Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з вказаним вище позовом, в якому просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Свої вимоги позивачка обґрунтувала наступним. Вона є головним наймачем вищевказаної квартири, сплачує всі комунальні послуги. Відповідач у квартирі з 2009 року не проживає, особистих речей не має, комунальні послуги не сплачує, що завдає позивачу додаткових матеріальних затрат на утримання квартири. В судове засідання сторони не з'явилися, представник позивача в письмовій заяві просив розглянути справу без його участі заочно, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, відповідач та третя особа про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи в їх відсутність та заперечень на позов до суду не надходило. Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Частиною 2 ст. 197 ЦПК України закріплено, що у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом не здійснюється. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів щодо взаємовідносин сторін, а також маючи згоду представника позивача на заочний розгляд справи, суд ухвалив заочно розглядати справу у відсутності належно повідомленого відповідача без фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд, на підставі всебічного, повного, об'єктивного і безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, встановив наступне. [PERSON] є основним наймачем квартири [ADDRESS]. Як вбачається з довідки вих. №56 від 24.02.2011 року державного підприємства «Одеський завод будівельних матеріалів» у вищевказаній квартирі зареєстровані: позивачка та її колишній чоловік [PERSON] (свідоцтво про розірвання шлюбу серія [NUMBER] від 08.01.2009 року). Однак, як випливає з акту про не проживання від 25.06.2014 року [PERSON] у квартирі не проживає більше п'яти років, особистих речей у квартирі не має. Місце перебування відповідача, [PERSON] не відоме, перешкод у користуванні квартирою він не чинив. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтею 405 ЦК України передбачено, що член родини власника житла втрачає право на користування житлом в разі його відсутності без поважної причини більш ніж 1 рік, якщо інше не встановлено згодою між ним та власником житла. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними та підлягають задоволенню.

Outcome: approved