Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-15 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Свій позов обґрунтовує тим, що він є власником квартири [ADDRESS]. В квартирі зареєстрована його колишня дружина [PERSON], та дочка [PERSON] Шлюб між ним та [PERSON] розірвано рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 січня 2012 року. Відповідачі не проживають у вказаній квартирі з 2011 року,що підтверджується відповідними доказами. Частиною 2 ст. 405 ЦК України, передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви зареєстрованої особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідачі не бажають самостійно здійснити зняття з реєстрації за вказаною адресою. Просив суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою №133 в будинку №320 по бульвару Шевченка в м. Черкаси. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги зменшив, просив суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою №133 в будинку №320 по бульвару Шевченка в м. Черкаси. Позивач та його представник зменшені позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що з 2011 року по вона тимчасово не проживає в квартирі №133 будинку №320 по бульвару Шевченка в м. Черкаси, оскільки у батьків після розірвання шлюбу погіршилися відносини та вона з матірю була вимушена піти з квартири. Вона позбавлена вільно користуватися житловим приміщенням. 21 серпня 2018 року їй виповнилося 18 років. До цього часу вона не мала можливості сплачувати комунальні послуги, оскільки не мала самостійного заробітку. Наразі вона бажає проживати в квартирі свого батька, та має змогу частково оплачувати комунальні послуги за квартиру. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується договором дарування від 11 березня 2005 року. З довідки КП «Придніпровська СУБ» від 12 вересня 2017 року вбачається, що у вказаній квартирі окрім позивача, зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Разом з тим, як вбачається з паспорта [PERSON], вона знята з реєстрації за вказаною адресою 29 листопада 2017 року. Як вбачається з акут опитування сусідів від 19 вересня 2017 року №1247, [PERSON], [INFO] за місцем своєї реєстрації в квартирі [ADDRESS] не проживає з 2011 року. Про те, що [PERSON] не проживає у вказаній квартирі з 2011 року підтверджується й поясненнями [PERSON], викладеними нею в заперечені на позовну заяву. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому згідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном». Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майка будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України\~ власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно ч.ч.2.3 ст. 64 ЖК України до членів сімї наймача належать дружина наймача. Їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обовязки, як наймач та члени його сімї Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Заперечуючи проти позову, відповідачка вказувала на те, що на сьогоднішній день вона позбавлена можливості вільно користуватися житловим приміщенням в квартирі. Такі твердження відповідачки не заслуговують на увагу оскільки, згідно з частинами 1,2,6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Доказів про те, що їй чинилися перешкоди в користуванні житловим приміщенням відповідачкою суду не надано, як не надано суду доказів й того, що вона вчиняла дії, які б свідчили про її наміри вселитися у вказане житлове приміщення. Квитанція від 11 грудня 2017 року про оплату відповідачкою послуг за водопостачання в квартиру [ADDRESS] не може бути доказом користування житлом, оскільки такі комунальні послуги сплачені відповідачкою вже після звернення позивач з вказаним позовом до суду. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] за адресою своєї реєстрації не проживає з 2011 року, без поважних причин понад один рік не користується вказаним житлом, суд приходить до висновку, що останню слід визнати такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн. На підставі ст.ст.319, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved