Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], якою просить розірвати шлюб зареєстрований між ними 26 вересня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Первомайського міського управління юстиції, актовий запис № 246, а також стягнути на його користь судові витрати у виді судового збору та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 704 гривні 80 копійок та 850 гривень, відповідно. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання для розгляду справи по суті позивач і відповідач не з'явились, причини неявки не повідомили. Позивач подав заяву, якою просив, як і його представник, розглянути справу без його участі, свої вимоги підтримував та просив їх задовольнити. Відповідач, відзив на позовну заяву не подавала. У зв'язку з неявкою у судове засідання учасників справи, в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось У зв'язку із неявкою в судове засідання відповідача, яка була належним чином повідомлена про проведення судового засідання 24 травня 2018 року, та від якої заяви про розгляд справи за її відсутністю не надходило, причини неявки нею не повідомлені, відзив на позовну заяву не поданий, а позивач не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п'ятої статті 259 Цивільного процесуального кодексу України занесена до протоколу судового засідання. Позиція позивача полягала у тому, що 26 вересня 2008 року він уклав шлюб з [PERSON], та під час спільного проживання, не склались відносини. Через різні характери та погляди на життя, між ними виникло не порозуміння. На даний час їх сім'я існує формально, шлюбні відносини між ними припиненні, вони не пов'язані спільним побутом та не ведуть спільне господарство. З 2013 року вони проживають окремо. На його думку, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме його інтересам. У зв'язку із цим він вважає, що шлюб слід розірвати. Вказував, що неповнолітніх дітей від цього шлюбу немає. А суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: [PERSON] ([INFO]) та [PERSON] ([INFO]) уклали шлюб, який було зареєстровано між ними 26 вересня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Первомайського міського управління юстиції, актовий запис № 246 (а.с.9). При цьому під час реєстрації шлюбу, [PERSON] змінила своє прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с.9). Разом з цим, у зв'язку із відсутністю взаєморозуміння, різними принципами на побудову шлюбних та сімейних відносин, спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити інтересам [PERSON] (а.с.4-5). Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли шлюбні правовідносини, в межах яких виник спір щодо права позивача, як одного з подружжя на припинення шлюбу шляхом його розірвання за рішенням суду. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує наступні норми матеріального права, виходячи при цьому із таких мотивів: Частина 1 статті 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. При цьому, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина перша статті 24 Сімейного кодексу України). А частиною третьою статті 56 Сімейного кодексу України гарантується право кожного з подружжя на припинення шлюбних відносин. При цьому, одним із способів реалізації цього права, відповідно до положень частини другої статті 104, частини третьої статті 105 Сімейного кодексу України, є припинення шлюбу внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до положень частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей (в разі наявності), що мають істотне значення. Оскільки позивач втратив бажання знаходиться у шлюбі з відповідачем, який ґрунтується на вільній згоді їх обох, суд вважає, що їх подальше спільне життя як подружжя і збереження шлюбу є неможливими, позаяк у протилежному випадку це буде суперечити інтересу позивача, що має істотне значення щодо знаходження у шлюбі при наявності вільної згоди, тобто у добровільному порядку, а тому позов в частині вимог про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем підлягає задоволенню. Щодо вимог позивача про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом ЦПК України), до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями пункту 1 частини 2 статті 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. А положеннями частини 3 статті вказаної статті передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Що повністю узгоджується з положеннями частини 1 статті 81 ЦПК України, за якими, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А тут, суд констатує, що ні позивачем, ні його представником, не подано детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, та здійснених позивачем витрат, а лише надано копію договору про надання юридичних послуг. Суд врахував положення цього договору, але відзначає, що з його змісту не можна оцінити об`єм наданих послуг, вартість кожної з них, а також те, що ці послуги були надані у повному обсязі, а кошти за їх надання оплачені. Крім того, на підтвердження виконаних робіт (наданих послуг) та їх оплату не надано жодних документів. Отже, позивачем не надано належних, достовірних та допустимих доказів обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. А з огляду на це, суд вважає не доведеними вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат на правничу допомогу у розмірі 850 гривень. При цьому приймаючи таке рішення, суд виходив з положень частини 4 статті 12 ЦПК України за якими, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій. Тому, у задоволенні вимог позивача про стягнення на його користь судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 850 гривень, суд відмовляє. Судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 704 гривні 80 копійок, які понесені позивачем у цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.2,3), а тому з урахуванням положень частини 1 статті 141 ЦПК України, вони підлягають стягненню на користь позивача з відповідача. Тому, у цій частині, ці вимоги підлягають задоволенню. Таким чином,

Outcome: partial