Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-05 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання квартири [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]; визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 26.09.2011 року між [PERSON] та [PERSON]; витребування з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він з [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з 22 серпня 2003 року по 29 серпня 2011 року. 23.12.2005 року їх сім'єю в особі [PERSON] було укладено кредитний договір № 166, відповідно до умов якого було надано кредит на будівництво житла площею 67,6 кв.м., згідно з проектом за адресою: [ADDRESS]. По закінченню будівництва набутій у власність квартирі було присвоєно адресу: [ADDRESS]. Підставою набуття вказаної квартири у власність вказується рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 29 травня 2011 року № 327-1. Оскільки рішення Луцької міської ради було видане в період шлюбу вважає квартиру об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Проте в порушення вимог чинного законодавства відповідач [PERSON] не отримавши згоди позивача, як співвласника майна, та відповідно не маючи жодного права відчужувати таке майно, продала третій особі. Даний факт підтверджує договором купівлі-продажу від 26.09.2011 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON]. Тому вважає, що договір купівлі-продажу квартири від 26.09.2011 року підлягає визнанню недійсним як такий, що укладений без згоди співвласника майна. Після укладення купівлі-продажу вказана квартира була відчужена [PERSON] на користь [PERSON], а тому на підставі ст. 387 ЦК України просить витребувати її з незаконного володіння [PERSON] На підставі наведеного просив визнати квартиру [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 26.09.2011 року між [PERSON] та [PERSON]; витребувати з незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві та просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, просили суд в його задоволенні відмовити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, про причини неявки суду не повідомили, тому суд прийшов до висновку про розгляд справи у відсутності відповідачів [PERSON] та [PERSON] по наявним матеріалам справи. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON] та її представника, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 22 серпня 2003 року. Рішенням Луцького міськрайоного суду від 29 серпня 2011 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 15-16). 22.11.2005 року [PERSON] було укладено Договір № 108 про інвестування в будівництво (реконструкцію) житла. Відповідно до п. 2.3. даного Договору інвестор приймає участь в інвестуванні будівництва (реконструкції) об'єкта шляхом внесення грошових коштів (та матеріальних ресурсів) в інвестування своєї частки, з подальшим отриманням її у свою власність. 22 грудня 2005 року між [PERSON] та ДСФУ «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» Волинське регіональне управління було укладено кредитний договір № 166 у відповідності до якого [PERSON] було надано кредит у сумі 113 743 грн. на будівництво житла. В період шлюбу на виконання зобов'язань по кредитному Договору було внесено 12 600 грн. Сторона позивача посилається на рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 29.04.2011 року №327-1 як підставу набуття права власності на спірну квартиру Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 1 ст. 61 СК України встановлює, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Виходячи зі змісту ч.ч. 1, 2 ст. 331 ЦК України, ч. 1 ст. 182 ЦК України та п. 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, прав власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. Отже, до прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає. Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 22, 23, 29 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69, 72 СК України та ст. 372 ЦК України. При цьому необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 29 серпня 2011 року про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 15-16) встановлено, що сторони протягом останніх років не підтримують подружні відносини, спільного господарства не ведуть, шлюб існує лише формально. З матеріалів справи вбачається, що право власності на спірну квартиру було зареєстровано після припинення шлюбу, даний факт вбачається з витягу про державну реєстрацію від 23.09.2011 року (а.с. 17) Згідно довідки Волинського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» від 04 серпня 2015 року встановлено, що [PERSON] за період з 19.09.2011 року по 26.09.2011 року сплатила залишок по кредитному договору № 166 від 23.12.2005 року в сумі 44 757,70 грн. В період шлюбу на виконання зобов'язання по кредитному Договору було внесено 12 113,80 грн, що вбачається з квитанцій (а.с. 110-121). З вищевказаного вбачається, що [PERSON] міг брати участь в інвестуванні будівництва квартири, лише в період шлюбу, оскільки після його припинення всі дії по виконанню укладених договорів здійснювалися [PERSON] одноособово. Таким чином, враховуючи вище викладене та той факт, що право власності на спірну квартиру набувалось після розірвання шлюбу, суд прийшов до висновку, що спірна квартира не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки судом не встановлено право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та витребування її з незаконного володіння до задоволення також не підлягають. Таким чином, дослідивши та оцінивши представлені докази в їх сукупності, приходить до висновку, що в задоволенні заявленого позову слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: dismissed