Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором оренди. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.12.2011 року було задоволено позовну заяву [PERSON] (первісний кредитор) до [PERSON] та [PERSON] та стягнено з останніх на користь первісного кредитора 16575 грн. заборгованості за договором, 4972,50 грн. штрафу за порушення договірного зобов`язання та 293,50 грн. судових витрат. Зазначає, що загальна сума боргу, яку повинні сплатити відповідачі за вказаним судовим рішенням, становила 21841 грн. У процесі примусового виконання судового рішення, боржниками було сплачено 2059,75 грн., внаслідок чого залишок заборгованості на даний момент становить 19871,75 грн., що стверджується постановами про відкриття виконавчого провадження від 27.12.2019 року та відміткою державного виконавця на зворотній стороні виконавчого листа по боржнику [PERSON] ). 15.02.2020 року між [PERSON] (первісний кредитор) та [PERSON] (новий кредитор) було укладено договір відступлення вимоги, за яким первісний кредитор передав новому кредитору права вимоги первісного кредитора до відповідачів за рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 02.12.2011 року у цивільній справі № 2-3873/11. Таким чином, укладенням договору відступлення вимоги відбулося відступлення вимоги від [PERSON] до [PERSON] за вимогами, які випливають із рішення Ужгородського міськрайонного суду від 02.12.2011 року у цивільній справі № 2-3873/11. Зауважує, що зазначене судове рішення набрало законної сили 13.12.2011 року, що стверджується інформацією на виконавчих листах від 07.02.2012 року. З набранням рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 02.12.2011 року законної сили у відповідачів виникли зобов`язання сплатити кредитору грошові кошти, а відтак його невиконання тягне за собою наслідки, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України. Як вказує позивач, враховуючи викладене та те, що відповідачі до теперішнього часу не виконали судове рішення, він вправі вимагати від відповідачів сплатити йому інфляційні втрати та 3 % річних, починаючи з 13.12.2011 року (дата набрання рішенням суду законної сили) по теперішній час. Відповідно до проведеного позивачем розрахунку три проценти річних із суми 19871,75 грн. (залишок заборгованості за рішенням суду) за період з 13.12.2011 року по 30.04.2020 року складають 4976 грн., а сума інфляційних втрат за цей же період 32975 грн. На підставі наведеного, позивач просить суд стягнути з [PERSON] та [PERSON] у солідарному порядку на його користь 4976 грн. три проценти річних та 32975 грн. інфляційних втрат за період з 13.12.2011 року по 30.04.2020 року за невиконання грошового зобов`язання згідно з рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 02.12.2011 року у цивільній справі № 2-3873/11. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.05.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою. Постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Копію ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів надіслано учасникам справи. Позивач у судове засідання не з`явився, при цьому у позовній заяві заявив клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судові засідання повторно не з`явилися, хоча про час і місце судового розгляду повідомлялися належним чином шляхом надіслання судових повісток про виклик рекомендованим поштовими відправленнями, про причини неявки суд не повідомлено, відзив на позовну заяву не подано, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. За приписами ч. ч. 1, 2, 8 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно, оскільки проти цього не заперечує позивач. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 02.12.2011 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області ухвалено рішення у справі №\~2-3873/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором найму та штрафу за порушення договірного зобов`язання, яким позов задоволено частково та ухвалено: стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь [PERSON] 16575 грн. заборгованість за договором найму від 28.12.2009 року; стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь [PERSON] 4972,50 грн. штрафу за порушення договірних зобов`язань; стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь [PERSON] 173,50 грн., сплаченого позивачем державного мита та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення. Вказане рішення набрало законної сили 13.12.2011 року та на його виконання 07.02.2012 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області видано два виконавчі листи щодо кожного з боржників. Зазначені виконавчі листи пред`явлені до примусового виконання, що підтверджується постановами приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Ярошевського Д.А. про відкриття виконавчого провадження від 27.12.2019 року (ВП №\~60941539 та №\~60941438). У межах вказаних виконавчих проваджень приватним виконавцем винесені постанови про арешт майна. 15.02.2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір відступлення права вимоги (цесії) №\~б/н, згідно з яким [PERSON] набув права вимоги первісного кредитора, що складаються з прав вимоги первісного кредитора до [PERSON] , [PERSON] за рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.12.2011 року у справі № 2-3873/11. На виконання умов договору підписано акт про передачу (відступлення) права вимоги, згідно з яким первісний кредитор передав (відступив) на користь нового кредитора наступні документи, що підтверджують право вимоги: 1) копію рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 грудня 2011 року у справі № 2-3873/11; 2) копії постанов про відкриття виконавчого провадження; 3) розрахунок заборгованості; 4) інші документи, які стосуються переданих вимог. Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу. За таких обставин, згідно з укладеним договором відступлення вимоги від 15.02.2020 року відбулося відступлення права вимоги від [PERSON] до [PERSON] за вимогами, що випливають з рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.12.2011 року у справі № 2-3873/11. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) міститься висновок про те, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, із невиконанням грошового зобов`язання. Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналіз зазначених норм, дає підстави дійти висновку про те, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку із стягненням заборгованості за договором найму, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Крім того, правовий аналіз норм статей 526, 599, 611, 625 ЦК України свідчить про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору та не звільняє боржника від цивільно-правової відповідальності, передбаченої статтею 625 цього Кодексу. Такий правовий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). Таким чином, з ухваленням 02.12.2011 року рішення суду про стягнення заборгованості за договором найму, що набрало законної сили 13.12.2011 року, зобов`язання відповідачів сплатити зазначену заборгованість не припинилося, і таке рішення на час розгляду даної справи відповідачами повністю не виконано, а заборгованість за договором найму не погашена. Зобов`язання, що існує у відповідачів перед [PERSON] , правонаступником якого є [PERSON] , є зобов`язанням, що визначено за рішенням суду у національній валюті гривні. Відтак, кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, в тому числі, і інфляційних втрат. Як встановлено судом, під час примусового виконання судового рішення боржниками частково погашено заборгованість по виконавчому документу і залишок заборгованості складає 19871,75 грн., що підтверджується постановами приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 27.12.2019 року. Звертаючись до суду з даним позовом позивач надав розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат, виходячи із залишку заборгованості за рішенням суду в сумі 19871,75 грн. Розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат проведено за період з 13.12.2011 року по 30.04.2020 року і визначено заборгованість трьох процентів річних в сумі 4976 грн. та інфляційних втрат в сумі 32975 грн. Суд погоджується із наданим позивачем розрахунком, при цьому такий розрахунок відповідачами не спростовано. Разом з тим, суд зазначає, позивачем проведено розрахунок заборгованості за даним позовом поза межами трирічного строку позовної давності. Положення про позовну давність є диспозитивними, а не імперативними в застосуванні, тобто підлягають заявленню в суді. Позовна давність застосовується виключно до ухвалення рішення судом першої інстанції та суд за власною ініціативою не має право застосовувати позовну давність. Крім того, 22.03.2017 року розглядаючи справу № 6-3063цс16 Верховний Суд України підтвердив правовий висновок, викладений у постановах від 4 лютого, 18 березня, 24 червня 2015 року, 17 лютого 2016 року про те, що без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, адже можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позов підлягає до задоволення та з відповідачів на користь позивача слід стягнути солідарно 4976 грн. три проценти річних та 32975 грн. інфляційних втрат за період з 13.12.2011 року по 30.04.2020 року за невиконання грошового зобов`язання згідно з рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 02.12.2011 року у цивільній справі № 2-3873/11. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту дев`ятого частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то такий слід компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved