Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-02 00:00:00

[PERSON] (дошлюбне прізвище Бец) [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті [PERSON], який помер 25.07.2015 року. В обґрунтування заявлених вимог заявниця посилається на те, що з 31.10.2003 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], актовий запис №21 від 31.10.2003 року, який 06.11.2009 року був розірваний. актовий запис №506 від 06.11.2009 року. 15.04.2004 року у шлюбі народилася дитина [PERSON], батьком якої є [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-АП №248460, виданим Маломаяцькою селищною радою м. Алушти Автономної Республіки Крим, актовий запис №16 від 14.05.2004 року. Заявниця зазначає, що внаслідок пожежі, яка сталася 25.07.2015 року за адресою: Україна, Автономна Республіка Крим, м. Алушта, сел. Утес, вул. Гагаріної, буд. 3, кв. 2, [PERSON] помер. Даний факт підтверджується довідкою від 25.08.2015 року №03-722-1, виданою Відділом наглядової діяльності Управління наглядової діяльності Головного управління міністерства Російської Федерації у справах цивільної оборони, надзвичайних ситуацій і ліквідації наслідків стихійних лих по Республіці Крим. Після смерті [PERSON] заявницею було отримано свідоцтво про смерть серії І-АЯ №531968, видане 29.07.2015 року Алуштинським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, актовий запис про смерть № 489 від 28.07.2015 року. З метою проведення державної реєстрації факту смерті заявниця звернулася до\~Амур-Нижньодніпровського районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, проте, у здійсненні такої дії було відмовлено за вих. 1903/14.1-143 від 26.06.2018 року, оскільки надане свідоцтво про смерть [PERSON] видане на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Посилаючись на те, що на теперішній час відсутня можливість отримати свідоцтво про смерть [PERSON], який є батьком неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], встановленого законодавством України зразка, заявниця просила суд встановити факт смерті [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], який помер 25.07.2015 року у сел. Утес м. Алушти, Автономна Республіка Крим, Україна внаслідок пожежі, яка сталася за адресою: Україна, Автономна Республіка Крим, м. Алушта, сел. Утес, вул. Гагаріної, буд. 3, кв. 2. Заявниця зазначає, що встановлення факту смерті [PERSON] необхідно для оформлення спадщини його неповнолітньою дитиною [PERSON], [INFO], та можливості виїзду дитини за межі України. Заявниця у судове засідання не з'явилась, надала суду письмову заяву, якою підтримала заявлені вимоги та просила їх задовольнити, справу просила слухати за її відсутності. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву, якою просив справу слухати у відсутності представника відділу державної РАЦС. Дослідивши матеріали справи, суд вважає заявлені вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] (дошлюбне прізвище Бец) [PERSON] з 31.10.2003 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], актовий запис №21 від 31.10.2003 року, який 06.11.2009 року був розірваний. актовий запис №506 від 06.11.2009 року. У шлюбі 15.04.2004 року народилася дитина [PERSON], батьком якої є [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-АП №248460, виданим Маломаяцькою селищною радою м. Алушти Автономної Республіки Крим, актовий запис №16 від 14.05.2004 року. 25.07.2015 року [PERSON] помер у сел. Утес м. Алушти Республіки Крим, про що 29.05.2015 року Алуштинським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим було видано свідоцтво про смерть серії І-АЯ №531968, актовий запис про смерть № 489 від 28.07.2015 року. Згідно з довідкою від 25.08.2015 року №03-722-1, виданої Відділом наглядової діяльності Управління наглядової діяльності Головного управління міністерства Російської Федерації у справах цивільної оборони, надзвичайних ситуацій і ліквідації наслідків стихійних лих по Республіці Крим, на території приватного домоволодіння за адресою: м. Алушта, сел. Утес, вул. Гагаріної, 3 сталася пожежа, де виявлено тіло [PERSON] без ознак життя. Відповідно до\~довідки від 29.07.2015 року №1764, виданої Маломаяцьким територіальним органом адміністрації м. Алушти Алуштинської міської ради Республіки Крим, на день\~смерті [PERSON]\~проживав та\~був зареєстрований\~за адресою:\~ [INFO]. Згідно з довідкою про народження №420 від 26.08.2015 року, виданої Алуштинським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, [PERSON] народився 02.09.1972 року у с. Утес м. Алушти Кримської області. Отримати свідоцтво про смерть [PERSON] у відділі державної реєстрації актів цивільного стану заявниця не має можливості, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», про що Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області повідомив заявницю у своїй відмові від 26.06.2018 року за вих. №1903/14.1-143. В силу\~ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія\~Конституції\~та законів України. Згідно зі ст. 3 цього Закону територія Автономної Республіки Крим визначається як тимчасово окупована територія. Як передбачено ч. 2 та ч. 3 ст. 9 цього Закону, будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Враховуючи, те що Алуштинський міський\~відділ запису\~актів цивільного\~стану Департаменту\~запису актів\~цивільного стану\~Міністерства юстиції\~Республіки Крим створений та діє на тимчасово окупованій території, тому видане ним свідоцтво про смерть [PERSON] в розумінні ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсним та не створює правових наслідків на підконтрольній Україні території. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, п.п. 1, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Згідно з п. 8 ч. 1\~ст. 315 ЦПК України\~суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У 1971 році Міжнародним судом ООН були сформульовані так звані «намібійські винятки», з яких випливає, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» (пункт 125) зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати зазначені загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути суттєво обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Враховуючи те, що пред'явлена заявницею вимога про встановлення факту смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території має для неї юридичне значення, оскільки створює можливість державної реєстрації смерті та надає в подальшому право на реалізацію спадкових прав неповнолітньою дитиною [PERSON], [INFO], в інтересах якої вона звертається з даною заявою, іншої можливості підтвердити факт смерті [PERSON] вона не має, в той час такий факт знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду, суд вважає за можливе заяву задовольнити. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України понесені заявником судові витрати по сплаті судового збору розподілу не підлягають.

Outcome: approved