Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до Автозаводського районного суду м. Кременчука з позовом до [PERSON] про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 29.12.2009 року [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] за рахунок коштів, отриманих від продажу 18.04.2007 року квартири [ADDRESS], належної позивачу на праві особистої приватної власності. Позивач вважає, що це є підставою для визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS]. Посилаючись на вказані обставини, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати частково недійсним в частині визначення особи покупця договір купівлі-продажу від 29.12.2009 року квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] Визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS]. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити з підстав, визначених в позовній заяві. Пояснили, що на придбання квартири [ADDRESS] були витрачені виключно кошти позивача від продажу квартири [ADDRESS]. Відповідач не мала власних заощаджень і фінансово не сприяла в придбанні спірної квартири. Покупцем за договором купівлі-продажу від 29.12.2009 року виступила відповідач, оскільки позивач на момент укладення договору виявив, що його українські документи залишились в Голландії, куди він їздив на заробітки. Позивач не заперечував проти того, щоб [PERSON] була визначена як покупець у спірному договорі, оскільки в подальшому, при наявності відповідних документів, вони планували переоформити договір на його ім'я. Вважають, що строки звернення до суду з вказаним позовом не пропущенні, так як про порушення своїх прав та інтересів [PERSON] довідався після припинення шлюбних відносин, коли постало питання поділу спільного майна подружжя. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову. Зазначили, що відсутні правові підстави для визнання договору купівлі-продажу від 29.12.2009 року недійсним. Позивач не є стороною правочину, тому не може його оспорювати. Все майно придбане у період шлюбу сторін, в тому числі і квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю. Вказана обставина встановлена рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 21.05.2014 року, яким поділено спільне майно та зобов'язання подружжя. Крім того, пояснили, що на момент укладення спірного договору [PERSON] перебував за кордоном на заробітках, тому він не міг бути стороною договору. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що про обставини придбання квартири [ADDRESS] їм відомо зі слів [PERSON], зокрема те, що вона придбана за рахунок його коштів, отриманих від продажу попередньої квартири. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, справи № 524/2356/13-ц, оцінивши надані суду докази, приходить до наступних висновків. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Таким чином, одним із правових наслідків договору купівлі-продажу є перехід майна та права власності на це майно до покупця. За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судом достовірно встановлено, що 29.12.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири серії ВММ № 086779, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS]. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 29.12.2009 року за номером 3785404. Вартість придбаної квартири за договором становила 99704 грн. Законність укладеного договору його сторонами не оспорюється. На момент придбання вказаної квартири [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 21.05.2014 року у справі № 524/2356/13-ц здійснено поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON], зокрема виділено у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] вартістю 189680 грн. З рішення суду вбачається, що доводи [PERSON] про придбання квартири [ADDRESS] за його особисті кошти були предметом дослідження суду апеляційної інстанції, і з огляду на те, що вони не знайшли свого підтвердження, спірна квартира не була виключена із складу спільного майна подружжя, яке підлягало поділу. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проаналізувавши встановлені судом обставини, докази на які посилались сторони, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання договору купівлі-продажу від 29.12.2009 року недійсним в частині визначення особи покупця і визнання за позивачем права власності на предмет даного договору. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна. Якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи. Позивачем при поданні позовної заяви було визначено ціну позову в сумі 99704 грн., що відповідало вартості спірної квартири на момент укладення договору купівлі-продажу. В ході розгляду даної справи судом встановлено, що в рішенні Апеляційного суду Полтавської області від 21.05.2014 року у справі № 524/2356/13-ц визначена ринкова вартість квартири [ADDRESS], яка становить 189680 грн. Таким чином, дійсна ціна позову становить 189680 грн., а судовий збір, який підлягає сплаті позивачем за позовні вимоги майнового характеру відповідно до ч.2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» складає 1896,80 грн. Враховуючи те, що [PERSON] відмовлено в задоволенні позовних вимог, а також те, що ним сплачено судовий збір в розмірі 997,04 грн. за позовні вимоги майнового характеру, суд стягує з позивача на користь держави судовий збір в розмірі 888,66 грн.

Outcome: approved