Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON], третя особа Служба у справах дітей Тернопільської міської ради, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №81 в будинку №98 по проспекту Ст.Бандери в м.Тернополі. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачу на праві власності належить житло за вищевказаною адресою. У даній квартирі разом з ним також проживав його малолітній син. На час звернення [PERSON] до суду [PERSON] не проживає у даній квартирі, хоча перешкод у користуванні житловим приміщенням йому ніхто не чинить. Всі витрати, повязані із утриманням вказаного житла, позивач несе особисто. За вказаних обставин [PERSON] просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №81 в будинку №98 по проспекту Ст.Бандери в м.Тернополі. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, 07 вересня 2015 року подав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги повністю підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] яка діє в інтересах [PERSON], в судове засідання не зявилася з невідомої на те суду причини, хоча про день та час судового засідання повідомлялася належним чином, заперечень проти позову, а також заяв про відкладення розгляду справи чи розгляд справи за її відсутності не подала. Тому, суд в порядку ч.4 ст.169 ЦПК України вирішує справу на підставі наявних в ній даних, доказів і постановляє заочне рішення. Представник третьої особи - Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради в судове засідання не зявився з невідомої на те суду причини, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Будь-які відомості про неможливість останнього прибути в судове засідання в матеріалах справи відсутні, а тому суд вважає, що його неявка не перешкоджає розгляду справи. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії АВН №466749, виданого 09 листопада 2000 року державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори, спадкоємцем майна [PERSON], померлої 08 вересня 1999 року, є [PERSON]. Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з квартири [ADDRESS], що належало померлій [PERSON] на підставі Житлово-експлуатаційної контори №10 Житлово-будівельних кооперативів міста Тернополя №219 від 29 жовтня 1994 року, зареєстрованої Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації за №1596. Згідно реєстраційного посвідчення, виданого 17 листопада 2000 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації, квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого Першою Тернопільською держнотконторою 09 листопада 2000 року за реєстром №5-4404. Як вбачається із записів у будинковій книзі на квартиру [ADDRESS], у даній квартирі 09 серпня 2002 року зареєстрований [PERSON], [INFO]. Батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON], про що зазначено у свідоцтві про народження серія І-ИД №101042 від 04 липня 2002 року, видане Відділом реєстрації актів громадянського стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 вересня 2010 року (справа №2-8462/10р.) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до акту, складеного 30 березня 2015 року комісією в складі представників ДП-3 ЖЕК-13 ЖБК, при відвідуванні квартири [ADDRESS] на предмет проживання у ній [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], встановлено, що у вищевказаній квартирі проживає її власник [PERSON]. Із його слів, його колишня дружина [PERSON] і син [PERSON] не проживають за даною адресою ще з 2011 року. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім'ї власника житла права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. Фізична особа, яка не досягла 14 років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини чи здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності ( ст.31 ЦК України). Обмеження дієздатності особи у віці до 14 років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання передбачено положенням ч.4 ст.29 ЦК України. Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» визначено право дитини на житло. Відповідно до вимог цього Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до ст.6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Згідно до ч.2 ст.3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. [PERSON] є батьком малолітнього [PERSON], який зареєстрований за місцем проживання позивача і має право користуватися жилим приміщенням, власником якого є його батько. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про те, що мати дитини [PERSON] має власне житло, де могла б зареєструвати малолітнього [PERSON] та гарантувати йому право користування житлом. Позивач не довів, що у малолітньої дитини [PERSON] є інше придатне для проживання житлове приміщення, яке відповідає вимогам, передбаченим законом. Закон надає дитині право обирати самостійно місце свого проживання після досягненням 14 років, до досягнення цього віку дитина не має права вільного вибору свого місця проживання. Таким чином, малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі малолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними. Оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то малолітня дитина як самостійний субєкт житлових правовідносин (окремо від батьків) не може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. З врахуванням вищенаведеного, проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON], третя особа Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є безпідставними, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed