Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. В позові вказував, що він є власником житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться в м. Вижниця по вул. Шашкевича, 2, Чернівецької області. За вказаною адресою зареєстровані відповідачі: [PERSON] (колишня дружина його сина) та їх діти - [PERSON] та [PERSON], які повнолітні. Посилався на те, що у 2002 року [PERSON], перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з його сином [PERSON], поїхала до Італії. В 2003 році вони раптово продали свою квартиру і він дав згоду на їх тимчасову прописку до свого будинку. Рішенням Вижницького районного суду від 11.08.2011 року за позовом його сина [PERSON] розірваний шлюб між ним та [PERSON] Судом будо встановлено, що з осені 2009 року вони не проживають, не ведуть спільного господарства, майнового спору між ними не має. [PERSON] не заперечувала проти розірвання шлюбу. Зазначав, що відповідачі на проживають у його будинку - його колишня невістка не проживає більше 10 років, онуки - більше трьох років, проте залишаються до цього часу бути зареєстрованими за вищевказаною адресою. Вони не є членами його сімї, не зверталися до нього, як до власника з питанням укладення з угоди про користування приміщенням в його будинку, не зацікавлені в утриманні житлового будинку, оскільки це не їх власність. Перебуваючи на реєстраційному обліку за місцем проживання у його господарстві відповідачі чинять йому перешкоду у володінні, користуванні та розпорядженні своєю власністю на свій розсуд. Посилаючись на ст.ст.386, 405 ЦК України просив позбавити відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] права користування житловим приміщенням, що знаходиться в м. Вижниця, вул.. Шашкевича, 2, Чернівецької області, власником якого є він. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заявлений позов підтримали, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини просили позов задовольнити. Проти винесення заочного рішення по справі не заперечували. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, будучи належно повідомленими про місце, день та годину слухання справи, причини неявки суду не повідомили. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, заслухавши позивача [PERSON], його представника [PERSON], вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 19.06.1998 року, зареєстрованого в реєстрі за №656 Вижницьким БТІ, позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить будинок в м. Вижниця Чернівецької області по вул. Шашкевича, 2, що підтверджується його копією. 02.05.1992 року син позивача [PERSON], [INFO] та відповідач [PERSON], [INFO] зареєстрували шлюб. У шлюбі народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Заочним рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 11.08.2011 року по справі №2-534/11 розірвано шлюб між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зареєстрований 02.05.1992 року у виконавчому комітеті Шепітської сільської ради Путильського району Чернівецької області, актовий запис №5. Заочне рішення набрало законної сили. Зазначеним рішенням встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з осені 2009 року разом не проживали та не вели спільне господарство. Вказані обставини відповідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України не потребують доказуванню. Відповідачі [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] зареєстровані за вказаною адресою з 10.01.2003 року як колишні невістка та онуки позивача, однак [PERSON] більше 15 років, а [PERSON] та [PERSON] більше чотирьох років не проживають, що підтверджується копією будинкової книги для прописки громадян, що проживають в [INFO] та актом обстеження умов проживання [PERSON], виданого виконавчим комітетом Вижницької міської ради Вижницького району Чернівецької області №02-16/914 від 05.11.2015 року. На даний час позивач не може розпорядитися належним йому на праві приватної власності житловим будинком, що розташований по вул. Шашкевича, 2 в м. Вижниця Чернівецької області, оскільки в ньому зареєстровані відповідачі. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказані положення закріплені також у ЦК України. Так відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч.2,3 ст.156 ЖК Української РСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК Української РСР. Відповідно до положень ч.2 ст.64, ч.1 ст.156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство. У ч.4 ст.9 ЖК Української РСР зазначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Права членів сімї власника на користування жилим приміщенням урегульовані ст.405 ЦК України, відповідно до вимог якої члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Враховуючи викладені вимоги закону та встановлені судом обставини, суд вважає, що позивачем [PERSON] доведено належними та допустимими доказами, що відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON], будучи колишніми членами сімї позивача, без поважних причин, понад один рік не проживає у житловому будинку за адресою: м. Вижниця, вул.. Шашкевича, 2, Чернівецької області, який належить позивачу на праві приватної власності, а тому суд приходить до висновку, що їх необхідно визнати такими, що втратили право на користування цим житлом. Це підтверджено дослідженими в суді належними доказами, доказів протилежного суду не представлено. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають до задоволення. На підставі викладено та ст.41 Конституції України, ст.ст.16, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст.9, 64, 72, 150, 156 ЖК Української РСР,

Outcome: approved