Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова з позовною заявою до [PERSON] , третя особа [PERSON] , в якій просить вселити його в квартиру [ADDRESS] . В подальшому позивачем подано до суду заяву про зміну предмету позову, відповідно до яких просить суд примусово вселити його до вказаної квартири та стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що у листопаді 1990 року він придбав у приватну власність квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією Договору купівлі-продажу від 16.11.1990 року. В цій квартирі позивач постійно проживав більше 28 років, а саме з 16.11.1990 року до 08.07.2019 року. За 28 років з дня придбання позивачем наведеної вище квартири з різних причин декілька разів змінювались власники квартири, проте жоден із власників до 08.07.2019 року не перешкоджав проживанню позивача в цій квартирі, навіть після розлучення позивача із його колишньою дружиною [PERSON] , яка деякий час також була формальною власницею цієї квартири. 08.07.2019 року відповідач з трьома іншими особами із застосуванням фізичного насильства виштовхали його з квартири, а особисті речі позивача і грошові кошти, які знаходились у квартирі відповідач привласнив. За фактом вчинення [PERSON] діянь, які мають ознаки кримінального злочину. Передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.07.2019 року за № 12019220480003153. Після того позивач до квартири більше не потрапляв. Звернув увагу, що він не має іншого житла, що змусило позивача звернутися із позовом до суду. Позивач вважає, що вказаними діями відповідача спричинено йому моральні страждання. Розмір моральної шкоди позивачем визначений 50 000 грн. Третя особа [PERSON] надав до суду пояснення, в яких зазначив, що 23.10.2019 року ним було придбано у [PERSON] трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] . До посвідчення договору купівлі-продажу № 6173 від 23.10.2019 року нотаріусом були здійснені усі відповідні перевірки у всіх доступних реєстрах. Якби позивач мав якійсь права на зазначену у договорі квартиру, нотаріус повинен був побачити ці відомості. Відповідно до листа Департаменту реєстрації Харківської міської ради 03.07.2019 року позивача знято з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Вважає доводи позивача необґрунтованими, а вимоги таким, що не підлягають задоволенню. Просив відмовити у задоволенні позову. Ухвалою від 10.09.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначений в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 20.11.2020 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] . Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позові. Від допиту свідків [PERSON] та [PERSON] позивач [PERSON] відмовився. Також в судовому засіданні 15.03.2021 року позивачем надано заяву про зміну предмету позову. Судом в протокольній формі вказану заяву суд до розгляду не прийняв та повернув її позивачу на підставі ч. 5 ст. 49 ЦПК України. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно вимог ч.8 ст.128 ЦПК України, у судове засідання не з`явився, в порушення ч.3 ст.131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, у зв`язку з чим на підставі ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова від 01.07.2020 року проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст.280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з?явився, надав суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі. [PERSON] допитаний в судовому засіданні в якості свідка повідомив, що проживає в квартирі [ADDRESS] . [PERSON] жив в квартирі № 33 с 1990-х років. Починаючи з літа 2019 року свідок бачив, як позивач ночував у під?їзді. Дізнався від сусідів, що речі [PERSON] винесли з квартири. На теперішній час в квартирі проживає якийсь невідомий йому чоловік. Свідок бачив як речі [PERSON] стояли біля під?їзду. [PERSON] допитаний в судовому засіданні в якості свідка повідомив, що проживає та зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Близько 23 років проживає за вказаною адресою та знає [PERSON] . Восени 2019 року невідомі особи виносили речі з квартири, де проживав позивач. Після чого він ночував під дверима, у під?їзді. [PERSON] допитаний в судовому засіданні в якості свідка повідомив, що він є інспектором 1 взводу, 1 роти Управління патрульної поліції в Харківській області. Він з напарником приїхав на визов за адресою [ADDRESS] . Підстави конфлікту на той момент він не знав, знав лише, що це житловий конфлікт. Позивач стояв поміж якихось осіб можливо сусідами по квартирі. Були лі відібрані пояснення з приводу вказаного конфлікту він не пам?ятає. Після спілкування вони з напарником вийшли з квартири із заявником на вулицю. Суд, вислухавши вступне слово позивача, його представника допитавши свідків, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов наступного висновку. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №6173, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. 23.10.2019 року, що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна, довідка № 229600408 від 26.10.2020 року. Станом на 08.07.2019 року вказана квартира належала на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 2529, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В. 27.05.2019 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна №175922691 від 01.08.2019 року. Відповідно до довідки відділу обліку моніторингу інформації про місце проживання ГУДМС України в Харківській області від 06.11.2020 позивач [PERSON] з 03.07.2019 року за адресою [ADDRESS] знятий з реєстрації. Згідно посвідчення серії [NUMBER] про взяття на облік бездомної особи, виданого 22.08.2019 року [PERSON] перебуває на обліку в центрі обліку бездомних осіб як особа, яка не має постійного місця проживання. Статтею 41 Конституції встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 ст.383 ЦК та ст.150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їхніх сімей та інших осіб. Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ст.391 ЦК власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Статтею 405 ЦК передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 158 ЖК УРСР наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. З наданих позивачем документів вбачається, що 16.11.1990 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , яку на теперішний час перейменовано на провул. Людмили Гурченко . Згідно відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 16825691 власниками вказаної квартири з 05.06.2012 року були [PERSON] , а також [PERSON] на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.11.2010 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 05.03.2012 року по справі № 2-301/10. Позивачем в своїй заяві про зміну предмету позову зазначено, що у вказаній квартирі він проживав з 16 листопада 1990 року до 08 липня 2019 року, навіть після розлучення з його колишньою дружиною [PERSON] , однак доказів того, що позивач перебував у шлюбних відносинах з останньою до суду надано не було. Суд звертає увагу, що позивач був зареєстрований у спірній квартирі попереднім власником вказаної квартири. Із переходом права власності до нового власника, він втратив право користування ним, оскільки воно є похідним від прав попереднього власника. За таких обставин право позивача на користування чужим майном (спірною квартирою) може бути припиненню на вимогу власника цього майна. Окрім того, виходячи з положень ст. 33 Конституції України про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, відповідно до якої сама по собі наявність чи відсутність прописки не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилася до наймача, так і для відмови в цьому, реєстрація місця проживання позивача у спірному будинку не може вважатися достатнім доказом на підтвердження виникнення у позивача права користуватися спірним будинком. Проаналізувавши надані позивачем письмові докази, суд вважає, що позивачем та його представником не доведено порушення відповідачем права позивача щодо користування квартирою, оскільки власником квартири являється [PERSON] , який не є членом сім`ї позивача, договір найму жилого приміщення між ними не укладався, будь яких домовленостей щодо проживання позивача у спірній квартирі не досягнуто, отже суд приходить до висновку про не обґрунтованість позову та про те, що обставини, викладені в ньому, не знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, а тому він не підлягає задоволенню. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми моральної шкоди, суд виходить з наступного. Як вбачається із заяви позивача про зміну предмету позову за фактом вчинення відповідачем діянь, які мають ознаки кримінального злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.07.2019 року за № 12019220480003153. Також в обґрунтування завдання відповідачем моральної шкоди позивач посилається на діяння відповідача спрямовані на насильницьке самоуправне позбавлення позивача права на користування житлом поза процедурою, встановленою законом. Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, закріплено в ст.23 ЦК України, а підстави для такого відшкодування передбачені ст.1167 цього Кодексу. Відповідно до положень статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно зі ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає незалежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). Зокрема враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо, при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості і справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Необхідно з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому виходить. Приймаючи до уваги положення наведених вище норм та співвідносячи їх з встановленими в судовому засіданні фактами, суд вважає, що доказів спричинення відповідачами моральної шкоди позивачу, останнім суду не надано. Зокрема відсутні докази спричинення шкоди винними діями відповідачів, причинного зв`язку між завданою шкодою та протиправними діями заподіювачів такої шкоди. Посилання позивача, зазначені у позові, суд вважає необґрунтованими, та такими, що не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Враховуючи викладене, а також ту обставину, що позивачем в судовому засіданні вина відповідача не доведена належними доказами заподіяння йому моральних страждань, встановлення їх суті та не встановлено внаслідок порушення яких саме прав останнього вона спричинена, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача, а тому позов в частині вимог щодо стягнення моральної шкоди вважає таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч.1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Приймаючи до уваги положення наведених вище норм та співвідносячи їх з встановленими в судовому засіданні фактами, суд вважає, що доказів спричинення відповідачем моральної шкоди позивачу, останнім суду не надано. Зокрема відсутні докази спричинення шкоди винними діями відповідача, причинного зв`язку між завданою шкодою та протиправними діями заподіювача такої шкоди. Посилання позивача, зазначені у позові та заяві про зміну предмету позовних вимог, суд вважає необґрунтованими, та такими, що не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Також суд зазначає, що позивачем не надано доказів і судом не здобуто таких доказів на підтвердження фактів вчинення відносно позивача неправомірних чи злочинних дій з боку відповідача, встановлених відповідним судовим рішенням. Таким чином, оскільки позивач на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову. В зв?язку з відмовою в задоволенні позову судовий збір слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed