Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі Відповідач) про стягнення суми боргу, вказуючи на те, що 31.05.2016 р. між сторонами було складено розписку, згідно якої Відповідач повинен був в день укладення угоди купівлі-продажу будинку віддати від продажу будинку Позивачу 4000 доларів США, проте в день продажу будинку 06.06.2016 р. Відповідач повернув Позивачу 2000 доларів США, при цьому пообіцяв залишок повернути пізніше. До цього часу залишок боргу в розмірі 2000 доларів США Відповідач не повернув. За таких підстав вважає, що між нею та Відповідачем 31.05.2016 р. письмово було укладено договір позики на суму 4000 доларів США. Просила на підставі ст.1049 ЦК України стягнути на її користь залишок суми позики в розмірі 2000 доларів США, що за курсом НБУ на момент звернення із позовом до суду становить 52598 грн. З свідоцтва про зміну імені вбачається що [PERSON], [INFO] змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 85) Справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. Позивач в судовому засідання підтримала позов в повному обсязі, вказавши, що перебувала з Відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 29.06.2002р. який було розірвано на підставі рішення суду від 19.06.2013р. Під час перебування у шлюбі 12.01.2008р. вони оформили кредит на придбання будинку [ADDRESS] в ПУМБі та іпотечний договір на вказаний будинок. Договір було укладено з Відповідачем, а вона виступала поручителем. Через півроку у них виникли матеріальні трудності у зв'язку із чим утворилася заборгованість за кредитом. Після чого, вона продала свою квартиру та погасила частину боргу перед банком. В 2016р. Відповідач домовився із банком про можливість продажу зазначеного будинку, для того, щоб розрахуватися із банком. При цьому Відповідач пообіцяв їй після продажу будинку сплатити 4000 доларів США, про що надав розписку 31.05.2016 р.. Будинок було продано 06.06.2016 р. в день його продажу Відповідач віддав їй 2000 доларів США, а залишок по даний час не повернув. Вважає що між ними було укладено договір займу на суму 4000 доларів США. В судовому засіданні представником відповідача [PERSON] через якого відповідач приймав участь у розгляді справи подано відзив на позовну заяву з якого вбачається, що Відповідач позов не визнав в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень вказав, що 05.02.2016 р. рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області у цивільній справі за позовом ПАТ «ПУМБ» до нього про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №5963980 звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №5963988 від 12.01.2008 р. який належав йому на праві власності, а саме на домоволодіння [ADDRESS]. Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29.03.2016 р. з нього на користь ПАТ «ПУМБ» стягнуто заборгованість за кредитним договором №5963980 від 12.01.2008 р. у розмірі 13840,24 доларів США та судовий збір. У зв'язку із відсутністю коштів на погашення боргу перед банком було прийнято рішення про продаж іпотечного майна, так було укладено договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS] та земельної ділянки для обслуговування будинку. Після продажу сума в 100000 грн. була ним сплачена на рахунок банку на погашення боргу. Проте коштів на погашення всієї суми боргу не вистачило і він був вимушений ще сплатити 82510 грн. Оскільки вищезазначений будинок було придбано в той час коли вони з Позивачем перебували у шлюбі тобто було сумісним майном подружжя постало питання про отримання від Позивача дозволу на продаж нерухомого майна, тому він звернувся до Позивача з цього питання. Позивач погодилася надати дозвіл тільки у разі сплати їй 4000 доларів США, і надала згоду на продаж тільки після отримання 2000 доларів США. Він дійсно обіцяв виплатити Позивачу 4000 доларів США, але після продажу будинку та земельної ділянки та оплати боргу в нього не залишилося коштів, крім того він ще повинен був сплати банку невистачаючу суму боргу. Він не брав у Позивача ніяких грошей у борг, а лише пообіцяв сплатити їй певну суму. Факт того, що він не брав у Позивача грошей у борг підтверджується тим, що в самій розписці вказано, що 06.06.2016 р. вона отримала кошти за надання дозволу на продаж будинку. Тому правовідносини які склалися між ними не можливо вважати борговими, оскільки ніяких грошей він у борг у Позивача не брав. Просив відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, прийшов висновку про таке. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Притому відповідно до ч.1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Як зазначено в ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторонами визнано, що будинок [ADDRESS] було придбано сторонами за кредитні кошти в період шлюбу, право власності на який було зареєстровано за відповідачем. Оскільки у сторін виникла заборгованість за кредитом, сторони вирішили продати будинок, а виручені кошти направити на погашення кредиту. З метою отримання письмового дозволу на продаж будинку, відповідач погодився на виплату позивачеві 4000 доларів США, про що 31.05.2016 року власноруч написав розписку, якою зобов'язався в день укладення угоди купівлі-продажу будинку по [ADDRESS] сплатити позивачу суму в розмірі 4000 доларів США (а.с.27). Сторонами не заперечується факт того, що в день укладення угоди 06.06.2016р. відповідачем передано позивачу на виконання вищезазначених намірів за розпискою суму 2000 доларів США, про що мається відповідний запис на зворотному боці розписки (а.с. 27 об.) Із змісту ст.1046 ЦК України вбачається, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як зазначено в правовій позиції ВСУ у справі № 6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Сторонами визнано факт, що за розпискою від 31.05.2016р. позивачем не передавалися відповідачу грошові кошти у борг на певний строк, що також підтверджується змістом розписки. Таким чином, зміст розписки, так само і пояснення сторін, щодо предмету спору, суд приводе до висновку, що правова природа договору між сторонами не містить зобов'язаннь договору позики, тому позовна вимога у спосіб що визначив позивач на підставі ст.16, ст.1046-1049 ЦК України не підлягає задоволенню. Суд не застосовує положення ч.2 ст.5 ЦПК України враховуючи таке. Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відповідно до ст.15, ч.2 ст.16, ч.1 ст.20 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Із змісту ч. 2 ст.5 ЦПК України вбачається, що суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону лише у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду. З наведеного вище випливає, що суд позбавлений за своїм розсудом визначати інший спосіб захисту права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду якщо законом чи договором передбачено інший спосіб захисту ніж той який особа обрала при зверненні до суду. Невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Зокрема ч.2 ст.16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Отже звертаючись до суду позивачем на свій розсуд було обрано спосіб захисту свого права за ст. 1046-1049 ЦК України, який полягає у передбаченому п.1 ч.2 ст.16 ЦК України способу захисту, як визнання права позивача на повернення суми позики. Суд вважає, що спосіб захисту права, що обрав позивач передбачений вищенаведеними нормами закону є ефективним засобом захисту, проте є таким, що не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням. Інші документи додані сторонами до справи не спростовують встановлених судом обставин і не змінюють висновків суду. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed