Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-07 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Орган опіки та піклування Луцької міської ради, про виселення без надання іншого житла. Свій позов мотивує тим, що він є власником [ADDRESS]. Дана квартира була приватизована 03 серпня 2006 року [PERSON], а також [PERSON], [PERSON] Після смерті [PERSON], [INFO], [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку у вказаній квартирі. 31 серпня 2017 року [PERSON] подарував 2/3 частки квартири батькові [PERSON] 26 вересня 2008 року між [PERSON] та відповідачкою зареєстровано шлюб, після чого [PERSON], разом з дочкою [PERSON], [INFO] поселились в квартирі. Від даного шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO], який також проживає в спірній квартирі. 03 квітня 2017 року шлюб між [PERSON] та відповідачкою було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач разом з дітьми залишилась проживати у вищезназначеній квартирі, при цьому, замінила замки, не допускає його в квартиру, вчиняла скандали та сварки. Посилаючись на порушення відповідачкою його права власника, визначені ст..319 ЦК України, просить суд виселити [PERSON], [INFO] та її дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], з квартири [ADDRESS] без надання іншого житла. В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав, викладених в ньому, просив його задовольнити. Представник відповідача заперечував щодо задоволення позову, зазначив, що позовна заява мотивована тим, що позивачу належить на праві власності спірна квартира. На сьогоднішній день даний факт не відповідає дійсності, оскільки договір дарування даної квартири визнано недійсним - власником 2/3 частки квартири є [PERSON] - батько дітей [PERSON] та [PERSON]. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмета спору в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову, вказувала, що у випадку задоволення позовних вимог позивача, діти залишиться без житла. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно свідоцтва про право власності на житло 03 серпня 2006 року [ADDRESS] була приватизована [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.12). Після смерті [PERSON], [INFO], [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку у вказаній квартирі (а.с.9). 31 серпня 2017 року [PERSON] подарував 2/3 частки квартири батькові [PERSON] (а.с.10). 26 вересня 2008 року між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] зареєстровано шлюб. З часу укладення шлюбу [PERSON], разом з дочкою [PERSON] та сином [PERSON] проживають в спірній квартирі. 03 квітня 2017 року шлюб між [PERSON] та відповідачкою розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області (а.с.7). Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.04.2018 року визнано недійсним договір дарування частки [ADDRESS], укладений 31.08.2017 року між [PERSON] та [PERSON] Дане рішення набрало законної сили 04.06.2018 року. Отже, власником 2/3 частки спірної квартири є [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку ( квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Частиною 1 статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ч.2 ст.176 СК України права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них встановлюється законом. За приписами ч.ч.2, 3 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні із власником або наймачем. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК України. Підстави та порядок позбавлення членів сім'ї власника права користування жилими приміщеннями визначені у ст. 157 ЖК України, якою встановлено, що членів сім'ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. За змістом ст. 116 ЖК України, виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку та інших осіб, які проживають разом з ним, можливо в тому випадку, коли вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами порушення відповідачкою його прав власника щодо володіння, користування та розпорядження спірною квартирою, а також відсутні визначені законом підстави для виселення [PERSON], [INFO] та її дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], з квартири [ADDRESS] без надання іншого житла, а тому дані вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

Outcome: dismissed