Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

[PERSON] звернувся в Ковельський міськрайонний суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в особі Волинського відділення про розірвання договору про надання відновлювальної кредитної лінії №074-22-05/07 від 15.05.2007 року, додаткової угоди №1 від 06.03.2009 року та додаткової угоди №2 від 17.09.2010 року до договору, укладених між АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та [PERSON] про надання кредиту в межах максимального ліміту заборгованості до 255937 швейцарських франків, зі сплатою 9,5 % річних та кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 14.05.2017 року. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач істотно порушив умови вище згаданого кредитного договору, надавши позивачу кредит у меншому розмірі, аніж це передбачено договором, а саме замість передбачених 255937 швейцарських франків банк надав [PERSON] кредит на суму 237485 швейцарських франків, з яких, як було встановлено пізніше, [PERSON] отримав лише 167785 швейцарських франків. Крім того, вказує, що відповідачем несвоєчасно та не в повній мірі були проведені зарахування сплачених позивачем за кредитним договором грошових коштів, що призвело до нарахування йому до сплати додаткових платежів. Вказує, що зазначені обставини були встановлені та виявлені лише у 2015 році під час судового розгляду іншої цивільної справи за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вважає, що такі порушення, допущені відповідачем є істотними і внаслідок таких порушень позивач не отримав усієї суми коштів, на яку він розраховував при укладенні договору. Прохає розірвати вище згаданий договір про надання відновлювальної кредитної лінії, а також додаткову угоду №1 від 06.03.2009 року та додаткової угоди №2 від 17.09.2010 року до вказаного договору, - на підставі ч.2 ст.651 ЦК України. Позивач [PERSON] у судове засідання не з»явився, подавши суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні повністю підтримала заявлені [PERSON] позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві, додатково обгрунтовуючи позов обставинами, які були встановлені судовим рішенням від 03.03.2015 року у цивільній справі №159/5261/13-ц та яке набрало законної сили 12.05.2015 року. Зокрема, пояснила, що у такому рішенні судом було встановлено факт отримання позивачем кредиту в розмірі меншому, аніж це передбачено кредитним договором, а саме отримання [PERSON] кредиту в сумі 167785 швейцарських франків, а не на суму, передбачену кредитним договором 255937 швейцарських франків, а також встановлено той факт, що ПАТ «Укрсоцбанком» несвоєчасно та не в повній мірі проводились зарахування сплачуваних [PERSON] коштів по поверненню кредиту. Із урахуванням положень ст.61 ЦПК України вважає такі обставини встановленими і такими, що не підлягають доказуванню. Покликаючись на ч.2 ст.651 ЦК України прохає розірвати договір про надання відновлювальної кредитної лінії №074-22-05/07 від 15.05.2007 року, а також додаткову угоду №1 від 06.03.2009 року та додаткову угоду №2 від 17.09.2010 року до вказаного кредитного договору. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала та пояснила суду, що договором про надання відновлювальної кредитної лінії №074-22-05/07 від 15.05.2007 року, укладеним між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було передбачено видачу траншів кредиту в межах максимального ліміту заборгованості на загальну суму 255937 швейцарських франків. Однак, видача таких траншів проводилась виключно на підставі окремих письмових заяв позичальника на видачу траншу кредиту і оскільки [PERSON] було подано заяви на видачу траншів лише на суму 237485 швейцарських франків, що є меншим від максимального ліміту, передбаченого договором, то саме на таку суму банк видав кредит. Пояснила, що отримання [PERSON] кредиту на суму 167785 швейцарських франків, та не приналежність позивачу підписів у заявах на видачу готівкових коштів на загальну суму 69700 швейцарських франків, було встановлено лише в ході розгляду судом іншої цивільної справи за позовом банку до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. При цьому пояснила, що банк видав кредитні кошти за вище згаданим договором на загальну суму 237485 швейцарських франків відповідно до заяв [PERSON] про видачу траншів кредиту, однак, не може пояснити, хто саме підписував заяви від імені [PERSON] на видачу 69700 швейцарських франків та хто саме отримав такі кошти, оскільки службова перевірка в банку з цього приводу не проводилась. Вважає, що банк виконав умови договору і підстави, передбачені ч.2 ст.651 ЦК України для розірвання вище згаданого кредитного договору, на які покликається позивач, відсутні. Прохає врахувати відсутність істотних порушень умов договору, якими б позивачу було завдано шкоди і що значною мірою позбавляло би останнього того, на що він розраховував при укладенні кредитного договору, що є обовязковою умовою для розірвання договору в судовому порядку, передбаченою ч.2 ст.651 ЦК України та прохає застосувати строк позовної давності щодо заявлених позивачем позовних вимог і відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази у справі, відмовляє у задоволенні позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі. Відмова від надання або одержання кредиту регулюється положеннями ст.1056 ЦК України. Підстави для зміни або розірвання договору визначені ст.651 ЦК України. Зокрема, відповідно до ч.2 згаданої норми Закону договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.653 ЦК України у разі розірвання договору зобов»язання сторін припиняються, а якщо договір розривається у судовому порядку, зобов»язання припиняються з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили. Як установлено в ході судового розгляду справи, 15.05.2007 року сторонами було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №074-22-05/07 та в подальшому додаткова угода №1 від 06.03.2009 року та додаткова угода №2 від 17.09.2010 року до договору, укладеного між АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та [PERSON] про надання кредиту в межах максимального ліміту заборгованості до 255937 швейцарських франків, зі сплатою 9,5 % річних та кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 14.05.2017 року. Дані обставини визнані і представниками сторін у даній справі. Відповідно до роз»яснень, які містяться у п.21 Постанови ПВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5, договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія однією із форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами). Оскільки в цьому договорі передбачено всі істотні умови, необхідні для кредитного договору, то зобов»язання з надання кредиту є дійсним із моменту укладення кредитного договору договору про відкриття кредитної лінії. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як установлено рішенням Ковельського міськрайонного суду від 03.03.2015 року у справі №159/5261/13-ц за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, встановленим та доведеним є той факт, що [PERSON] отримав від ПАТ «Укрсоцбанк» кредит в розмірі 167785 швейцарських франків по договору про надання відновлювальної кредитної лінії №074-22-05/07 від 15.05.2007 року та відповідно до додаткової угоди №1 від 06.03.2009 року та додаткової угоди №2 від 17.09.2010 року до договору, укладеного між АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та [PERSON] про надання кредиту в межах максимального ліміту заборгованості до 255937 швейцарських франків, зі сплатою 9,5 % річних та кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 14.05.2017 року. Цим же судовим рішенням встановлено, що не доведеним є факт отримання позичальником [PERSON] кредиту на суму 69700 швейцарських франків із виданих банком та заявлених до стягнення кредитних коштів у сумі 237485 швейцарських франків. Із урахуванням таких встановлених обставин та із урахуванням часткового повернення [PERSON] боргу за кредитом, судом було стягнуто з позичальника на користь кредитора заборгованість за кредитним договором в сумі 124358,79 швейцарських франків. Відповідно до ухвали апеляційного суду Волинської області від 12.05.2015 року таке рішення Ковельського міськрайонного суду від 03.03.2015 року було залишено без змін, а, відтак, набрало законної сили. Згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.12.2015 року рішення суду першої та апеляційної інстанцій у справі №159/5261/13-ц було залишено без змін. Із урахуванням положень ч.3 ст.61 ЦПК України наведені вище обставини, які були встановлені судовим рішенням у цивільній справі №159/5261/13-ц, не підлягають доказуванню у даній справі. Таким чином, у ході судового розгляду даної справи встановлено факт отримання позивачем від відповідача кредитних коштів в сумі 167785 швейцарських франків, які видавалися позичальнику кількома частинами(траншами) і така отримана [PERSON] сума кредитних коштів була видана банком у межах встановленого ліміту заборгованості, - 255937 швейцарських франків, - який було оговорено сторонами у договорі про надання відновлювальної кредитної лінії №074-22-05/07 від 15.05.2007 року та відповідно до додаткової угоди №1 від 06.03.2009 року та додаткової угоди №2 від 17.09.2010 року до договору. Покликання сторони позивача на фактичне отримання [PERSON] кредитних коштів у сумі, меншій від максимального ліміту коштів, передбачених вище згаданим кредитним договором, як на істотне порушення банком умов такого кредитного договору, не відповідає встановленим судом обставинам справи. Так, як встановлено судом вище, кредитні кошти видавались банком відповідно до заяв позичальника кількома частинами (траншами) і в межах максимального ліміту заборгованості, що передбачено п.1.1.1. договору про надання відновлювальної кредитної лінії №074-22-05/07 від 15.05.2007 року та п.1.1.1. додаткової угоди №1 від 06.03.2009 року та додаткової угоди №2 від 17.09.2010 року до вказаного договору. При цьому, умовами такого кредитного договору не передбачено обов»язку кредитодавця здійснити видачу позичальнику саме максимального розміру визначеної кредитним договором ліміту заборгованості в сумі 255937 швейцарських франків, а визначено вказану суму як максимальний ліміт заборгованості, на який можлива видача траншів кредитних коштів відповідно до поданих позичальником заяв. Крім того, [PERSON], як позичальник за кредитним договором, не був позбавлений права на отримання траншів кредитних коштів в межах максимального ліміту заборгованості, встановленого умовами такого договору. Відтак, видача відповідачем кредитних коштів позивачу за вище згаданим кредитним договором у сумі меншій від максимального ліміту заборгованості, визначеного таким договором, не суперечить умовам кредитного договору та не є тим істотним порушенням договору, яке би могло бути підставою для його розірвання. Та обставина, що частина виданих банком за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №074-22-05/07 від 15.05.2007 року кредитних коштів 69700 швейцарських франків не були отримані [PERSON], а особа, яка отримала такі кошти та подала до банку заяви про видачу таких траншів на даний час не встановлена (що підтверджено і постановою слідчого про визнання [PERSON] потерпілим у кримінальному провадженні №12013020110001661, внесеному до ЄРДР 03.12.2013 року за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.358 КК України по факту підробки документів), - не вказує на порушення банком, як стороною вище згаданого кредитного договору, умов такого договору, оскільки на даний час вина останніх у вчиненні підробки документів чи іншого кримінального правопорушення з кредитними коштами не встановлена належними і допустимими доказами. Крім того, як установлено вище, стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанку» заборгованості за кредитним договором проведено по рішенню Ковельського міськрайонного суду від 03.03.2015 року у цивільній справі №159/5261/13-ц з урахуванням лише фактично отриманих [PERSON] сум кредитних коштів та з урахуванням висновків експертиз №46 від 11.03.2014 року та №168/15 від 29.01.2015 року, згідно з якими судом також було враховано фактично повернуті позичальником кредитні кошти, що спростовує твердження сторони позивача про отримання банком додаткових коштів через несвоєчасне зарахування сплачуваних [PERSON] платежів по кредиту. Відтак, стороною позивача залишилась не доведеною належними та допустимими доказами та обставина, що відповідачем, як стороною кредитного договору, було допущено істотне порушення умов такого договору. Крім того, ч.2 ст.651 ЦК України передбачено, що істотним вважається таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до ст.60 ЦПК України, обов»язок доказування в цивільній справі покладається на сторони, а, відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених позовних вимог. Заявляючи позовні вимоги про розірвання кредитного договору на підставі ч.2 ст.651 ЦК України позивач не лише не довів завдання йому відповідачем шкоди внаслідок істотного порушення умов кредитного договору, а й не вказав у чому саме полягає така шкода, як не довів і допущення кредитодавцем (як однією стороною договору) істотного порушення умов договору, що призвело би до завдання шкоди позичальнику (як другій стороні договору) та позбавляло би останнього того, на що він розраховував при укладенні кредитного договору, тоді як саме з встановленням таких обставин законодавець прямо повязує можливість розірвання кредитного договору в судовому порядку на вимогу однієї із сторін договору. Крім того, як установлено рішенням Ковельського міськрайонного суду від 03.03.2015 року у цивільній справі №159/5261/13-ц, саме [PERSON] було допущено виникнення кредитної заборгованості за вище згаданим кредитним договором, що і було підставою для стягнення з нього на користь банку кредитного боргу в сумі 124358,79 швейцарських франків у судовому порядку. Також, як зазначено судом вище, відповідно до ч.2 та ч.3 ст.653 ЦК України, розірвання договору припиняє зобов»язання сторін, що, за наявності встановленої судом вище кредитної заборгованості позичальника перед банком, може призвести до порушення прав кредитодавця, передбачених статтею 4 вище згаданого кредитного договору. Із урахуванням наведеного, заявлені [PERSON] позовні вимоги до ПАТ «Укрсоцбанк» вимоги про розірвання договору про надання відновлювальної кредитної лінії №074-22-05/07 від 15.05.2007 року, додаткової угоди №1 від 06.03.2009 року та додаткової угоди №2 від 17.09.2010 року до вказаного договору на підставі ч.2 ст.651 ЦК України є не обгрунтовані та не підтверджені належними і допустимими доказами, а, відтак, не підлягають до задоволення. Відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати у справі компенсуються за рахунок держави, оскільки позивач, у задоволенні вимог якого суд відмовляє, на момент звернення до суду був звільнений від сплати судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed