Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до Лисичанського міського суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог, посилалась на те, що він є власником помешкання за адресою м. Лисичанськ, вул. П.Морозова, буд 48Б. В даному будинку зареєстровані двоє людей: він - позивач та [PERSON], [INFO], його син. Фактично мешкає лише позивач. З 1998 року його син одружився і з цього часу не проживає за адресою реєстрації, участі в утриманні будинку не приймає, не сплачує за комунальні послуги. На даний час відповідач мешкає спільно із своєю дружиною у придбаному будинку за адресою м. Лисичанськ, вул. Сємашко, буд. 7. Вважає, що у звязку із не проживанням відповідача досить тривалий час за місцем реєстрації, він втратив право користування житлом. Тому після уточнення позовних вимог, просив суд визнати [PERSON], таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: м. Лисичанськ, вул. П.Морозова, буд. 48Б. В судовому засіданні позивач [PERSON] надав суду пояснення аналогічні викладеним в позові, додатково пояснив, що син ніколи не проживав із ним у будинку, крім того, він вже більше двох років не бачив сина. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач та представник позивача не заперечували проти розгляду справи за відсутності відповідачів. У звязку з наведеним, суд вважає за можливе слухати справу за відсутністю відповідачів, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. У судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що знає [PERSON], його син з 2005 року з батьком не проживає, не навідується до нього. У відповідача є своя сімя, з якою він проживає в окремому будинку. Останній раз бачив [PERSON] в 2013 році. У судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що знає [PERSON] є його онуком, відповідач в спірному будинку не проживає, не веде спільне господарство з позивачем приблизно з 2008 року. Жодного разу в будинку його не бачив, в останнє в 2013 році, коли померла бабуся, [PERSON] приходив на її похорони. Він не бере участі в утриманні будинку, в сплаті комунальних послуг. Вислухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з довідкою №59 від 02.10.2015 р. наданою Лисичанським комунальним підприємством «Паспортна служба» про те, що по вул. П.Морозова, буд. 48Б у м. Лисичанську зареєстровані 2 особи: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], - син. Згідно з довідкою б/н від 02.10.2015р. наданою головою вуличного комітету [PERSON], який мешкає за адресою: м. Лисичанськ, вул.. П.Морозова, буд. 48Б, у тому, що у нього прописаний син [PERSON], [INFO], але фактично той проживає з 2014р. по вул.. Семашко, буд. 7. Згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №15928176 від 10.01.2014р. власником житлового будинку 48Б по вул. П.Морозова, в м. Лисичанськ є [PERSON] на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки №1165 від 09.03.1971 р. виданий лисичанською державною нотаріальною контрою. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтями 64, 156 ЖК України передбачені перелік прав і обовязків членів сімї наймача, власника, де крім того зазначено утримання житлового приміщення, дбайливе ставлення до житлового приміщення. Дослідивши надані письмові докази, суд доходить висновку, що відповідач [PERSON] є членом родини позивача, а саме є його сином за таких обставин вимоги ст. 405 ЦК України можуть бути застосовані до даних правовідносин. Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» відовідно до ст. 107 ЖК наймач або член його сімї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від предявлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, як свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населедний пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням\~ положення\~ частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу,\~ задовольнити\~ вимогу\~ позивача у більшому\~ розмірі,\~ ніж\~ було\~ заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.\~ На підставі викладеного, суд вважає за необхідне розглянути вимоги позивача про визнання відповідача втратившим право користування житловим приміщенням, як вимоги про захист його права власності, а саме: як усунення перешкод у користуванні власністю. Як встановлено з позовної заяви, пояснень позивача і свідків, наданих в судовому засіданні, існування реєстрації відповідача у будинку позивача обмежує його права в розпорядженні майном, так як він змушений сплачувати комунальні послуги за зареєстрованого відповідача, який у комунальних витратах участі не приймає та не приймає будь-якої участі в утриманні будинку. Судом встановлено, що відповідач не проживає у вказаному будинку більше строку встановленого в ст. 405 ЦК України. За таких обставин суд вважає, що позов заявлено обґрунтовано, доводи, викладені позивачем на підтвердження своїх вимог, знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, є достовірними та обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими доказами, у звязку з чим позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню.

Outcome: approved