Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок. Як на підставу заявлених вимог позивач посилається на те, що рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 07.06.2017 року його визнано власником житлового будинку з надвірними спорудами в с. Плоский Потік, буд. 2, Свалявського району, Закарпатської області, який він придбав від [PERSON] у 2015 році. В мотивування вимог вказує на те, що зареєструвати право власності на вищезазначений будинок (площею 42,8 м.кв.) виявилось неможливим, оскільки за даною адресою за [PERSON] зареєстровано інший будинок, площею 51,6 м.кв. У звязку з чим, позивач просить суд визнати за ним право власності на будинок літера А та сарай літера Б в с. Плоский Потік, буд. 2-А, Свалявського району, Закарпатської області. Позивач в судове засідання не зявився, подавши суду заяву (вх. № 7876 від 13.11.2017 року) про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, подавши суду заяву (вх. 7877 від 13.11.2017 року) про розгляд справи у його відсутності, за наявними документами в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, на підставі наявних в ній даних чи доказів та доходить наступного висновку. Згідно ст. 11 ч. 1 ЦПК України - суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 20 ЦК України - право на захист особа здійснює на свій розсуд. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» розяснив, що: При розгляді справ за позовами про спадкування, спадкові відносини в Україні регулюються нормами ЦК України 2003 року, Законами України Про нотаріат, Про міжнародне приватне право, іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові № 5 від 07 лютого 2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав розяснив, що при розгляді справ за позовами, що виникають про виникнення, припинення, захист права власності та інших речових прав слід виходити з положень Конституції України та враховувати, що ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Враховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Судом досліджено та перевірено в судовому засіданні надані позивачем докази на підтвердження правомірності володіння житловим будинком, а саме: копія рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 07.06.2017 року (справа № 306/1027/17); копія технічного паспорту № 2 від 22.06.2017 року, виготовленого фізичною особою-підприємцем [PERSON] з доданими зведеним актом вартості будинків, господарських будівель та споруд, схематичним планом земельної ділянки, планом житлового будинку, журналом зовнішніх обмірів на садибний (індивідуальний) житловий будинок в с. Плоский потік, буд. 2-А, Свалявського району; копія витягу № 91246488 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.07.2017 року, паспортні дані позивача та відповідача.. ОБГРУНТУВАННЯ ВИСНОВКІВ СУДУ: Відповідно до ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюються Конституцією України та Цивільним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу», і є частиною національного законодавства України. ПЛЕНУМ Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на засіданні 21.12.2012 року розяснив, що: Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Статтею 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України - власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 415 ЦК України - землекористувач має право користуватися земельною ділянкою в обсязі, встановленому договором. Землекористувач має право власності на будівлі (споруди), споруджені на земельній ділянці, переданій йому для забудови. Відповідно до ст. 3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 4 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст. 182 ЦК України - право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Статтею 124 Коституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відповідно до п. 9 ч.1 ст. 27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно (із змінами внесеними згідно із Законами № 1791-VIII від 20.12.2016 року; № 1983-VIII від 23.03.2017 року) - рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно є підставою для державної реєстрації прав. З огляду на вищенаведене, враховуючи встановлені докази в судовому засіданні, зважаючи на те, що [PERSON] є власником житлового будинку в с. Плоский Потік, буд. 2, Свалявського району, Закарпатської області, а також беручи до уваги, що іншого способу у позивача підтвердити наявність права власності на будинок та сарай в с. Плоский Потік, буд. 2-А, Свалявського району, Закарпатської області, крім судового немає, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача є підставними, обгрунтованими та підлягають до задоволення.

Outcome: approved