Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування вимог позивач вказав, що він працював на підприємстві з 06.08.2012 року оператором верстаків з програмним керуванням. За час роботи відповідач нерегулярно проводив виплати заробітної плати. З початку 2020 року заробітна плата виплачувалася частково. На підставі ч.3\~ст.\~38\~КЗпП України був звільнений з підприємства за власним бажанням 22.10.2020 року. Після звільнення відповідач не здійснив з ним остаточний розрахунок по заробітній платі, яка на час звернення до суду складала 51309 грн.88 коп. Оскільки заборгованість по заробітній платі йому не виплачена, позивач також просить стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 22.10.2020 року по 09.11.2020 року в розмірі 12186 грн., моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., судові витрати в розмірі 2000 грн. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04.12.2020 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадженні з викликом сторін. В судове засідання позивач не зявився, через канцелярію суду подав заяву, в якій зазначив, на задоволенні позовних вимог наполягає та просить їх задовольнити, розгляд справи просив проводити у його відсутність. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідань повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки-повідомлення про виклик у судове засідання за місцем знаходження юридичної особи. 05.01.2021 року через канцелярію суду надійшов відзив підприємства на позовну заяву, з тексту якого вбачається, що відповідач заперечує проти наявності перед позивачем заборгованості по заробітній платі. Представник відповідач вказав, що 17.12.2020 року позивачу на картковий рахунок було виплачено в повному обсязі заборгованість по заробітній платі в розмірі 51309 грн. 88 коп. У вимогі про стягнення заборгованості по заробітній платі просив відмовити. При розрахунку розміру середнього заробітку просив врахувати наданий ним розрахунок, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати - 677 грн.58 коп. та графіка роботи підприємства з неповними робочими днями за визначений позивачем період з 22.10.2020 року по 09.11.2020 року (677 грн.58 коп. х 9 днів = 6098 грн.22 коп.). Також просив відмовити в повному обсязі у вимогах про стягнення моральної шкоди та про стягнення витрат на оплату правничої допомоги. 14.04.2021 року позивач уточнив позовні вимоги та вказав, що відповідач виплатив йому заборгованість з заробітної плати в повному обсязі в розмірі 51309 грн.88 коп. тому він відмовляється від позовних вимог в цій частині та збільшив позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку, просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку в розмірі 21682 грн. 56 коп. за період з 22.10.2020 року по 17.12.2020 року, судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 2000 грн. 05.05.2021 року представником позивача наданий відзив на уточнену позовну заяву позивача, який містить пояснення щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку, моральної шкоди і судових витрат. Вказав, що з розрахунку норм тривалості робочого часу на 2020 рік (лист 29.07.2019 року), з урахуванням роз`яснення Мінсоцполітики, кількість робочих днів за які позивачу затримано виплату заробітної плати за період з 22.10.2020 року по 17.12.2020 року, слід вираховувати виходячи з наступного: за жовтень 4 робочі дні (без врахування п`ятниць, наказ №309), за листопад 17 робочих днів (без врахування п`ятниць наказ №309), за грудень 10 робочих днів (без врахування п`ятниць наказ №309), загалом 31 робочий день. Зазначив, що при розрахунку середнього заробітку слід виходити з такого- 677,58 грн. х 31 робочий день=21004,98 грн. Представник відповідача наполягав на зменшенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, посилаючись на принципи розумності, справедливості та пропорційності та враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Представник відповідача вказав, що підприємство має проблеми економічного характеру, через які з об`єктивних причин не може самостійно вирішити питання, які виникли по затримкою з розрахунками, в тому числі і по заробітній платі, оскільки не отримує ані бюджетного фінансування, а ні будь-яких дотаційних чи преференцій. У зв`язку з тяжкої економічною ситуацією, підприємством було запроваджено низку операційних заходів, основною метою яких є збереження робочих місць, додержання соціальних гарантій працівників та своєчасного наповнення бюджету держави. Крім усього іншого, у 2020 року на рахунки підприємства вже декілька разів були накладені арешти, що сприяло зростанню заборгованості підприємства перед кредиторами, виникненню заборгованості по заробітній плані та по сплаті соціальних внесків до Державного бюджету. Крім того, постановами були накладені арешти на рахунки відповідача, що практично паралізувало господарську діяльність підприємства і призвело затримки виплат працівникам. У сукупності, періодичне блокування господарської діяльності підприємства, шляхом накладання арештів на всі рахунки відповідача та кризовий стан в галузі машинобудування, сприяло виникненню ситуації коли держане підприємство змушено здійснювати часткові виплати не тільки контрагентам, але і працівникам стосовно виплати заробітної плати, платежів до бюджету та комунальних платежів. Враховуючи фактичне погашення заборгованості та нетривалий період затримки розрахунку, а також об`єктивно надтяжкий економічний і політичний стан, коли підприємство вживає всіх можливих заходів задля збереження робочих місць та повноцінного функціювання енергетичної галузі України, а також виходячи з зазначених принципів розумності, справедливості та пропорційності, відповідач здійснює можливі заходи для відновлення виробничої діяльності підприємства. При цьому зазначив, що в разі задоволення вказаної вимоги просить про зменшення розміру середнього заробітку до 20% від нарахованої суми, що складає 4200 грн. 99 коп. (21004 грн. 98 коп. х 20%), оскільки таке зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку врахує оптимальний баланс інтересів сторін у спорі та є таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для обох сторін по справі. Ситуація додатково погіршується оголошенням карантину, з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби. Крім того, вказав, що особа, яка порушила зобов`язання звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили, зазначив, що крім зазначених вище обставин просить прийняти до уваги, що введення карантину віднесено до форс-мажорних обставин, тобто обставин непереборної сили. Крім того, представник відповідача також вказав, що заперечує проти вимог про стягнення моральної шкоди, зазначив, що з боку позивача, до суду не надано жодного доказу у підтвердження факту заподіяння моральних страждань та доказів наявності причинного зв`язку між заподіяною моральною шкодою і протиправним діянням відповідача не надано, як і не надано розрахунку суми моральної шкоди. Так само як і надано доказів того, що зазначені негативні моральні, психічні переживання, нервування, глибокі хвилювання і негативні емоції вплинули на стан здоров`я позивача, які були б підтверджені відповідними медичними документами. Більш того, представник відповідача просив прийняти до уваги, що позивач був звільнений на підставі ч.3 ст.38 КЗпП, тобто окрім остаточного розрахунку, заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку позивачеві було нараховано три середньомісячні заробітні плати, як компенсація при звільненні. При цьому з довідки за серпень вбачається, що заробітна плата позивачу склала 5725 грн.24 коп., за вересень 12569 грн.41 коп., тобто, позивач погоджувався на такий розмір заробітної плати та працював саме на таких умовах на підприємстві відповідача. Вказав, що за жовтень [PERSON] було нараховано та згодом виплачено 34556 грн. 58 коп. тобто більше ніж в 4 рази сума остаточного розрахунку перевищила звичайні доходи позивача. Зазначив, що така компенсація сама по собі призначена для утримання звільненого працівника певний час, не завдаючи йому моральних страждань. Представник відповідача вказав, що у позовній заяві позивачем не було визначено з яких міркувань та підрахунків моральна шкода була визначена саме в розмірі 10 000 грн., яка є значно завищеною. Вона не відповідає засадам виваженості, розумності та справедливості. Позивачем не надано доказів того, що йому було нанесено моральних страждань, не доведено вини роботодавця щодо заподіяння моральної шкоди та не доведено, що саме не виплата заробітної плати стала причиною моральних страждань позивача. Просив відмовити у вимозі про стягнення моральної шкоди в повному обсязі. Крім того, представник відповідача просив також відмовити в задоволенні вимог позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу, оскільки позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами виконання адвокатом обсягів та вартості послуг правничої допомоги. При цьому заявлені адвокатом до відшкодування витрати є абсолютно не співмірними зі складністю даної справи, обсягом послуг і реальним (дійсним) часом, затраченим на надання відповідних послуг адвокатом; такі витрати не відповідають критерію їх реальності (дійсності) та розумності їх розміру. Представник відповідача вказав, що розмір витрат на правничу допомогу не доведений позивачем, документально не обґрунтований та не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. Зазначив, що обґрунтованість розміру витрат на оплату послуг адвоката визначається на підставі наданих сторонами доказів (договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження. Позивачем не надано документального підтвердження з якого можливо встановити механізм розрахунку гонорару за послуги на правничу допомогу. Вказав, що у разі задоволення судом вимог у цій частині просить також розглянути питання щодо зменшення витрат на правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст.247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем протягом періоду з 06.08.2012 року. 22.10.2020. [PERSON] був звільнений за власним бажанням відповідно до ч. 3\~ст.38 КЗпП України, що підтверджується записом із трудової книжки (а.с.5-6). Вказані обставини сторонами не оспорюються. Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. При звільненні позивача відповідачем з ним не були проведені остаточні розрахунки, що стало підставою для звернення [PERSON] до суду для захисту свого порушеного права. 14.04.2021 року [PERSON] відмовився від позовних вимог в частині стягнення заборгованості з заробітної плати, посилаючись на те, що вказана заборгованість була виплачена відповідачем. Судом прийнята відмова від позовних вимог в частині стягнення заборгованості з заробітної плати. Крім того, позивач уточнив позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку, просив стягнути з відповідача 21682 грн.56 коп. за період з 22.10.2020 року по 17.12.2020 року, надавши відповідний розрахунок. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд приймає до уваги таке. Згідно\~ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст. 117 КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Скрутне матеріальне становище, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не звільняють останнього від відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України. Аналогічний правовий висновок зазначений в Постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі №337/6455/15-ц, провадження № 61-3683св18. \~ \~ \~ \~Відтак, зважаючи на встановлені судом обставини справи, є достатні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку. Між тим, вирішуючи клопотання відповідача про зменшення суми такого відшкодування, суд приймає до уваги, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761(9584)15-ц (далі постанова) у пункті 87 зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого\~статтею 117 КЗпП. При цьому, зменшення суми відшкодування залежить від розміру недоплаченої роботодавцем суми. Істотним є період затримки (прострочення) невиплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. Велика Палата у зазначеній вище постанові зазначає, що враховувати необхідно ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем\~до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. (п.п.91; 91п.1,2,3,4 постанови). Судом встановлено, що на час подачі до суду позову, розмір заборгованості відповідача перед [PERSON] з заробітної плати становив 51309 грн 88 коп., яка станом на 17.12.2029 була добровільно виплачена позивачу підприємством і позивач в подальшому відмовився від позовних вимог в цій частині. Відповідно до\~наданого відповідачем\~розрахунку середньоденна заробітна плата позивача становила 677 грн 58 коп. [PERSON] просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку уточнив позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку в розмірі 21682 грн.56 коп. за період з 22.10.2020 року по 17.12.2020 року. Оскільки 17.12.2020 року відповідачем була виплачена заборгованість з заробітної плати. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Визначаючи період затримки розрахунку, суд виходить з того, що, оскільки відсутні інші дані, початком перебігу такого строку є наступний день після звільнення [PERSON] , тобто 23.10.2020 року. Отже, період затримки розрахунку, який починається з 23.10.2020 та закінчується 16.12.2020 року (включно), складає 39 робочих днів. Відтак, розмір середнього заробітку з цей період становить 26425 грн. 62 коп. (677 грн.58 коп. х 39 днів). Поряд з цим, виходячи з того, що відповідачем, в процесі судового розгляду, у добровільному порядку був проведений розрахунок з позивачем, затримка у проведенні такого розрахунку пояснюється важким економічним становищем на підприємстві, яке обумовлено рядом чинників, що підтверджується наданими відповідачем копіями відповідних доказів, які ним додані до відзиву на позов, позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що така затримка спричинила йому майнові втрати, суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, доходить висновку про наявність підстав для зменшення розміру відшкодування, передбаченого\~статтею 117 КЗпП, до 12000 грн., при цьому суд також приймає до уваги розмір заборгованості з заробітної плати (51309 грн 88 коп.) та період затримки розрахунку з позивачем. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Згідно з пунктом 1 частини третьої\~статті 133 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною восьмою\~статті 141 ЦПК України\~передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження отримання правової допомоги, суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару ті інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформленні у встановленому законом порядку (квитанція про до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність оригіналу договору про надання правової допомоги, укладеного між позивачем та адвокатом, або належним чином завіреної його копії, акту виконаних робіт до договору з переліком (розрахунком) наданих послуг та зазначенням їхньої вартості, документального підтвердження витрат на правову допомогу, як то квитанція про до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, що підтверджує оплату таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі № 280/1765/19 від 04.02.2020 року. До позову додано квитанцію на 2000 грн. оплачених [PERSON] в порядку досудової підготовки справи, в яку входить складання позову та позовної заяви адвокатом Савченко О.В., але жодних інших доказів які б свідчили про належним чином оформлені договірні відносини між [PERSON] та адвокатом в межах зазначеної цивільної справи суду не надано. Таким чином, позивачем не надано суду доказів на підтвердження укладення договору про надання правової допомоги, в межах якого ним понесені витрати у сумі 2000 грн. Відтак суд відмовляє у задоволенні вимоги [PERSON] у відшкодуванні за рахунок відповідача цих витрат в повному обсязі. В частині вирішення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється\~статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 1\~статті 1167 ЦК України\~передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) розяснено, що згідно зі статтею 237-1\~КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Оцінюючи аргументи позивача, які ним наведені в обґрунтування вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд доходить висновку, що істотне та триваюче порушення права позивача на своєчасне і повне отримання заробітної плати, поставило останнього у скрутне матеріальне становище, призвело до негативних психо-емоційних переживань, вимагало додаткових зусиль для організації життя та захисту порушеного права. Аналізуючи вищенаведені норми права у сукупності з доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позивачу була спричинена моральна шкода бездіяльністю відповідача, яка полягала\~\~у невиплаті йому належних сум заробітної плати. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 2000 грн., що відповідає критеріям розумності та справедливості. Між тим, з відповідача на користь позивача, відповідно до\~ст.141 ЦПК України, підлягають стягненню витрати з оплати судового збору в розмірі 840 грн 80 коп. за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, понесення яких підтверджено відповідною квитанцією. На підставі викладеного,

Outcome: partial