Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду з позовом до Національного педагогічного університету імені М.П.Драгоманова (далі по тексту - відповідач, Університет), відповідно до якого просив визнати незаконними та скасувати Правила внутрішнього розпорядку Національного педагогічного університету імені М.П. Драгоманова, затверджені рішенням конференції трудового колективу від 14.03.2018 (протокол № 1) в частині, що стосується осіб, які навчаються. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є студентом НПУ ім. М.П. Драгоманова. За рішенням президії Студентської ради НПУ ім. М.П. Драгоманова від 28.12.2017 (протокол № 8) у зв`язку із достроковим припиненням повноважень голови Студентської ради [PERSON] , виконання обов`язків голови Студентської ради Університету було покладено на [PERSON] Проте 14.03.2018 на конференції трудового колективу Університету затверджено Правила внутрішнього трудового розпорядку НПУ ім. Драгоманова (далі по тексту - Правила). Позивач вважає вказані Правила незаконними в окремій частині у зв`язку з порушенням порядку їх ухвалення, оскільки не були погоджені із органом студентського самоврядування університету, Студентською радою. При цьому, Правила погоджені з виконуючою голови Студентського парламенту Університету [PERSON] . Разом з тим, такого органу студентського самоврядування в університеті не існує. Також позивач вказує, що погоджуючи вказані Правила без узгодження їх із Студентською радою, адміністрація Університету фактично не визнає наявність у позивача відповідного правового статусу в.о. голови органу студентського самоврядування, що зумовлює виникнення права звернення до суду у позивача. Крім того, такі дії відповідача порушують права позивача і як студента НПУ ім. М.П. Драгоманова в тому числі. Представник відповідача в своєму відзиві просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що позивач не надав жодних доказів порушення університетом його прав і законних інтересів, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на наданих до матеріалах справи доказах. Вказав, що Положення про студентське самоврядування університету, затверджене конференцією Університету 29.03.2017, на яке посилається позивач, не може бути належним доказом по справі, оскільки його ухвалення проходило з численними порушеннями. Зокрема, після конференції група студентів, яка приймала участь в конференції, звернулась до Вченої ради Університету з письмовими скаргами на порушення регламенту конференції та її нелегітимність в цілому через відсутність кворуму представників студентства. При цьому було заявлено про необхідність проведення нової, легітимної конференції студентів Університету. 12.10.2017 на засіданні голів студентських рад 11 факультетів учасники постановили створити оновлену форму студентського самоврядуванням у вигляді Студентського парламенту, організувати ініціативну групу для розробки нового положення про Студентський парламент, в тому числі обрати представника, який тимчасово представлятиме інтереси студентства. 18.10.2017 прийнято рішення про затвердження ініціативної групи та кандидатури голови Студентської ради [PERSON] - для виконання обов`язків голови Студентського парламенту Університету. В подальшому, 11. 04.2018 відбулась загальноуніверситетська установча Конференція, на якій було ухвалено нове Положення про органи студентського самоврядування. При цьому, Адміністрацією Університету, Вченою радою, як колегіальним органом управління закладу вищої освіти, Профспілковим комітетом Університету [PERSON] була визнана законним представником студентського самоврядування Університету та була допущено до розгляду проекту Правил, в частині, що стосується осіб, які навчаються, а в подальшому. Оскільки повноваження останньої ніким оспорені не були, [PERSON] також була допущена до погодження Правил в частині, що стосується осіб, які навчаються. Крім того, позивача відраховано зі складу студентів наказом ректора № 2799 від 22.12.2018. 21.08.2018 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. 04.09.2018 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва позовну заяву повернуто позивачу підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України. 24.10.2018 постановою Київського апеляційного суду скасовано ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 04.09.2018, справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду. 12.11.2018 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва визнано заявлений позивачем відвід головуючому судді Мальцеву Д.О. необґрунтованим. 16.11.2018 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва Піхур О.В. відмовлено в задоволенні заяви позивача про відвід головуючому судді Мальцеву Д.О. 22.11.2018 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого засідання, встановлено сторонам строки для надання заяв по суті справи. 22.01.2019 від представника відповідача надійшов відзив. 31.01.2019 від представника позивача надійшла відповідь на відзив. 18.02.2019 від представника відповідача надійшли заперечення. 18.08.2019 ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. 22.03.2019 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. 22.03.2019 від представника позивача надійшло клопотання про виключення документа з числа доказів. 03.07.2019 в судовому засіданні представнику позивача відмовлено в задоволенні клопотання від 22.03.2019 про виключення документу з числа доказів. 10.07.2019 від представника позивача надійшли додаткові пояснення. 15.07.2019 від представника відповідача надійшло клопотання про вирішення питання щодо наявності підстав для закриття провадження у справі. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно із ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 вказаної ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Наведеною нормою визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Захист майнового чи немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення. Перевіряючи вказані обставини, судом встановлено, що відповідно до п. 4.15. Статуту НПУ ім. М.П. Драгоманова, погодженого Конференцією трудового колективу університету, Протокол від 24.05.2016 зі змінами та доповненнями (далі по тексту - Статут), в Університеті та його структурних підрозділах функціонує студентське самоврядування, яке є невід`ємною частиною громадського самоврядування Університету. Студентське самоврядування - це право і можливість студентів вирішувати питання навчання і побуту, захисту прав та інтересів студентів, а також брати участь в управлінні Університетом. Представницьким органом студентського самоврядування університету є Студентська рада Університету. Згідно пп. 4.15.7. Статуту, вищим органом студентського самоврядування є конференція студентів, на якій, зокрема, ухвалюють положення про студентське самоврядування Університету, визначають структуру, повноваження та порядок проведення прямих таємних виборів представницьких та виконавчих органів студентського самоврядування. 29.03.2017 рішенням конференції студентів від 29.03.2017 рішенням конференції студентів затверджено Положення про органи студентського самоврядування (ОСС) НПУ ім. М.П. Драгоманова (далі по тексту - Положення від 29.03.2017). Відповідно до п. 1.1. Положення від 29.03.2017, орган студентського самоврядування в університеті має форму студентської ради. Студентська рада НПУ ім. М.П. Драгоманова є найвищим представницьким органом Студентського самоврядування Університету (п. 1.2. Положення від 29.03.2017). Згідно п. 3.2. Положення від 29.03.2017, за погодженням з Президією Студентської ради Університету приймаються рішення, зокрема, про затвердження правил внутрішнього трудового розпорядку в частині, що стосуються осіб, які навчаються. Відповідно до протоколу засідання Студентської ради Університету від 28.12.2017, позивача, [PERSON] призначено на посаду в.о. голови Студентської ради у зв`язку із складанням обов`язків голови Студентської ради Університету. При цьому, в матеріалах справи наявні лист-звернення голови Студентської ради ФППК Н. В. Веселової , відкритий лист голови Студради факультету фізичного виховання та спорту Кожикіна О.В. , лист-звернення голови Студради факультету історичної освіти Швеця В.І . від 09.10.2017, відкритий лист голови Студради факультету природничо-географічної освіти та екології [PERSON] від 04.10.2017 щодо висловлення недовіри Студентській раді Університету та заперечень з приводу представництва інтересів вказаним органом студентського самоврядування. Відповідно до Протоколу № 1 засідання голів студентських рад від 12.10.2017 у зв`язку з висловленою недовірою Студентській раді представниками факультетів Університету прийнято рішення про створення Студентського парламенту, організацію ініціативної групи для розробки положення про Студентській парламент, доведення до відома студентства та Адміністрації вказану інформацію т обрати представника, який тимчасово представлятиме інтереси студентів даних факультетів. Відповідно до Протоколу № 2 засідання голів студентських рад від 18.10.2017 прийнято рішення про затвердження ініціативної групи для розробки положення про Студентський парламент та, зокрема, затверджено кандидатуру [PERSON] як представника, який тимчасово представлятиме інтереси студентів факультетів, які увійшли до складу Студентського парламенту. Так, згідно ч. 1 ст. 40 Закону України «Про вищу освіту» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), у вищих навчальних закладах та їх структурних підрозділах діє студентське самоврядування, яке є невід`ємною частиною громадського самоврядування відповідних навчальних закладів. Студентське самоврядування - це право і можливість студентів (курсантів, крім курсантів-військовослужбовців) вирішувати питання навчання і побуту, захисту прав та інтересів студентів, а також брати участь в управлінні вищим навчальним закладом. Студентське самоврядування об`єднує всіх студентів (курсантів, крім курсантів-військовослужбовців) відповідного вищого навчального закладу. Усі студенти (курсанти), які навчаються у вищому навчальному закладі, мають рівні права та можуть обиратися та бути обраними в робочі, дорадчі, виборні та інші органи студентського самоврядування. Студентське самоврядування забезпечує захист прав та інтересів студентів (курсантів) та їх участь в управлінні вищим навчальним закладом. Студентське самоврядування здійснюється студентами (курсантами) безпосередньо і через органи студентського самоврядування, які обираються шляхом прямого таємного голосування студентів (курсантів). Згідно ч. 4 ст. 40 Закону, студентське самоврядування здійснюється на рівні студентської групи, інституту (факультету), відділення, гуртожитку, вищого навчального закладу. Залежно від контингенту студентів (курсантів), типу та специфіки вищого навчального закладу студентське самоврядування може здійснюватися на рівні курсу, спеціальності, студентського містечка, структурних підрозділів вищого навчального закладу. Органи студентського самоврядування можуть мати різноманітні форми (парламент, сенат, старостат, студентський ректорат, студентські деканати, студентські ради тощо). Представницькі, виконавчі та контрольно-ревізійні органи студентського самоврядування обираються строком на один рік. Студенти (курсанти), обрані до складу органів студентського самоврядування, можуть бути усунені із своїх посад за результатами загального таємного голосування студентів. Для ініціювання такого голосування потрібно зібрати підписи не менш як 10 відсотків студентів (курсантів) вищого навчального закладу. Керівник студентського самоврядування та його заступники можуть перебувати на посаді не більш як два строки. З припиненням особою навчання у вищому навчальному закладі припиняється її участь в органі студентського самоврядування у порядку, передбаченому положенням про студентське самоврядування вищого навчального закладу. Орган студентського самоврядування може бути зареєстрований як громадська організація відповідно до законодавства з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Відповідно до п. 6 ч. 6 ст. 40 Закону, за погодженням з органом студентського самоврядування вищого навчального закладу приймаються, зокрема, рішення про затвердження правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу в частині, що стосується осіб, які навчаються. При цьому, відповідно до п. 1 ч. 7 ст. 40 Закону, вищим органом студентського самоврядування є загальні збори (конференція) студентів (курсантів), які, зокрема, ухвалюють положення про студентське самоврядування вищого навчального закладу, визначають структуру, повноваження та порядок проведення прямих таємних виборів представницьких та виконавчих органів студентського самоврядування. Відповідно до ч. 8 ст. 40 Закону, адміністрація вищого навчального закладу не має права втручатися в діяльність органів студентського самоврядування. Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, студенти, обравши [PERSON] в якості представника, який тимчасово мав представляти інтереси студентів факультетів через недовіру Студентській раді як представницькому органу, реалізували своє право на студентське самоврядування. При цьому, доказів того, що вказані рішення, затверджені протоколами від 12.10.2017 та 18.10.2017 були кимось оскаржені, до матеріалів справи не надано. В судовому засіданні встановлено, що 14.03.2018 відповідно до протоколу № 1 Конференцією трудового колективу Національного педагогічного університету імені М.П. Драгоманова затверджено Правила внутрішнього розпорядку НПУ імені М.П. Драгоманова (далі по тексту - Правила), завданням яких є регулювання внутрішнього трудового розпорядку, режиму роботи та навчання, забезпечення умов дотримання порядку прийняття на роботу та звільнення працівників, визначення основних прав та обов`язків працівників та осіб, які навчаються, регулювання порядку застосування заохочень за спіхи в роботі і навчанні та дисциплінарних стягнень. Відповідно до п. 1.7. Правил, їх чинність поширюється на всі структурні підрозділи Університету, на всіх працівників та осіб, які навчаються в Університеті. Розділ ІV Правил визначає основні права та обов`язки осіб, які навчаються в Університеті. В подальшому, 11.04.2018 конференцією студентів НПУ ім. М.П. Драгоманова ухвалено Положення про органи студентського самоврядування і Національному педагогічному університеті імені М.П. Драгоманова, затверджене Вченою радою НПУ ім. М.П. Драгоманова 26.06.2018, відповідно до якого органу студентського самоврядування має форму Студентського Парламенту. Також, 20.09.2018 керівництвом Університету прийнято Розпорядження № 33 щодо приведення у відповідність до законодавства положень Статуту НПУ ім. М.П. Драгоманова, а також створено робочу комісію для розробки проекту нової редакції Статуту НПУ ім. М.П. Драгоманова. В подальшому, згідно Наказу НПУ ім. М.П. Драгоманова по студентському складу від 28.12.2018 № 2799, у зв`язку з виконанням навчального плану і успішним складанням кваліфікаційних екзаменів та захистом магістерської роботи, прийнято рішення про видачу диплома та відрахування з 31.12.2018 з НПУ ім. М.П. Драгоманова в тому числі і позивача, [PERSON] . Позивач в своїй позовній заяві зазначає, що Правила є незаконними в частині, що стосується осіб, які навчаються, оскільки прийняті з порушенням порядку їх ухвалення, а саме не погоджені із органом студентського самоврядування університету, Студентською радою, виконуючим обов`язків голови якої є сам позивач. Також вказує, що погодження Правил з виконуючою обов`язки голови студентського парламенту [PERSON] також суперечить Статуту Університету, оскільки такого представницького органу як «студентський парламент» не існувало на той момент. При цьому, посилається на лист ректора Університету В .П. Андрущенко , адресований В . о. голови Студентської ради Університету щодо погодження на продовження терміну роботи кандидатури доктора філософських наук, професора [PERSON] на посаді проректора з навчально-методичної роботи НПУ ім. М.П. Драгоманова від 19.04.2018 № 01-10/656 як на доказ того, що в Університеті на момент звернення діяв єдиний представницький орган і це Студентська рада. Так, за частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Водночас, за частиною другою цієї статті, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13) (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини). Аналогічно, Верховний Суд України у своїй постанові від 12 червня 2013 р. у справі № 6-32цс13 сформулював правову позицію, за якою законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Як зазначає Верховний Суд України, оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Чинне законодавство України не містить прямої вказівки на спосіб захисту права або інтересу, який слід застосовувати у разі встановлення в ході судового розгляду порушення прав позивача локальними нормативно-правовими та індивідуально-правовими актами підприємств, установ, організацій. Водночас, за частиною десятою статті 10 ЦПК України, забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Разом з тим, у відповідності до норм ч. ч. 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Так, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до листа 19.04.2018 № 01-10/656, ректор Університету В. П. Андрущенко звернувся до В.о. голови Студентської ради Університету щодо погодження на продовження терміну роботи кандидатури доктора філософських наук, професора [PERSON] на посаді проректора з навчально-методичної роботи НПУ ім. М.П. Драгоманова, на який отримав відповідь-погодження за підписом В.о. голови Студентської ради Університету [PERSON] , адресована ректору НПУ ім.М.П. Драгоманова Андрущенку В.П. Крім того, до матеріалів справи також додано лист ректора Університету В .П. Андрущенко , адресований В.о. голови Студентського парламенту Університету щодо погодження на продовження терміну роботи кандидатури доктора філософських наук, професора [PERSON] на посаді проректора з навчально-методичної роботи НПУ ім. М.П. Драгоманова від 19.04.2018 № 01-10/657 та відповідь-погодження за підписом В.о. голови Студентського парламенту Університету [PERSON] , адресована ректору НПУ ім.М.П. Драгоманова Андрущенку В.П. Разом з тим, вказані листи не свідчать про порушення відповідачем прав позивача, а тому не беруться судом до уваги. Не свідчать про вчинення будь-яких протиправних дій відповідачем по відношенню до позивача й інші докази, наявні в матеріалах справи. З врахуванням вищевикладеного, позивачем суду не було надано інших належних та достовірних доказів, в розумінні Цивільного процесуального кодексу України, на підтвердження тієї обставини, що відповідач своїми діями під час погодження оспорюваних Правил в будь-який спосіб порушив права чи законні інтереси позивача. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, факт порушення відповідачем прав позивача не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Виходячи з наведеного та

Outcome: dismissed