Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до Одеського казенного експериментально-ортопедичного підприємства з позовом, в якому просив визнати дії відповідача щодо звільнення позивача незаконними, визнати дії відповідача незаконними в частині зменшення заробітної плати за вересень 2018 року, визнати незаконними дії в частині зменшення компенсації невикористаної щорічної відпустки, поновити на роботі на посаді інженера з охорони праці та за сумісництвом інженера з охорони навколишнього середовища та особи, відповідальної за пожежну безпеку, зобов'язати відповідача внести відповідні зміни до трудової книжки [PERSON], стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути невиплачену частину заробітної плати за вересень 2018 року, компенсацію за 1 день частини невикористаної щорічної відпустки, та моральну шкоду. Позов обгрунтований наступними обставинами. [PERSON] 25.07.2018 року був прийнятий на роботу в Одеське казенне експериментально-ортопедичне підприємство інженером з охорони праці з випробувальним терміном строком на 2 місяці, та за сумісництвом виконував обов'язки особи, відповідальної за пожежну безпеку. 01.10.2018 року [PERSON] був звільнений з роботи як такий, що не витримав випробувального терміну. З наказом про звільнення позивач був ознайомлений 11.10.2018 року. Позивач вважає, що його звільнення суперечить нормам законодавства про працю, а саме, вимогам ст. 28 КЗпП України, так як його не було попереджено про звільнення в письмовій формі за три дні. Крім того, позивач під час звільнення був тимчасово непрацездатний в період з 19.09.2018 по 01.10.2018 року. Також позивач зазначає, що за період роботи він не був притягнутий до дисциплінарної відповідальності, а з боку відповідача було порушено вимоги ст. 29 КЗпП України в частині ознайомлення [PERSON] із колективним договором, не було проінструктовано з питань охорони праці, та не було проведено навчання з питань протипожежної безпеки. Крім того, на думку позивача, за вересень 2018 року йому було зменшено заробітну плату та не виплачено її в повному обсязі. 06.12.2018 року [PERSON] подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій остаточно просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі та моральну шкоду в розмірі 677471 грн. 20 коп. Судом розглянуто справу в порядку спрощеного позовного провадження в порядку ч. 1 ст. 274 ЦПК України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. 07.12.2018 року відповідачем було надано відзив на позовну заяву. В обгрунтування заперечень проти позову представником відповідача зазначено, що 26.07.2018 року [PERSON] прийнято на роботу на посаду інженера з охорони праці з випробувальним терміном на 2 місяці, оскільки рівень його професійного досвіду не відповідав вимогам, визначеним у посадовій інструкції інженера з охорони праці. При прийнятті на роботу [PERSON] ознайомлено із посадовою інструкцією та колективним договором, про що свідчить запис у наказі. За час роботи на підприємстві відповідача, [PERSON] систематично не виконувалися та неналежно виконувалися його посадові обов'язки та функції, про що неодноразово подавались службові записки працівників підприємства відповідача. 18.09.2018 року на відповідній нараді було прийнято рішення про інформування [PERSON] про його звільнення як такого, що не пройшов випробувальний термін, про що було складено відповідний акт. 18.09.2018 року було складено відповідний лист інформування. Разом із цим, [PERSON] було звільнено з посади інженера з охорони праці 01.10.2018 року, так як з 19.09.2018 по 28.09.2018 року останній перебував на лікарняному. В день звільнення [PERSON] було проінформовано про необхідність ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки, однак останній відмовився це зробити, про що було складено відповідний акт. В цей же день із [PERSON] було проведено повний розрахунок. 11.10.2018 року відповідачем було прийняте рішення про направлення на адресу [PERSON] завіреної копії наказу про звільнення з повідомленням про необхідність з'явитися для отримання трудової книжки. Крім того, у відзиві зазначено, що за вересень [PERSON] відпрацьовано 12 робочих днів, а тому заробітна плата позивача за вересень складає 5346 грн. [PERSON] перебував на лікарняному 10 днів, з яких перші п'ять оплачені за рахунок підприємства, а інші, які оплачуються за рахунок ФССУ, не були оплачені в зв'язку із відсутністю фінансування з боку ФССУ. Розрахунок, наданий [PERSON], було зроблено на підставі довідки ОК7 за період липень-вересень, а [PERSON] було звільнено 01.10.2018 року, тому інформація щодо суми компенсації, а також суми виплати по лікарняному листу (за рахунок ФССУ) ще не було відображено в базі даних Пенсійного фонду у Малиновському районі м. Одеси. 19.12.2018 року позивач звернувся до суду з заявою про забезпечення доказів, яку судом було залишено без розгляду на підставі ст. 126 ЦПК України. 08.01.2019 року позивач звернувся до суду із заявою про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, а також надав відповідь на відзив. Вказані документи були залишені судом без розгляду в порядку, визначеному ст. 126 ЦПК України. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши письмові пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги належить задовольнити частково, з наступних підстав. Правовідносини між сторонами виникли внаслідок розірвання трудового договору, та регулюються Главою ІІІ КЗпП України. Судом встановлено, що, відповідно до наказу № 117-ос від 25 липня 2018 року, [PERSON] прийнятий на роботу з 26 липня 2018 року на посаду інженера з охорони праці зі строком випробування 2 місяці. Відповідно до\~ч.\~ч.\~1,2\~ст.\~26\~КЗпП України\~при укладенні\~трудового договору\~може бути\~обумовлене угодою\~сторін випробування\~з метою\~перевірки відповідності\~працівника роботі,\~яка йому\~доручається.\~Умова про\~випробування повинна\~бути застережена\~в наказі\~(розпорядженні)\~про прийняття\~на роботу. В період випробування на працівників поширюється законодавство про працю. За приписами\~ст.\~27\~КЗпП строк\~випробування при\~прийнятті на\~роботу,\~якщо інше\~не встановлено\~законодавством України,\~не може\~перевищувати трьох\~місяців,\~а в\~окремих випадках,\~за погодженням\~з відповідним\~виборним органом\~первинної профспілкової\~організації,\~-\~шести місяців.\~Строк випробування\~при прийнятті\~на роботу\~робітників не\~може перевищувати\~одного місяця. До строку випробування не зараховуються дні, коли працівник фактично не працював, незалежно від причини. Як вбачається із копії зазначеного наказу, позивач [PERSON] під особистий підпис ознайомлений з наказом, в якому умова про випробування була застережена. Під категорію осіб, щодо яких при прийнятті на роботу випробування не встановлюється, відповідно до ч. 3 ст. 26 КЗпП України, [PERSON] не підпадає. Як вбачається із акту № 01 від 18 вересня 2018 року, посадовими особами Одеського казенного експериментально-ортопедичного підприємства, враховуючи рівень кваліфікації [PERSON] та неналежне виконання останнім своїх обов'язків, прийнято рішення щодо усного інформування про звільнення [PERSON], як такого, що не пройшов випробувальний термін та підготовки листа про звільнення на адресу реєстрації [PERSON] в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 28 КЗпП України. 01.10.2018 року наказом № 149-ос із [PERSON] припинено трудовий договір за ст. 28 КЗпП України як такого, що не пройшов випробувального терміну. Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд дійшов висновку про невідповідність дій відповідача щодо звільнення позивача вимогам ч. 2 ст. 28 КЗпП України. Відповідно до\~ ст.\~28\~КЗпП України коли строк випробування закінчився, а працівник продовжує працювати, то він вважається таким, що витримав випробування, і наступне розірвання трудового договору допускається лише на загальних підставах. У разі встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON], всупереч вимогам ч. 2 ст. 28 КЗпП України, не повідомлений письмово за три дні про його подальше звільнення. Суд не приймає до уваги лист відповідача № 606/1 від 18.09.2018 року, який містить інформацію щодо подальшого звільнення [PERSON], так як надана копія листа не містить відомостей щодо ознайомлення [PERSON] з вказаним листом. Доказів направлення листа на адресу [PERSON] відповідачем також не надано. При таких обставинах суд дійшов висновку щодо неповідомлення [PERSON] у передбачений законом термін щодо припинення трудового договору. Вимога [PERSON] про поновлення його на роботі на посаді інженера з охорони навколишнього середовища та особи, відповідальної за пожежну безпеку задоволенню не підлягає, так як перебування позивача на вказаній посаді жодним належним доказом не підтверджена. Із наказу № 117-ос від 25 липня 2018 року про прийняття на роботу вбачається, що [PERSON] прийнятий на роботу на посаду інженера з охорони праці. Інших відомостей матеріали справи не містять. Вимоги про зобов'язання відповідача внести до трудової книжки позивача запису про поновлення на роботі не підлягають задоволенню в зв'язку із тим, що вони заявлені передчасно, вказаний обов'язок наступить після набрання рішенням законної сили, що свідчить про відсутність порушення прав позивача в цій частині. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Із матеріалів справи вбачається, що з часу звільнення позивача до дати ухвалення рішення суду, дні вимушеного прогулу становлять 68 робочих днів. Позивач звільнений з 01 жовтня 2018 року, останні два місяця, що передують події звільнення серпень та вересень 2018 р. Згідно з індивідуальною відомістю про застраховану особу [PERSON], заробітна плата позивача у серпні 2018 року становила 8910 грн., у вересні 2018 року 5957 грн. 55 коп., разом 14867 грн. 55 коп. Середньоденний заробіток позивача за вересень-жовтень 2015 року становить 437,30 грн. (8910,00+5957,55):(22+12). Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 29736,40 грн. (437,30*68). Щодо вимог позивача про стягнення грошових коштів з відповідача за 1 день невикористаної відпустки, суд вважає їх необгрунтованими та такими, в задоволенні яких необхідно відмовити. Питання обчислення заробітної плати у випадку виплати компенсації за невикористані відпустки регулюються Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року, № 100. Відповідно до пункту 2 Положення працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Надаючи правову оцінку діям відповідача щодо нарахування компенсації за невикористану відпустку, суд вважає, що відповідачем середня заробітна плата обчислена у відповідності до зазначеного порядку за формулою (30 к.д.:355 к.дн.)*39=4 к.д.(з округленням). Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення недоплачених грошових коштів за вересень 2018 року суд наголошує на наступному. Як вбачається із матеріалів справи, та не спростовано сторонами, [PERSON] з 19 по 28 вересня 2018 року в зв'язку із хворобою перебував на лікарняному. Постановою Кабінету Міністрів України від 26 червня 2015 року № 440\~, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, затверджено Порядок оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів роботодавця. Відповідно до вищезазначеного порядку оплату перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми здійснюється за рахунок коштів роботодавця, а решта днів незалежно від розірвання трудових відносин з Товариством, здійснюється Фондом соціального страхування на підставі поданої роботодавцем заяви - розрахунку. Як вбачається із матеріалів справи, а саме, копій платіжних доручень № 4111 та № 4112 від 01 жовтня 2018 року [PERSON] було нараховано 1151,25 грн. та 1142,38. Вказані обставини підтверджуються і випискою за картковим рахунком [PERSON] за період з 01.08.2018 по 26.10.2018 року. Таким чином, дії відповідача по оплаті перших п'яти днів тимчасової непрацездатності відповідають вимогам діючого законодавства в сфері соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, а тому позовні вимоги [PERSON] в цій частині задоволенню не підлягають. Стаття 237-1 КЗпП України\~передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1\~КЗпП України\~є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що внаслідок припинення трудового договору із [PERSON] на підставах, не передбачених законом, були порушені трудові права позивача та останній відчував моральні страждання. Однак суд вважає, що розмір визначеної позивачем моральної шкоди в сумі 306180 тис. грн.. є завищеним, не підтвердженим належними доказами, і що його слід обмежити до 1000 грн. В решті позову слід відмовити. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд керується вимогами ч. 6 ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивачем було заявлено одинадцять позовних вимог, п'ять із яких немайнового характеру (задоволено одну та одну частково), три майнового (задоволено одну), три про стягнення моральної шкоди задоволено на 1,6 %. Таким чином з відповідача в дохід держави стягується 1773 грн. 30 коп. (704,80 +704.80+352,40 + 704,80 :1,6 %).

Outcome: partial