Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи, такою, що втратила право користування. Позов мотивовано тим, що позивач є власником кімнати [ADDRESS]. 27.08.2013року позивач зареєстрував шлюб з відповідачем. Життя між ними не склалося і тому в квітні 2015 року відповідачка забрала всі своє особисті речі і виїхала на постійне місце проживання в свій будинок в с. Красненьке Ілінецького району. 02.08.2017року шлюб між сторонами був розірваний. Просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування кімнатою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали за обставин викладених в ньому, просили позов задовольнити, не заперечували щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явилась з невідомих суду причин. Враховуючи думку учасників судового процесу, вимоги ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача постановивши по справі заочне рішення. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. Згідно ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за заявою осіб, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тобто кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Між сторонами виникли правовідносини що виникають із житлових правовідносин, які регулюються Житловим кодексом України. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 14.03.2013року [PERSON] є власником кімнати [ADDRESS] (а.с.4). Рішенням Вінницького міськог осуду Вінницької області від 12.10.2017року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.7). Згідно акту від 24.10.2017 року [PERSON] не проживає з квітня 2015року по теперішній час (а.с.10). Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник, згідно вимог ст. ст. 16, 319, 321, 391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі, і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Дана правова позиція Верховного Суду України згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою при застосуванні судами норм матеріального права у подібних правовідносинах. В силу ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно),яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 109 ЖК України виселення з займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 346 ЦК України право власності може буди припинене в інших випадках, встановлених законом. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідач не проживає у вищевказаній квартирі без поважних причин більше одного року, але будучи зареєстрованим у даному будинку, він перешкоджає позивачу належним чином використовувати свої право власника на дану квартиру. Після дослідження та оцінки доказів у справі, наданих позивачем відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, вони вважаються судом належними та допустимими. згідно до ст. ст. 58, 59 ЦПК України і вони свідчать про наявність перешкод позивачу у користуванні належною йому власністю та підстав для визнання відповідача, такою, що втратила право користування житлом, так як вона без поважних причин понад рік відсутня в ньому, за відсутності між позивачем і відповідачем домовленості про це і відсутністю причин передбачених законом, які вважаються поважними. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що [PERSON] втратила право користування кімнатою [ADDRESS], оскільки без поважних причин понад рік не проживав в помешканні за місцем реєстрації, тобто, позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. На підставі викладеного, згідно ст. ст. 3, 7 СК України, ст. 109 ЖК України, ст. ст. 317, 321, 346, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved