Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовною заявою в якій просила позбавити [PERSON] (далі - відповідач) батьківських прав відносно його малолітньої дитини - [PERSON], [INFO] (далі - дитина), та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення позову до суду і до повноліття дитини, тобто до [INFO]. 17 листопада 2015 року хвалою суду позовні вимоги позивача в частині стягнення аліментів були залишені без розгляду на підставі заявленого позивачем клопотання. Позивач в судове засідання не з'явилася про причини своєї неявки суд не повідомила направила до суду заяву в якій пояснила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд їх задовольнити та розглянути справу у її відсутність. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки не повідомив проте до суду була надана заява, посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єфремовим О.С., з якої вбачається, що відповідач не заперечує проти позбавлення його батьківських прав та позовні вимоги в цій частині визнає. Представник служби у справах дітей Іванівської районної державної адміністрації в Одеській області в судове засідання не з'явилася про причини своєї неявки суд не повідомила проте направила до суду заяву в якій пояснила, що не заперечує проти задоволення позовних вимог та просить суд розглядати справу у її відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних встановлених судом обставин і визнаних відповідно до них правовідносин. Від спільного проживання позивача з відповідачем однією сім'єю [INFO] у них народилася дитина - [PERSON]. 19 вересня 2011 року Малиновським районним судом міста Одеси було постановлено рішення яким відповідача було визнано батьком дитини. З довідки від 15 червня 2015 року №321 виданої Калинівською сільською радою Іванівського району Одеської області вбачається, що дитина проживає в с. Гудевичеве, Іванівського району Одеської області та до складу сім'ї в якій проживає дитина входять її мати, сестра - [PERSON] та вітчим - [PERSON]. Відповідно до довідки від 15 червня 2015 року №323 виданої Калинівською сільською радою Іванівського району Одеської області відповідач на території сільської ради не проживав та участі у вихованні дитини не приймав. З висновку служби у справах дітей Іванівської районної державної адміністрації в Одеській області про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої дитини [PERSON] від 27 листопада 2015 року № 03/02-52/3027, вбачається, що позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітньої дитини повністю відповідають інтересам дитини. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, суд виходив з такого. Зі змісту ст. 150 СК України вбачається, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Застосовуючи зазначенні в рішенні нормативно-правові акти, беручи до уваги пояснення сторін, письмові докази, задовольняючи позовні вимоги суд виходить з таких мотивів. Виходячи з системного аналізу наведених в рішенні норм СК, Закону України «Про охорону дитинства», суд констатує, що наявність обставин порушення прав дитини та не виконання батьківських обов'язків має бути підставою для позбавлення батьківських прав даних осіб. Відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків по вихованню своєї дитини, що виражається в не прояві заінтересованості в її подальшій долі, не зацікавленості її успіхами, станом здоров'я, не піклуванням про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, оскільки не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно може вплинути на її фізичний розвиток як складову виховання. За весь час перебування дитини у позивача відповідач жодного разу не спілкувався з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надавав дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяв засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляв інтересу до її внутрішнього світу. Такий висновок підтверджується виходячи з практики Верховного Суду України. Так, в п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 19.12.2008 року «Про практику розгляду судами України справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» пленум роз'яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитині, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу та не створюють умов для отримання нею освіти. В абзаці 3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» пленум роз'яснив, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. В абзаці 2, 3 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють правовідносини у справі до судового розгляду» пленум роз'яснив, що у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Якщо для цього немає законних підстав, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами. В абзаці 6 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» пленум роз'яснив, що за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Вирішуючи справу

Outcome: approved