Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] виробничо-комерційного підприємства «ТУЛОН» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення. Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 13.10.2014 року [PERSON] було засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України. Внаслідок протиправних дій відповідача виникла ДТП, в результаті якої постраждав велосипедист [PERSON], батько позивача, який від отриманих травм помер. Цими діями відповідачем позивачу було завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних, психічних стражданнях, повязаних зі смертю батька, самої близької людини, внаслідок чого він став більше втомлюватись, роздратовуватись, порушився нормальний ритм його життя. Крім того, оскільки батько за життя працював, тому стабільно постійно допомагав позивачу матеріально. Оскільки власником вантажного автомобіля марки «Volvo FH 12», номерний знак [NUMBER], та причіпа марки «Kogel», номерний знак 06331МО є Приватне виробничо-комерційне підприємство «ТУЛОН», з яким [PERSON] перебував у трудових відносинах станом на момент ДТП, тому позивач просить стягнути в рівних частинах з [PERSON] та із ПВПК «ТУЛОН» в його користь 100 000 грн. моральної шкоди. Згідно поданої представником позивача [PERSON] заяви просив проводити розгляд справи у його та позивача відсутності, а також задоволити позовні вимоги у зміненому розмірі та не заперечував щодо ухвалення заочного рішення. В судове засідання відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] не зявилися, згідно поданої відповідачем заяви просить проводити розгляд справи у його відсутності, в задоволенні позову відмовити, так як збитки вже були відшкодовані позивачу страховою компанією. Представник відповідача [PERSON] виробничо-комерційного підприємства «ТУЛОН» в судове засідання не зявився, про час та місце розгляд справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду невідомі, заяв про розгляд справи у відсутності їх представника до суду не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з чим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача в порядку ст. 224 ЦПК України. Дослідивши представлені письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Частиною 4 ст. 61 ЦПК України передбачено, що вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені цією особою. Судом встановлено, що вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 13.10.2014 року, відповідача [PERSON] визнано винними у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Як вбачається зі змісту даного вироку, 23.07.2014 року близько 17 год. [PERSON], керуючи технічно справним автопоїздом у складі вантажного автомобіля марки «Volvo FH 12», номерний знак [NUMBER], та причіпа марки «Kogel», номерний знак 06331МО, при виїзді із АЗС «Укрнафта», що в с. Жабка Ківерцівського району Волинської області, виконуюючи маневр повороту ліворуч на автодорогу Р-14, сполученням Луцьк-Маневичі-Любешів-КПП «Дольськ», проявив безпечність та неуважність, не слідкував за зміною дорожньої обстановки, виявивши велосипедиста [PERSON], який рухався по правій смузі для руху зі сторони м. Ківерці в напрямку м. Луцьк, не надав переваги в русі останньому та продовжив рух, і при виконанні обгону частково виїхав на ліву смугу для руху у протилежному напрямку, наїхавши на суцільну лінію дорожньої розмітки, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, продовжив рух, не забезпечивши безпечного бокового інтервалу до велосипедиста, який рухався у попутному напрямку, і при виконанні маневру перестроювання на праву смугу руху, допустив наїзд причепом автомобіля на велосипедиста [PERSON] Внаслідок ДТП [PERSON] отримав тілесні ушкодження, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 82 від 20.08.2014 року відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя. Від отриманих тілесних ушкоджень потерпілий [PERSON] помер на місці ДТП. В прямому причинному звязку з виникнення даної ДТП і її наслідками стало грубе порушення водієм [PERSON] п.п. 2.3 «б», 10.1, 10.2, 10.3, 11.10, 12.3, 13.3, 34.1.1 ПДР України. Як вбачається із довідки [PERSON] виробничо-комерційного підприємства «ТУЛОН» від 21.10.2016 року (а.с. 68) [PERSON] працює у ПВКП «ТУЛОН» на посаді водія-експедитора з 01.07.2011 року. Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Разом з тим, частиною 1 ст. 1167 ЦК України зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV в разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи. Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Отже відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкоду така особа заподіяла у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків. При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків розуміється виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов'язків працівника. За загальними правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела. У ч. 1 ст. 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини. Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. У ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Таким чином, ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом ст. 1167 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - винний водій. Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо). Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди. Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача. Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки . Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України. Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). У такому випадку обов'язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. Отже, аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Таким чином, положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. 1167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. З досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлено, що позивачу внаслідок смерті батька була заподіяна моральна шкода, яка полягала у моральних переживаннях, втраті часу та фізичних сил, порушення нормального ритму життя, а тому на користь позивача слід стягнути моральну шкоду у розмірі 100 000 гривень. Проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що з аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, тому позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а саме щодо стягнення моральної шкоди з особи, яка відповідає за шкоду тобто роботодавця [PERSON] ПВКП «ТУЛОН», відповідно в задоволенні позовних вимог щодо [PERSON] слід відмовити. Крім того, на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача ПВКП «ТУЛОН» слід стягнути в дохід держави судовий збір. На підставі ч. 4 ст. 61 ЦПК України, ст. 23, ч. 1 ст. 1167, 1172, 1187, 1188 ЦК України,

Outcome: approved