Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до Словянського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з нею він перебуває у шлюбі з 05 травня 2015 року, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Словянську реєстраційної служби Словянського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 184. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини вони припинили 31 травня 2017 року та з вказаного часу проживають окремо, відносини не підтримують. Спроб примиритися у них не було. Причиною припинення шлюбних відносин стало те, що відповідач ухиляється від виконання сімейних обовязків, змінила до нього відношення, не займалася домашнім побутом, відмовлялася готувати їжу, не проводила прибирання житла, зневажливо відносилась до нього, влаштовувала сварки. Він неодноразово просив відповідачку змінити її ставлення до сімї. Вказав, що діти проживають з матірю. Проте, вона належним вихованням дітей не займається, чинить перешкоди йому у спілкуванні з дітьми, погрожує вивезти до Туреччини без його відома та згоди, тому в подальшому спір про місце проживання дітей буде вирішуватися в окремому провадженні. Просить суд, шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Словянську реєстраційної служби Словянського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 184 від 05 травня 2015 року між ним та відповідачкою, розірвати. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання. 18 серпня 2017 року надав до суду Заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити (а.с.12). Представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON], яка діє на підставі Договору на представництво інтересів від 28 липня 2017 року (а.с.7), до судового засідання не зявилась. 18 серпня 2017 року надала до суду Заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги [PERSON] підтримала, просила їх задовольнити (а.с.13). Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання відповідно до Повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.11). Причину неявки суду не повідомила. У відповідності до ч.5 ст. 74 ЦПК України «У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: - юридичним особам та фізичним особам - підприємцям за адресою місцезнаходження ( місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців; - фізичним особам, які не мають статусу підприємців за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку». Відповідно до ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов»язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Згідно до ч.9 ст. 74 ЦПК України «Відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.» Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач повідомлений у встановленому порядку ( належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача ( представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідач [PERSON] своєчасно і належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не зявилася, від неї не надійшло повідомлення про причини неявки, не використала наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 05 травня 2015 року, який було зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Словянську реєстраційної служби Словянського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 184 (а.с.4). Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей сина [PERSON], [INFO] (а.с.5) та [PERSON], [INFO] (а.с.6). Сторони у теперішній час шлюбні стосунки не підтримують з травня 2017 року, спільне господарство ними не ведеться. Тобто, зараз кожний живе своїм окремим особистим життям, ніяким чином не переймаючись проблемами іншого. І таке спільне життя стало для сторін неприйнятним і неможливим. Таким чином, їх сімя фактично розпалась, шлюб існує тільки формально і зберегти його неможливо. Надання часу для примирення позивач вважає недоцільним, так як всі можливості зберегти сімю вичерпані. В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у звязку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно ч. 1 ст. 3 Сімейного кодексу України, сімя є первинним та основним осередком суспільства. Згідно зі\~ ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст. 56 Сімейного кодексу України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи те, що відповідач [PERSON], не висловила своє бажання про зміну прізвища, суд не вирішує питання про відновлення дошлюбного прізвища, оскільки відповідно до ч.1 ст.113 СК України, право на вибір прізвища після розірвання шлюбу належить особі, яка змінила таке прізвище, в даному випадку відповідачу [PERSON] Таким чином у суду є усі підстави для задоволення позовних вимог та розірвання шлюбу між сторонами, так як подальше спільне життя подружжя та збереження сімї неможливе. Позивач [PERSON] не вимагає компенсації за понесені судові витрати, повязані із зверненням до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved