконання крединого договору № ROVWGK00001835 від від 8.02.2007 року, слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed