Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-29 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом, у якому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 170034 від 08 квітня 2017 року, укладений між ним та відповідачем, а також стягнути з відповідача на його користь майно набуте ним на виконання договору фінансового лізингу № 170044, а саме грошові кошти у сумі 24 000 грн. та сплачену ним суму судового збору. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 08.04.2017 року між ним та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу № 170034, предметом якого є автомобіль марки ЗАЗ Fогzа , тоді як справжнім наміром позивача було придбання за договором автомобіля марки ВАЗ Gгапtа, що підтверджується заявою на придбання автомобіля та договором. В день укладення договору ним на рахунок відповідача (26005012079076 ТОВ «Автотехнікс Україна», що відкритий в ПАТ «Укрсоцбанк» (код банку отримувача 40085011)) сплачено 24 000 грн., як оплата згідно договору фінансового лізингу № 170034 за автомобіль. В усній формі представник відповідача роз'яснив, що він повинен спочатку сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 24000 грн, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача. Після отримання відповідачем грошових коштів, автомобіль буде доставлено в найближчий до позивача автосалон та протягом 3-5 днів, після складання та підписання акту прийому-передачі, автомобіль буде переданий позивачу. Після отримання автомобіля, він повинен буде протягом року сплатити залишок суми. Він заповнив заявку про надання автомобіля ВАЗ Gгапtа об'ємом двигуна 1.6. бензин. На зауваження позивача, що в договорі та додатках зазначений інший автомобіль ЗАЗ Fогzа, а не ВАЗ Gгапtа, представник відповідача запевнив, що це стандартні додатки та є номінальними. При поставці автомобіля будуть оформлені та підписані документи на фактично поставлений автомобіль. Йому були надані документи для оплати автомобіля. Представником відповідача не було роз'яснено призначення платежу, який, як потім з'ясувалось, виявився комісією за організацію договору - Адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю (відповідача) за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. Позивач вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу (зі слів представника компанії), оскільки в договорі це передбачено, але у нього не було можливості детально ознайомитися з ним, тому що представник відповідача не надав достовірної інформації, та завірив в тому, що всі істотні умови договору він пояснив та спонукав підписати договір швидше, мотивуючи тим, що потрібно поспішати, що це останній автомобіль та необхідно швидше його зарезервувати. Також, це була субота і представник відповідача пояснив, що потрібно швидше закривати програму, бо вона працює лише до 14.00 год. Приїхавши додому, він детально ознайомився зі змістом договору і зрозумів, що його права та законні інтереси порушенні, як споживача. Так, пунктом 8.5 договору передбачено, що всі платежі визначаються у додатках № 1 та № 3, які є невід'ємними частинами договору, але додаток № 3 не підписаний. Не узгодження лізингових платежів, як істотних умов договору лізингу, є порушенням прав споживача та принципу рівності сторін договору. Крім того, договір містить несправедливі умови, оскільки ним встановлено не солідарну відповідальність продавця і лізингодавця, а одноособову лізінгоодержувача. Так, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, а за вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Також, в договорі відсутні відомості про продавця товару, передбачено одностороннє право лізингодавця на розірвання договору, а лізингоодержувач такого права не має, передбачено право лізингоодержувача розірвати договір у передбачених договором або законом випадках, але без повернення адміністративного платежу. Ці пункти договору є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовам за ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Згідно з пунктами 3.4.5, 10.14 договору дострокове погашення може відбуватися не раніше, ніж через 12 календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. Відповідно до п. 12.1 договору, який суперечить п. 4 ч. З ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», лізингоодержувач, який сплатив Адміністративний платіж, частково або повністю сплатив Авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством. Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% (шісдесят відсотків) від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 40% (сорок відсотків) Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію Договору в такому випадку поверненню не підлягає. Зазначеною умовою договору надана можливість відповідачу не повертати кошти на оплату договору, здійснену ним як споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. За змістом ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Аналіз цих норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про фінансовий лізинг, які містять умови про заборону дострокового погашення платежів за договором, та відсутність відповідальності лізингодавця при невиконанні ним договору. Крім того, як вбачається із вказаного договору, його нотаріально посвідчено не було. Відповідно до ч.2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовується загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу. За ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, але оспорюваний договір укладено не в нотаріальній, а в простій письмовій формі, тому за ч. 1 ст. 220 ЦК України він є нікчемним. Згідно ч.1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Аналогічна правова позиція викладена в Ухвалі Верховного суду України від 16.12.2015 року справа №6-2766 цс 15, а також такої думки дотримується Вищий спеціалізований суд з цивільних та кримінальних справ в справах № 2608/2079/15-ц від 18.05.2016 року та № 6-4086ск14 від 07.03 2014 року. Крім того, станом на 11.05.2017 року відповідно до даних Комплексної інформаційної системи Держфінпослуг, Товариство з обмеженою відповідальністю «АВТОТЕХНІКС УКРАЇНА» не має ліцензії на надання фінансових послуг, хоча представник відповідача при укладенні договору запевняв в законності своєї діяльності в сфері надання фінансових послуг і приховав той факт, що він не мав права надавати послуги з фінансового лізингу. Враховуючи вищевикладене, просив позов задовольнити, визнати недійсним договір фінансового лізингу № 170034 від 08 квітня 2017 року, укладений між ним та відповідачем, а також стягнути з відповідача на його користь майно, набуте ним на виконання договору фінансового лізингу № 170044, а саме грошові кошти у сумі 24 000 грн. та сплачену ним суму судового збору. В судове засідання позивач не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав письмові заперечення, згідно яких просить відмовити в задоволенні позовних вимог виходячи з такого. Так, укладений між сторонами спірний договір повністю відповідає чинному законодавству, підписаний позивачем особисто, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору та форма договору не була порушена. Даний договір не має нічого спільного зі споживчим кредитуванням, а тому принцип свободи договору в даному випадку не обмежується та норми Закону України «Про захист прав споживачів» не мають пріоритетного значення для регулювання лізингу. До даного договору не застосовується положення нотаріального посвідчення, оскільки на момент укладення договору відсутній предмет лізингу та майнові права лізингодавця на майно. Крім того, вважає, що положення спірного договору є справедливими, логічними для специфіки інституту лізингу, не порушують принцип добросовісності, та не завдають хоч якоїсь шкоди позивачу. Також зазначає, що не є порушення закону відсутність більш детального опису предмета лізингу, оскільки лізингодавець надає та надав позивачу фінансову послугу, та лізингодавець відповідає солідарно з продавцем про поставку продукції, а не її якості (приховані дефекти тощо). Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, в зв'язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та перевіривши усі докази у їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 08 квітня 2017 року між сторонам був укладений договір фінансового лізингу № 170034, предметом якого є транспортний засіб марки ЗАЗ Fогzа. Лізингодавець зобов'язується придбати предмет лізингу, який визначено Лізінгоодержувачем у власність та передати його у користування лізингоодержувачу. Предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу.(а.с.9-14) За змістом п. 3.1.5 Договору Лізингодавець зобов'язаний ознайомити Лізингоодержувача з умовами даного договору та внутрішніми правилами та надати повну інформацію, яка передбачена чинним законодавством. Як зазначено у п. 8.2 Договору та Додатках № 1 та № 2 до Договору фінансового лізингу № 170034 від 08 квітня 2017 року, вартість предмету лізингу на момент укладання договору становила 8547,97 доларів США, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становив 232500 гривень, авансових платежів 50 %, адміністративний платіж 10%, комісія за передачу 3 %. За змістом преамбули до Договору, адміністративним платежем є першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у Додатку № 1 до Договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу. Згідно з Додатком № 1 до Договору, адміністративний платіж становив 10 % від вартості товару, тобто 854,78 доларів США. На виконання умов договору, [PERSON] сплатив на користь відповідача грошові кошти в розмірі 24000 грн., призначення платежу - адміністративний платіж, що підтверджується відповідною копією квитанції ПАТ КБ «ПриватБанк» № 0.0.741211166.1 від 08.04.2017 року на суму 24000,00 грн. Згідно з п. 2.1. Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє протягом 78 календарних місяців, але у будь-якому випадку до повного виконання зобов'язань сторонами за даним договором. Відповідно до п. 4.1 Договору, предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, - за наявності, оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового внеску на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору. Водночас, п. 12.1. Договору передбачено, що Лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі чітким волевиявленням щодо розірвання Договору шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. У такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. За змістом п. 3.2.7 Договору, Лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати Договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови Продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку Лізингодавець повертає Лізингоодержувачу кошти на умовах п.12.1 ст.12 даного Договору, що стосується обсягу повернення коштів. Зі змісту викладених пунктів Договору вбачається, що Лізингодавець може сам створювати умови, які спонукатимуть Лізингоодержувача розірвати договір, але при цьому Лізингодавець отримає вигоду, а Лізингоодержувач, сплативши адміністративний та авансовий платежі і не отримавши транспортний засіб, втрачає половину сплачених коштів. Разом із тим, при розірванні договору Лізингодавцем в односторонньому порядку, в тому числі не з вини споживача послуг, ніяких санкцій для відповідача не передбачено. Таким чином, відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору як за ініціативою споживача послуг, так і за ініціативою відповідача, а також звільнив себе від будь-яких негативних наслідків від порушення прав позивача як споживача послуг у разі розірвання договору, в тому числі і не з вини позивача, що, на думку суду, приводить до дисбалансу договірних відносин. При цьому у договорі жодним чином не обґрунтовано визначений розмір адміністративного платежу на рівні 10 % від вартості предмету лізингу, а саме: за перевірку, розгляд та підготовку даного договору лізингу. Будь-яких доказів на підтвердження фактичних затрат відповідача на проведення робіт з організації та підготовки укладення договору, а також щодо їх співмірності із визначеною в договорі сумою адміністративного платежу, відповідачем суду надано не було та не зазначено джерел їх здобуття. Наведене вказує на порушення відповідачем принципів добросовісності та справедливості при укладенні договору. За змістом ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Спеціальним законом, що регулює лізингові відносини в Україні є Закон України «Про фінансовий лізинг», який визначає загальні правові та економічні засади фінансового лізингу, як виду цивільно-правових відносин. За правилами ч.1 ст.3 ЗУ «Про фінансовий лізинг» та ч.1 ст.807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Згідно з ч.1 ст.184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. В той же час, предметом договору фінансового лізингу № 170034 від 08.04.2017 року та Додатків №№ 1,2 до нього є автомобіль марки ЗАЗ Fогzа , тоді як відповідно до заяви позивача було придбання за договором автомобіля марки ВАЗ Gгапtа, що підтверджується заявою на придбання автомобіля Додатку № 3 до договору фінансового лізингу № 170034 від 08.04.2017 року . Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 6, ч. 1 ст. 7, ч. ч. 1, 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови. Сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. З огляду на зазначене, адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що пов'язані з виконанням договору лізингу. Призначення адміністративного платежу не було роз'яснено представником відповідача позивачу, а навпаки запевнено, що зазначений платіж є платіж авансовий за транспортний засіб. Майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоотримувача у можливості користуватися обраним ним предметом лізингу та придбати його у власність шляхом викупу з зарахуванням до купівельної ціни сплачених лізингових платежів. Аналогічно до вимог купівлі-продажу, покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, а договором може передбачатися розстрочення платежу за ст.692 ЦК України. А тому, слід дійти висновку, що юридична природа договору лізингу та можливість викупу товару, містить право споживача знати обсяг фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який передається в користування за плату з правом викупу. Окрім того, обумовлений договором додаток №3, що обумовлює графік сплати лізингових платежів, планових (п.4.3) взагалі не укладався сторонами договору, оскільки підписи представника лізингодавця та лізингоодержувача відсутні. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до ч.1,2,3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими, тобто якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. За наведених обставин, суд прийшов до висновку, що положення договору є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору споживача чи його наміри на розірвання договору. При цьому, слід визнати недійсним весь договір фінансового лізингу з додатками недійсним, оскільки його значна частина умов є несправедливими відносно споживача. Згідно п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 2, 3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам законодавства. Такий правочин недійсний з моменту його вчинення незалежно від того, чи визнав його таким суд. Що ж стосується оспорюваного правочину, то він може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 21 ЗУ «Про захист прав споживачів» права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Так, зміст розділу 12 Договору, зокрема, пункту 12.1, свідчить про встановлення жорсткої односторонньої відповідальності лише лізингоодержувача за порушення зобов'язань за договором і за розірвання договору за його ініціативою. Положення розділу 12 Договору усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на лізингоодержувача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати адміністративний платіж за організацію договору та 40 % суми авансових платежів у випадку дострокового розірвання договору споживачем, що є обмеженням визначених пунктами 3, 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, а також передбачених ч. 1 ст. 7, п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» прав споживача на розірвання договору. В укладеному сторонами договорі обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», ЦК України, повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що такі положення договору призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків його сторін, порушують принцип добросовісності, а також завдають шкоди споживачеві, а тому в силу положень частин 1, 2, п. п. 2 - 4, 11-13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» такі умови є несправедливими для позивача та відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають визнанню недійсними. Згідно з постановою Верховного Суду України від 11.05.2016 року у справі №6-3020цс15 за позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів, суд прийшов до висновку, що в аналогічних спірних відносинах, суд повинен визнавати договір недійсним, через істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Оскільки визнання недійсними вказаних умов договору щодо розміру та порядку повернення адміністративного платежу, вартості предмета лізингу, підстав та порядку розірвання договору зумовить і зміну інших, взаємопов'язаних з ними положень договору, а також враховуючи, що справжнє волевиявлення позивача було направлено на придбання предмету лізингу за іншою, значно нижчою, повідомленою йому відповідачем ціною, відповідно до положень ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 1, 3 ст. 203, ч. 3 ст. 215 ЦК України, оспорюваний договір має бути визнаний недійсним в цілому. У відповідності до ч. 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Пунктом 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). У відповідності до ч. 1ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом з наявних у справі доказів не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), що відповідно суперечить вимогам законодавства. Відповідно до ч. 2ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства вказаний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Положеннями ст. 799 ЦК України передбачено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 2766 цс15, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування усіма судами України. Однак, договір фінансового лізингу №170034 від 08 квітня 2017 року не було нотаріально посвідчено. На підставі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Судом встановлено, що у відповідача не було, як це передбачено діючим законодавством, ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб на час укладення договору фінансового лізингу 170034 від 08 квітня 2017 року та крім того, даний правочин, не був нотаріально посвідчений, наслідком чого відповідно до наведених положень законодавства є його недійсність. За таких обставин, з урахуванням досліджених та перевірених у судовому засіданні доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, договір фінансового лізингу 170034, укладений від 08 квітня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТОТЕХНІКС УКРАЇНА» та [PERSON] слід визнати недійсним. Суд вважає, що необхідно стягнути з відповідача на користь позивача усі кошти, які ним були сплачені, як на виконання договору, а саме: кошти в розмірі 24000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. В матеріалах справи міститься квитанція від 20.05.2017 року про сплату позивачем судового збору в сумі 1280 грн. Відповідно до ч. 1ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір у вищезазначеному розмірі.

Outcome: approved