Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до [PERSON], який в подальшому уточнив та просив суд: визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю; визнати за ним право власності на ? частку квартири; встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] в . Білгород-Дністровському, виділивши у користування [PERSON]: 4 - жила кімната площею 6,6 кв.м., 5 - жила кімната площею 12,6 кв.м. та ? частку приміщень: 1 - коридор площею 7,6 кв.м., 2 - коридор площею 3,8 кв.м., 3 - санвузол площею 4,4 кв.м., 7 - кухня площею 7,4 кв.м.; зобов'язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні ? часткою квартири [ADDRESS] у спосіб передачі [PERSON] ключа від вхідної двері до квартири та надання безперешкодного доступу у будь-який час до квартири. При цьому, [PERSON] посилається на те, що 07.02.2012 року шлюб між ним та [PERSON] було розірвано. Від шлюбу у них є донька - [PERSON], [INFO]. За період шлюбу була придбана квартира [ADDRESS] Одеської області, яка зареєстрована на ім'я [PERSON]. Таким чином зазначена квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Однак, позивач не в змозі проживати у квартирі, оскільки відповідач змінила замки у вхідні двері, що створює перешкоди для нього у користуванні квартирою. [PERSON] також звернулась з позовними вимоги до колишнього чоловіка [PERSON], та просить суд: визнати за [PERSON] право власності на ? частку квартири [ADDRESS] Одеської області; зобов'язати [PERSON] не чинити [PERSON] та їхній дитині [PERSON] перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] стягнути з [PERSON] судові витрати на правову допомогу у розмірі 500 грн. [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання сповіщався належним чином. Представник [PERSON] - [PERSON], у судовому засіданні просила суд задовольнити уточнену позову заяву у повному обсязі. Щодо позову [PERSON] представник позивача пояснила, що частково визнає його, а саме не заперечує проти задоволення позову в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку спірної квартири, в задоволенні інших вимог просила суд відмовити у повному обсязі. [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце судового засідання сповіщалася. Представник [PERSON] - [PERSON], у судовому засіданні просив суд позов [PERSON] задовольнити у повному обсязі. Також, представник зазначив, що не заперечує проти визнання права власності за [PERSON] на 1/2 частку спірної квартири, в задоволенні інших вимог просив відмовити, оскільки це суперечить інтересам дитини. Представник органу опіки та піклування виконкому Білгород - Дністровської міської ради у судовому засіданні підтримала позов [PERSON] та просила суд задовольнити його у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку сторін, суд дійшов до наступного. У судовому засіданні встановлено, що 05 червня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження, серії [NUMBER] яке було зареєстровано Кривобалківською сільською радою Саратського району Одеської області, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 01. Від шлюбу у сторін [INFO] року народилася дочка - [PERSON], що вбачається з свідоцтва про народження серії [NUMBER], яке було зареєстровано та видано відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Білгород - Дністровський Білгород - Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області 14.11.2005 року, актовий запис № 511. Рішенням Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.02.2012 року (справа № 1505/210/2012), шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. На підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.05.2010 року за № 2-3066/10 позивачу належить квартира [ADDRESS]. Реєстрація права власності була здійснена 08.07.2010 року. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружина та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, суд вважає обґрунтованою позовну вимогу [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги сторін про визнання за ними право власності в рівних частках на квартиру [ADDRESS], оскільки дані вимоги обґрунтовані, правомірні та визнаються сторонами. Згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно ч.1 ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісні власності. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.09.2013 року по справі була призначена судово будівельно-технічна експертиза з метою встановлення варіантів поділу спірної квартири. Висновком експерта № 10/03 від 05.05.2014 року був запропонований варіант з максимальним приближенням до ідеальних часток співвласників по 1/2 частки, а саме: 1-му співвласнику виділити в особисте користування: - 4- житлова, площею 6,6 кв. м.; - 5- житлова, площею 12,6 кв. м.; - 1/2 частка приміщень загального користування: 1- коридору, 2- коридору, 3- санвузлу, 7- кухні, загальною площею 11,6 кв. м.; 2-му співвласнику виділити в особисте користування: - 6- житлова, площе 13,5 кв. м.; - 1/2 частка приміщень загального користування: 1- коридору, 2- коридору, 3- санвузлу, 7- кухні, загальною площею 11,6 кв. м.; Житловою площею, 13,5 кв. м., що менше ідеальної частки за житловою площею на 2,85 кв. м. або 13 797 гривень. [PERSON] в своїх позовних вимогах просив суд встановити порядок користування квартирою [ADDRESS], виділивши йому у користуванні 4 - жила кімната площею 6,6 кв.м., 5 - жила кімната площею 12,6 кв.м. та ? частку приміщень: 1 - коридор площею 7,6 кв.м., 2 - коридор площею 3,8 кв.м., 3 - санвузол площею 4,4 кв.м., 7 - кухня площею 7,4 кв.м., тобто, як першому співвласнику за висновком експерта. Натомість, [PERSON] обґрунтування та вимоги пов'язані зі встановленням порядку користування квартирою не заявлені та не вирішуються судом, оскільки, відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З вищенаведеної норми закону вбачається, що суд зобов'язаний розглядати справу виключно в межах заявлених стороною вимог та на підставі поданих нею доказів, тобто суд не вправі виходити за межі доводів сторони та замість неї самостійно шукати нові підстави для задоволення вимог сторони, оскільки суд не виконує функції адвокатури, а лише надає оцінку вимогам та доводам сторони виключно у межах цих вимог і доводів. Виходячи з викладеного, суд вважає за необхідне в повному обсязі задовольнити позовну вимогу [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою. Суд не приймає до уваги доводи представника [PERSON] про те, що їхня спільна дитина проживає з матір'ю, тому вона має право на виділення їй більшої частини житлової площі, оскільки предметом розгляду даної справи є поділ майна подружжя та права дитини не можуть впливати на результат розгляду справ такої категорії. Законодавством передбачений інший порядок та встановлена окрема процедура захисту прав та інтересів спільної дитини подружжя при розлученні. 01 серпня 2012 року [PERSON] звертався до Білгород-Дністровського МВ ГУМВС України в Одеській області з заявою про неправомірні дії відносного нього зі сторони [PERSON]. Постановою дільничного інспектора від 03.08.2012 року встановлено, що в квартирі, що є спільною власністю сторін, проживають по сторонні особи. Оскільки [PERSON] є власником 1/2 частки квартири, він має право не безперешкодний доступ до приміщення, тому суд вважає, що вимога про зобов'язання [PERSON] не чинити перешкод у користуванні часткою квартири підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Одночасно, суд зазначає, що матеріалами справи не підтверджується та в судовому засіданні не було встановлено, що [PERSON] якимось чином створює перешкоди своїй дружині та малолітній [PERSON] в користуванні спільною квартирою, тому вимога її про усунення перешкод не може бути судом задоволена. Частина 4 ст. 60 ЦПК України визначає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтованими та доведеними суд вважає позовні вимоги [PERSON] про стягнення на її користь витрат на правову допомогу у розмірі 500 гривень, що підтверджується квитанцією № 4926/9 від 17.09.2012 року. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Відповідно до змісту ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial