Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про визнання права власності на частину майна в порядку спадкування за законом. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що після смерті сина, [PERSON], позивач звернувся до державного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Проте постановою державного нотаріуса від 13 січня 2015 року у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено у звязку з тим, що позивач, як спадкоємець, не має документів на будинок, що належав його сину. Ці документи знаходяться у колишньої дружини [PERSON] [PERSON]. Позивач посилається на те, що за життя [PERSON] належала ? частина в спільному майні подружжя з [PERSON], а саме на домоволодіння по вул.. Шкільна, 29 б в с. Посуньки Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Оформити право власності на спадкове майно позивач не має можливості, оскільки в нього відсутні правовстановлюючі документи на це майно. На підставі вищевикладеного позивач просив суд визнати за ним право власності на !/2 частину домоволодіння по вул.. Шкільна, 29 б в с. Посуньки Верхньодніпровського району Дніпропетровської області в порядку спадкування за законом. В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги. Суду пояснив, що за час шлюбу, в 2003 році, його син, [PERSON], та його колишня дружина, [PERSON], придбали будинок. Шлюб між ними було розірвано. Після смерті сина він звернувся до нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право на спадщину, а саме на ? частину цього будинку. Всі документи на будинок знаходяться у відповідача, проте до нотаріуса вона не зявилася, тому нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину. Представник позивача позов підтримав, просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги, суду пояснив, що за час шлюбу сином позивача та відповідачем було придбано нерухоме майно. Позивач, як спадкоємець, який прийняв спадщину має право на частку в цьому майні. За життя [PERSON] спору про поділ майна з колишньою дружиною не було, оскільки він до кінця свого життя був зареєстрованим в цьому будинку та фактично мешкав в нього після розірвання шлюбу до того часу, коли стан його здоровя не погіршився та його не забрали до себе батьки. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, проти задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на те, що до нотаріуса її ніхто не викликав, проте документів на будинок вона також не має і де вони знаходяться їй також не відомо. Дійсно її колишній чоловік, [PERSON], був зареєстрованим в цьому будинку, проте після розірвання шлюбу вони разом не мешкали, в користуванні майном перешкод вона не чинила. Після розірвання шлюбу мали намір поділити майно мирним шляхом, але не встигли. За життя у [PERSON] не виникло право на частку в цьому будинку, оскільки він фактично не був поділений, а тому у позивача не виникло право на це майно в порядку спадкування. Також відповідач посилається на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки шлюб між нею та [PERSON] було розірвано 25 серпня 2010 року і з того часу жодних вимог щодо розподілу спірного майна до неї не предявлялося, а тому є підстави для відмови у позові. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON], суду пояснила, що під час шлюбу її сина з відповідачем, ними за спільні кошти було придбано будинок по вул.Шкільна, буд. 29-б, с. Посуньки Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. До самої смерті син лишався зареєстрованим в цьому будинку та до 2013 року жив в ньому. Вважає, що позивач має право на ? частину цього будинку в порядку спадкування після смерті сина. Вона від прийняття спадщини відмовилась на користь свого чоловіка [PERSON] Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. В період з 2 листопада 2002 року до 25 серпня 2010 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. 25 серпня 2010 року шлюб між ним було розірвано на підставі рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області (а.с.11). В шлюбі, 17 листопада 2003 року [PERSON] з прилюдних торгів було придбано житловий будинок, а саме жилий будинок А-1, сарай Б, мощення 1, огорожа №1, що знаходиться в с. Посуньки по вул.. Шкільна,29б, що підтверджується відповідним свідоцтвом та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.77, 33-34) та інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.36). Згідно з технічним паспортом на момент придбання домоволодіння окрім жилого будинку А-1, сараю Б, мощення 1, огорожа № 1 складалося також з підвалу п/д, ганку а-1, навісу Г-1, басейну В-1, хвіртки № 2 та воріт № 3 (а.с.60-65). На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що як на момент придбання, так і на час розірвання шлюбу домоволодіння по вул.. Шкільна, 29б с. Посуньки Верхньодніпровського району Дніпропетровської області складалося з: жилого будинку А-1 та підвалу загальною площею 218,7 кв.м.; сараю Б-1 площею 75 кв.м.; навісу Г-1 площею 12,8 кв.м.; басейну В-1 площею 11,2 кв.м.; паркану № 1 (50,4 кв.м.); хвіртки №2 (1,3 кв.м.); воріт (5,2 кв.м.); мощення (105 кв.м.), оскільки інше в судовому засіданні сторонами не доведено, зокрема те, що після придбання будинку та/або після розірвання шлюбу домоволодіння було перебудовано, змінено його площу тощо. Згідно зі ст.22 Кодексу про шлюб та сімю України, який діяв на час виникнення правовідносин, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сімю України передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Так само ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В судовому засіданні свідок [PERSON], суду показала, що вона є матірю відповідача і що вона займалася придбання спірного будинку. Будинок було придбано за 25000 грн. [PERSON] також надавав кошти на придбання будинку близько 2000 дол. США. після розірвання шлюбу пропонували [PERSON] квартиру в м. Вільногірськ в обмін на його частку в будинку, зверталися до нотаріуса, проте так це питання і не було вирішено і [PERSON] помер. Отже, показаннями свідка підтверджується, що спірне домоволодіння було придбано за час шлюбу за спільні кошти подружжя. Будь-якої домовленості між подружжям або шлюбного договору щодо часток майна чоловіка і дружини у разі його поділу не було, а тому підстав для відступу від засад рівності часток подружжя не вбачається. 30 січня 2014 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.9). Таким чином суд встановлено, що за життя [PERSON] фактично мав у власності ? частину домоволодіння по вул.. Шкільна, 29б с. Посуньки Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Після смерті [PERSON] до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину звернувся його батько [PERSON] (а.с.41), а його мати [PERSON] подала заяву про відмову від спадщини на користь батька померлого [PERSON] (а.с.40). Інших спадкоємців за законом або заповітом після смерті [PERSON] не встановлено. Постановою державного нотаріуса Верхньодніпровської державної нотаріальної контори від 13 січня 2015 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно яке залишилось після смерті [PERSON] у звязку з відсутністю у спадкоємця документів на будинок (а.с.7). Відповідно до ст. ст.\~1216,\~1218 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Враховуючи те, що на момент смерті [PERSON] фактично був власником власності ? частини домоволодіння по вул.. Шкільна, 29б с. Посуньки Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, позивач прийняв спадщину, звернувши до нотаріуса з відповідною заявою, інших спадкоємців, які прийняли спадщину за законом або за заповітом не встановлено, суд вважає заявлені позовні вимоги законними та обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню. При цьому суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що [PERSON] не оформив право власності на частину домоволодіння за життя, а тому у позивача не виникає право спадкування на це майно, з огляду на те, що підставою для набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття майна за час шлюбу. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності та не потребує додаткового оформлення права власності на це майно іншим з подружжя (за ким це майно не зареєстровано). При цьому вимога про поділ майна після смерті одного з подружжя може бути заявлена його спадкоємцями. Також суд вважає необґрунтованими доводи відповідача про застосування строків позовної давності з огляду на таке. Оскільки шлюб було розірвано подружжям в 2010 році, то до правовідносин про поділ майна подружжя застосовуються положення Цивільного кодексу та Сімейного кодексу України, які набрали чинності 1 січня 2004 року. Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Судом встановлено, що на момент смерті [PERSON] був зареєстрованим за адресою: [INFO], що було визнано сторонами в судовому засіданні, а також підтверджується довідкою Дмитрівської сільської ради від 15 квітня 2014 року (а.с.51), копією паспорта [PERSON] (а.с.6). Тобто за життя за [PERSON] залишалося право користування спільним майном. Доказів того, що після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] існував спір про поділ спільного майна подружжя суду надано не було. Так само як не надано доказів того, що після розірвання шлюбу подружжя дійшло згоди щодо порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, зокрема укладення договору про поділ майна, тощо. У звязку з чим суд приходить до висновку про те, що за життя [PERSON] не виникло однієї з умов застосування позовної давності, а саме порушення прав на майно [PERSON], як одного із співвласників майна. Тобто позовна давність не розпочалася, оскільки після розірвання шлюбу [PERSON] не вимагав поділу майна, а тому його права не були порушені колишньою дружиною [PERSON] Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, приймаючи до уваги, що позивачем було сплачено судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. (а.с.1,19), суд приходить до висновку, що понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Також позивачем надано квитанцію про понесення ним процесуальних витрат на правову допомогу в сумі 7000 грн. (а.с.14) Згідно зі ст. 84 Цивільного процесуального кодексу України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Із наданою позивачем квитанції про оплату юридичних послуг не вбачається розрахунку витрат часу на надання правової допомоги з урахуванням Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», оскільки згідно зі ст. 1 цього Закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. У звязку з чим суд вважає, що понесені позивачем витрати на правову допомогу не підлягають стягненню з відповідача у звязку з їх необґрунтованістю. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved