Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У позовній заяві позивач посилається на те, що він є одноосібним власником будинку [ADDRESS] з надвірними спорудами, що підтверджується нотаріально посвідченим договором дарування вказаного будинку від 12.03.1996 року. В даному будинку зареєстрований 07.11.2006 року його син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою з ПП «Ужгородський будинковий сервіс», та внесеними відомостями на відповідному аркуші будинкової книги на дане помешкання. Однак, відповідач не проживає у вказаному будинку понад два роки, не з`являється за адресою його розташування, не сплачує комунальні платежі, які сплачу позивач, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі помешканням не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні він, ні інші члени сім`ї відповідачу не вчиняли. Факт відсутності за місцем реєстрації відповідача понад два роки може підтвердити свідок [PERSON] , 1976 р.н., який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Позивач вважає, що відповідач, який зареєстрований в будинку [ADDRESS] , втратив право на користування помешканням, внаслідок його відсутності без поважних причин понад один рік. Як зауважує позивач, відповідач за вказаною адресою зареєстрований, у зв`язку з цим виникають проблеми зі сплатою комунальних послуг, які він не сплачує, не несе інших витрат по утриманню будинку, чим об`єктивно порушуються його права. Внаслідок цього, він, як власник вказаного будинку вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює йому перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном і ці перешкоди, а саме його реєстрація у вказаному будинку, не дозволяють йому розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд та значно обмежують його законні права. На підставі викладеного, позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.07.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач у судове засідання не з`явився, при цьому його представник - адвокат Моісєєв І.Ю. подав до суду заяву, згідно з якою просить розглянути справу без їх участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, при цьому подав заяву, відповідно до якої просить провести розгляд справи без його участі, зазначивши, що позовні вимоги визнає та погоджується з ними в повному обсязі. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] в цілому є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 12.03.1996 року. У будинку за вказаною адресою значиться зареєстрованим син позивача - відповідач [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 24.06.2020 року за № 505/18-06. Відповідач більше одного року не проживає в будинку [ADDRESS] , що не оспорюється останнім. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено судом, відповідач не проживає у належному позивачу будинку понад один рік і будь-яких поважних причин, які б перешкоджали йому проживати у даному будинку не наведено, позов визнав, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому, його слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком, що належить позивачу на праві власності. За таких обставин, беручи до уваги наведене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача є підставними та підлягають до задоволення. При цьому, суд зазначає, що оскільки за змістом ст. 7 Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права користування житловим приміщенням, то ухвалене у даній справі рішення суду про втрату відповідачем права користування житловим приміщенням є підставою для зняття його з реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, з Державного бюджету позивачу необхідно повернути 420,40 грн. судового збору.

Outcome: approved