Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Перша ужгородська державна нотаріальна контора, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визначення частки. В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на те, що він є сином та спадкоємцем за заповітом померлої [INFO] матері [PERSON] , яка на випадок своєї смерті залишила заповіт, посвідчений нотаріусом Першої ужгородської державної нотаріальної контори Ластівка А.В., зареєстрований в реєстрі за № 3-821, згідно з яким все належне їй на день смерті майно заповіла йому - [PERSON] . Спадщину після смерті матері він прийняв, подавши до Першої Ужгородської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у визначений законом шестимісячний термін. Вказує, що 01.02.1996 року його матір [PERSON] уклала шлюб з відповідачем [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , і по день смерті матері були подружжям, проживали разом за даною адресою. Вже за час перебування у шлюбі подружжя [PERSON] та [PERSON] отримали земельну ділянку площею 0,07 га, під будівництво вищенаведеного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить державний акт про право приватної власності на землю серія ЗК № 015-010995 від 23.12.1999 року, зареєстрований в книзі за № 2713. Державний акт було отримано на ім`я голови сім`ї [PERSON] . Зазначена ділянка внесена в базу Державного земельного кадастру за кадастровим номером 2110100000:52:001:0453, що підтверджується витягом від 22.09.2020 року. У подальшому на отриманій ділянці подружжям було розпочато будівництво житлового будинку, який було здано в експлуатацію в 2008 році, про що було отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 26.01.2009 року, видане на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 518 від 24.12.2008 року. Загальна площа житлового будинку 158,2 м.кв., житлова 27,0 м.кв., дві кімнати. До складу домоволодіння входить сарай літ. Б, навіс літ. В, металева огорожа та мощення (бруківка). Право власності на підставі наведеного свідоцтва про право власності зареєстровано в реєстрі за реєстраційним номером 26223967. Позивач зауважує, що склалася ситуація, за якої право власності на спільне майно подружжя оформлено на одному із них - на відповідача. Саме з цієї причини нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори Ластівка А.В. було видано постанову у вчиненні нотаріальної дії від 25.04.2020 року за № 158/02-31, а саме відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку його матері у будинку, набутому під час перебування в шлюбі з [PERSON] . Звертає увагу, що у зв`язку з тим, що спадщина відкрилася за дії сімейного законодавства 2001 року, то до даних правовідносин слід застосовувати ст. ст. 60, 70 Сімейного кодексу України, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Вважає, що підстав для відступлення від принципу рівності часток немає, а тому спадкодавцю померлій [INFO] матері [PERSON] та відповідачу [PERSON] належить по 1/2 частці у праві власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] . Щодо земельної ділянки позивач вказує, що така теж підлягає поділу, виходячи з положень ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України, п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2), висновку, що міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15, також Верховного Суд у справі № 199/2099/17 (постанові від 25 лютого 2019 року). На підставі викладеного, позивач просив суд: визнати, що житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] , загальною площею 158,2 м.кв., житлова 27,0 м.кв., дві кімнати, до складу якого входять: сарай літ. Б, навіс літ. В, металева огорожа та мощення (бруківка), а також земельна ділянка площею 0,07 га, під будівництво житлового будинку, державний акт про право приватної власності на землю серії ЗК № 015-010995 від 23.12.1999 року, зареєстрований в книзі за № 2713, кадастровий номер 2110100000:52:001:0453, є спільною сумісною власністю подружжя померлої [INFO] [PERSON] та відповідача у справі [PERSON] ; визнати, що частки у праві власності в наведеному спільному майні подружжя є рівними та померлій [INFO] [PERSON] і [PERSON] належить по 1/2 частці житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] , загальною площею 158,2 м.кв., житлова 27,0 м.кв., дві кімнати, до складу якого входять: сарай літ. Б, навіс літ. В, металева огорожа та мощення (бруківка) та по 1/2 частці земельної ділянки площею 0,07 га, під будівництво житлового будинку, державний акт про право приватної власності на землю серії ЗК № 015-010995 від 23.12.1999 року, зареєстрований в книзі за № 2713, кадастровий номер 2110100000:52:001:0453. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.12.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання. Під час розгляду справи позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, згідно з якою просить суд: визнати, що житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] , загальною площею 158,2 м.кв., житлова 27,0 м.кв., дві кімнати, до складу якого входять сарай літ. Б, навіс літ. В, металева огорожа та мощення (бруківка), а також земельна ділянка площею 0,07 га, під будівництво житлового будинку державний акт про право приватної власності на землю серія ЗК №'015-010995 від 23.12.1999 року, зареєстрований в книзі за № 2713, кадастровий номер 2110100000:52:001:0453, є спільною сумісною власністю подружжя померлої [INFO] [PERSON] та [PERSON] ; визначити що частки управі власності в наведеному спільному майні подружжя є рівними та становлять по 1/2 частці кожному. Позивач у дане судове засідання не з`явився, при цьому у заяві про уточнення позовних вимоги зазначив, що уточнені позовні вимоги підтримує та просить такі задовольнити, розгляд справи провести без його участі. Відповідач у дане судове засідання не з`явися, при цьому подав до суду заяву про визнання уточнених позовних вимог, зазначивши, що даною заявою повідомляє суд про визнання зазначених вище уточнених позовних вимог, а розгляд справи просить провести без його участі. Представник третьої особи - Першої ужгородська державна нотаріальна контора у судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, письмових пояснень щодо позову не подано, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що позов з урахуванням уточнених позовних вимог слід задовольнити повністю, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 11.05.1962 року. [INFO] [PERSON] померла, що стверджується свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . На випадок своєї смерті [PERSON] склала заповіт від 20.03.2006 року, посвідчений нотаріусом Першої ужгородської державної нотаріальної контори Ластівка А.В., зареєстрований в реєстрі за № 3-821, відповідно до якого все належне їй на день смерті майно заповіла [PERSON] . Після смерті матері позивач звернувся до Першої ужгородської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , однак постановою державного нотаріуса від 25.04.2020 року за № 158/02-31 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки спадкоємцем не подано правовстановлюючих документів про належність майна спадкодавцеві, а саме на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Матеріалами справи встановлено, що 01.02.1996 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 01.02.1996 року. На підставі рішення Ужгородської міської ради від 07.12.1999 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,07 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, що стверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ЗК № 015-010995 від 23.12.1999 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів направо приватної власності на землю за № 2713. Земельна ділянка внесена в базу Державного земельного кадастру за кадастровим номером 2110100000:52:001:0453, що встановлено витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 22.09.2020 року. На підставі рішення виконкому Ужгородської міської ради від 24.12.2008 року за № 518 за [PERSON] 27.01.2009 року зареєстровано право власності в цілому на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа будинку становить 158,20 м.кв., житлова площа - 27,00 м.кв., дві кімнати, про що йому видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно. До складу вказаного будинку також входять сарай літ. Б, навіс літ. В, огорожа та вимощення, що вбачається з технічного паспорта на житловий будинок. Право власності на будинок зареєстровано в реєстрі за реєстраційним номером 26223967. Вказані обставини також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка: 248960800 від 19.03.2021). За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Статтями 22 та 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України (у редакції, чинній на момент набуття у власність спірної земельної ділянки) визначено, що нажите подружжям за час шлюбу майно є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Статтею 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15. Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини другої статті 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно з частиною другої статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована зацікавленою стороною, яка може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року у справі № 6-814цс15 та у постанові Верховного Суду від 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням наведеного, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд дійшов висновку про задоволення уточнених позовних вимог [PERSON] , оскільки позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження того, що спірне нерухоме майно було набуто його матір`ю [PERSON] під час зареєстрованого шлюбу з відповідачем [PERSON] , який уточненні позовні вимоги визнав. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у загальному розмірі 1681,60 грн.

Outcome: approved