Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про зміну способу та розміру аліментів, які стягуються з нього на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] на підставі рішення Колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду в Тернопільській області від 25.02.2014 року. Позовні вимоги позивач мотивував тим, що рішення Колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду в Тернопільській області від 25.02.2014 року у справі №2-5195/2001 з нього проводиться стягнення аліментів в користь [PERSON] , на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітної плати щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму, визначеного для дітей відповідного віку до досягнення сином повноліття. На даний час у нього змінились обставини, він є особою похилого віку, досягнув 62-річного віку, має ряд складних хронічних захворювань, які потребують невідкладного лікування та постійного лікарського спостереження і санітарно-курортного оздоровлення, що є фінансово затратним. Він вжив всіх залежних та можливих від нього заходів щодо забезпечення дитини житлом в даний час та на майбутнє. Вважає, що розмір сплачуваних ним аліментів є надмірним в порівнянні з потребами дитини у відповідному віці та використовуються відповідачем для власного матеріального забезпечення. А також вважає, що за рахунок раніше сплачених ним аліментів сум, розмір яких істотно перевищує максимально допустиму суму, матеріальне становище дитини об`єктивно покращилось. За вказаних обставин, з урахуванням принципу пропорційності обох з батьків в матеріальному забезпеченні дитини вважає, що достатнім буде сплата ним аліментів в твердій грошовій сумі, в розмірі трьох прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку , який передбачений на день звернення ним з позовом до суду, а тому просив позов задоволити з урахуванням наведених обставин. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 24.07.2020р. відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 30.09.2010р. через канцелярію суду надійшло клопотання від [PERSON] (відповідача по справі), в якому просить розглянути справу за позовом [PERSON] до неї про зміну способу стягнення та розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини в порядку загального позовного провадження, мотивувала клопотання тим, що предметом спору у справі є фактично зменшення розміру аліментів визначених рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 25.02.2014р. (справа №789/193/14), який відповідно до ч.4 ст. 274 ЦПК України підлягає розгляду саме за правилами загального позовного провадження. Крім того просила суд надати строк для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 30.09.2020р. судом здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. В матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву поданий відповідачем 16.10.2020 , відповідно до змісту якого відповідач звертає увагу суду на те, що стан здоров`я позивача [PERSON] нічим не відрізняється від того стану, який був у нього в березні 2013року на час визначення розміру аліментів, він не є інвалідом, а отже його вік не впливає на спроможність сплачувати аліменти на утримання дитини, його фінансове становище, на думку відповідача, покращилось, працюючи на посаді судді Івано-Франківського апеляційного суду, він отримує, окрім високої заробітньої плати, пенсію, зумів придбати для власного використання автомобіль. На підтвердження фінансового становище позивача відповідач подала копію Декларації про доходи позивача за 2019 рік, довідку доходи за 2020рік, а також стверджує, що у власності позивача є нерухоме майно та земельні ділянки інформація про що відображається в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Просить суд врахувати, що позивач не забезпечив належним житлом свого сина, а квартира в якій вона проживає з дитиною належить на праві власності позивачу, умови проживання у вказаному житлі є поганими, квартира в аварійному стані, вона самостійно міняла електропроводку, електрощиток, розетки та вимикачі, робила ремонт, квартира сира, що негативно впливає на здоров`я дитини. Крім того, відповідач зазначає у відзиві, що батько не бачиться з сином, не спілкується, нічим не допомагає, не ціквиться його станом здоров`я та навчанням, не приймає жодної участі у його житті. Вона несе значні витрати на лікування та утримання сина, на його навчання та оздоровлення. Просить суд в задоволенні позову відмовити з наведених у відзиві підстав (том 1, а.с. 68-80). Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 17.12.2020р. закрито підготовче провадження у справі та признчено справу до судового розгляду по суті. Позивачем 29.04.2021 подано письмові пояснення щодо долучених відповідачем доказів у справі та наведених обставин у відзиві, які просив врахувати при вирішенні даної справи ( том 2. а.с. 8-9). В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю та з наведених в позовній заяві та письмових поясненнях підстав просив задоволити. Відповідач в судовому засідання просила відмовити повністю в задоволенні позову, вважаючи його безпідставним, підтримала повністю викладені нею обставини в запереченні та письмових поясненнях . Заслухавши сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» ). Частиною 2 статті 150 Сімейного кодексу України (надалі - «СК України») визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (частина 1 статті 180 СК України). Таким чином, суд звертає увагу на те, що відповідно до норм СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо своїх неповнолітніх дітей, зобов`язані утримувати неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття та забезпечувати їм достатній рівень фізичного і духовного розвитку. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 02 червня 2015 року, батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (том 1, а.с.28). Як встановлено судом, рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01.03.2013 року у справі №2-5195/2011 про стягнення аліментів, стягнуто з [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] жителя [ADDRESS] аліменти на користь [PERSON] , ІПН [NUMBER] , [INFO] на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітної плати щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму, визначеного для дітей відповідного віку до досягнення ним повноліття (том 1, а.с.7-9). Рішенням Колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду в Тернопільській області 25.02.2014 року, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01.03.2013 року в частині стягнення аліментів на утримання дитини скасовано і ухвалено нове рішення, яким стягнуто з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] , на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітної плати щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму, визначеного для дітей відповідного віку до досягнення ним повноліття (том 1, а.с.17-19). На підставі вказаного рішення суду видано 08.04.2014 Івано-Франківським міським судом виконавчий лист (том 1, а.с.21). Згідно ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Статтею 51 Конституції Українитастаттею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідност. 8 Закону України «Про охорону дитинства`кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно з частиною першоюстатті 181 СК Україниспособи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними або за рішенням суду. Згідностатті 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів`розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Згідно частини другої статті 182 СК України (у редакції, чинній до моменту прийняття Закону України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII) мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 2037-VIII частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 3 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У частині першій статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В поданій до суду заяві позивач просить розмір аліментів визначений Рішенням Колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду в Тернопільській області 25.02.2014 року на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] змінити та зменшити з 1/4 частини всіх видів заробітної плати щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму, визначеного для дітей відповідного віку на тверду грошову суму в розмірі 6 654 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментівза наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Враховуючи зміст ст.ст.181,192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. У відповідності до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних утриманців та інші обставини, що мають істотне значення. З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому суд, з урахуванням встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. Частиною третьою статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. Згідно до ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, при цьому у відповідності до ст. 183 СК України визначено, що максимальний розмір аліментів, які підлягають сплаті не може бути більшим десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. Алімeнтами є обов`язок утримання одним членом сім`ї інших членів сім`ї, які потребують цього, у визначених законом випадках. Захищаючи права учасників таких правовідносин законодавець визначив, як мінімально допустимий розмір аліментів на одну дитину, так і максимально допустимий розмір аліментів, порядок же звернення за таким стягненням аліментів через суд може відбуватися у наказному чи у позовному провадженні і не впливає на кінцеву мету аліментних зобов`язань, за якої одна особа зобов`язана утримувати іншу, в даному випадку: батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, що кореспондується із статтею 51 Конституції України. З огляду на таке суд вказує наступне. Оскаржуваний позивачем розмір аліментів, був визначений судовим рішенням, що набрало законної сили, обставин, які б свідчили про те, що фінансовий, майновий, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів з моменту їх призначення суттєво погіршився не встановлено, доказів, що відповідач отримує більші доходи, аніж позивач суду не представлено також, а тому суд вважає, що такий визначений апеляційним судом розмір аліментів не є непосильним для платника аліментів, який виступає позивачем. В той же час, як вже вказано вище, стаття 183 СК України встановлює максимальний розмір аліментів, які підлягають сплаті, і не можуть перевищувати десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. З матеріалів справи вбачається (а.с. 214 т.1), що лише із заробітної плати позивача (не враховуючи аліментних відрахувань із його пенсії) відповідачу за певні місяці 2020 та 2021 років було сплачено аліментів одноразово в місяць понад 40 тисяч гривень (березень, вересень-грудень 2020 року та січень 2021 року) та понад 50 тисяч гривень (квітень, липень 2020 року), що майже удвічі перевищує встановлений максимальний розмір аліментів, який не може перевищувати десять прожиткових мінімумів на 1 дитину відповідного віку, і суд цю обставину теж зобов`язаний враховувати. Оскільки законодавцем передбачено і мінімальний і максимальний розмір аліментів, то суд забезпечуючи баланс інтересів сторін приходить до переконання про часткове задоволення позовних вимог, обмежуючи стягнення аліментів їх максимальним розміром для дитини відповідного віку. Отож враховуючи те, що позивач має постійне місце праці, стабільний дохід, однак є особою похилого віку, несе періодично витрати на обстеження та лікування, з огляду на наявність інформації про доходи обох сторін, інтереси та стан здоров`я дитини, а також те, що обов`язок утримувати дитину є обопільним обов`язком батьків, дослідивши обставини справи, оцінивши досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково та змінити розмір аліментів, встановлений рішенням Колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду в Тернопільській області від 25.02.2014 року по справі №0907/2-5195/2011 та стягувати аліменти в новому розмірі з [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] жителя [ADDRESS] аліменти на користь [PERSON] , ІПН [NUMBER] , жительки [ADDRESS] на утримання неповнолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , зменшивши з 1/4 частини всіх видів заробітної плати щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму, визначеного для дітей відповідного віку на 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50% відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та в загальному не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня набрання чинності рішенням суду і до досягнення дитиною повноліття. В решті вимог позову слід відмовити. На думку суду сплата аліментів у такому розмірі відповідає нормам матеріального права і буде співмірним та справедливим балансом між захистом прав неповнолітньої дитини та платника аліментів. Стягнення аліментів в новому розмірі слід розпочати з дня набрання рішенням законної сили, припинивши стягнення аліментів по старому виконавчому листу №0907/2-5195/2011. Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial