Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON], в якому з урахуванням уточнень просить визнати договір дарування від 09.10.2009 року, укладений між відповідачами, недійсним, а також покласти на відповідачів судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 05.08.2009 року між позивачем та [PERSON] укладено договір позики, згідно якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 160\~000грн., строк повернення коштів сторони визначили 05.08.2012 року. Однак до теперішнього часу грошові кошти не повернуті. З метою уникнення відповідальності та неможливості з боку позивача стягнення коштів за рахунок майна відповідача, між [PERSON] та його рідною сестрою [PERSON] 09.10.2009 року укладено договір дарування квартири [ADDRESS]. Вказаний договір, на думку позивача, є фіктивним, оскільки був укладений через 24 дні після отримання відповідачем [PERSON] вимоги позивача про повернення боргу, право власності на квартиру у КП «Харківське МБТІ» зареєстровано на [PERSON] вже 12.10.2009 року, відповідач [PERSON] і на цей час є зареєстрований у [INFO], тобто будь-яких реальних мотивів для укладання договору дарування у сторін правочину не було. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] вимоги підтримав, просить їх задовольнити. Крім того, зазначив, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили. Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. У відповідності до приписів ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне. З матеріалів справи судом встановлено, що 05.08.2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 160\~000грн., строк повернення коштів сторони визначили не пізніше 05.08.2012 року. 06.09.2009 року [PERSON] направив [PERSON] повідомлення про порушення основного зобов'язання та вимогу про усунення порушення, в якому просив в тридцятиденний строк повернути суму позики та сплатити проценти. Крім того, з матеріалів справи встановлено, що 09.10.2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, згідно умов якого [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS]. Договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3656. Право власності на квартиру 12.10.2009 року зареєстровано за [PERSON] у КП «Харківське МБТІ». Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому в порушення приписів ст. 60 ЦПК України позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що договір дарування квартири є фіктивним, укладеним без мети встановлення правових наслідків, не доведено відсутність у діях [PERSON] та [PERSON] наміру створити юридичні наслідки укладення договору дарування. Натомість, як вбачається з матеріалів справи, з метою подальшої реалізації договору дарування відповідач [PERSON] зареєструвала своє право власності на спірну квартиру у КП «Харківське МБТІ». Оформлення права власності [PERSON] свідчить про реальність настання правових наслідків правочину. З урахуванням системного аналізу норм чинного законодавства та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування від 09.10.2009 року, укладений між відповідачами, з підстав фіктивності. Таким чином, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Питання про судові витрати суд вирішує у відповідності до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed