Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], в якому просива розірвати шлюб між ним та [PERSON], зареєстрований 07 серпня 1993 року у відділі РАЦС м. Калуш Калуського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 389. Позов мотивовано тим, що на грунті втрати поваги та взаєморозуміння між сторонами часто виникали сварки та непорозуміння, які призвели до розпаду сім'ї. Позивач та Відповідач сімейних відносин не підтримують, шлюб існує формально. Від шлюбу неповнолітніх дітей немає. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився та подав заяву до суду, за змістом якої позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити, а справу розглянути у його відсутності. ( а.с. 16). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася та подала заяву до суду, за змістом якої позов визнала в повному обсязі, не заперечувала щодо розірвання шлюбу з Позивачем, просила розглянути справу у її відсутності. ( а.с. 21). Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, Судом встановлено наступне. Згідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 14 червня 2007 року сторони зареєстрували шлюб 07 серпня 1993 року у у відділі РАЦС м. Калуш Калуського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 389, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 389. Неповнолітніх діти у шлюбі не має. Відповідно до положень ст..51 Конституції України, ч.1. ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями п.3 ч.2 ст.18, ст..51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Зі змісту позовної заяви Судом встановлено, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені, примирення між подружжям та збереження сім'ї не можливе та це буде суперечити інтересам та волі обох сторін. Зазначених обставинах Суд дійшов висновку, що сім'я розпалася остаточно і шлюб існує формально. Відповідач, яка подала заяву про визнання позову, не спростувала викладених в позовній заяві тверджень Позивача. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей». В позовній заяві Позивач не просив надавати час для примирення. Від Відповідача заяви про надання часу на примирення до суду також не надходила. Таким чином встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім'ї є неможливим, миритися вони не бажають, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а збереження шлюбу є недоцільним. Крім того, приймаючи до уваги, що шлюб - це добровільний союз чоловіка та жінки, а сторони зберегти сім'ю не бажають, Суд, з урахуванням того, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті й майнові права, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст.110 СК України, вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити. З огляду на викладене та з урахуванням положень частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України, Суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. На підставі вищенаведеного, відповідно до ч.3 ст. 105, ст.ст. 110, 112, 113 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved