Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вимогами про покладання на [PERSON] обов'язку надіслати на адресу позивача письмові вибачення за публічну образу, яка нанесена висловом, зазначеним у позові, а також словами «урою, сгною, убью» (рос.). Також позивач просив відшкодувати моральну шкоду у спосіб стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 57000,00 грн. Мотивуючи позовні вимоги, [PERSON] зазначав, що сказані [PERSON] слова є публічною образою, яка принизила його честь, гідність та ділову репутацію, а також призвела до душевних (моральних) страждань. [PERSON] звернувся до суду з вимогами про визнання незаконними дій [PERSON], як головного лікаря Спеціалізованого (спеціального) санаторію ім.А.П.Чехова, щодо визначення електропроводки, як самовільного встановленої [PERSON] та зобов'язання [PERSON] видати офіційний припис - дозвіл про те, що зовнішня проводка від стовпа до електролічильника [PERSON] встановлено на законних підставах, стягнення з [PERSON] майнової шкоди у сумі 1931,10 гривень та судові витрати по справі, стягнути з [PERSON] моральну шкоду у сумі 200000 гривень. Вимоги мотивовані тим, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. У зв'язку з тим, що в квартирі [PERSON] перегоріла зовнішня проводка, останній звернувся до [PERSON], як головного лікаря, з проханням здійснити ремонт, однак [PERSON] відмовився вчинити зазначені дії, оскільки проводка в квартирі встановлена [PERSON] самовільно та [PERSON] було винесено припис про демонтаж електричного кабелю. [PERSON] звернувся до електрика, який здійснив заміну електропроводки. На думку [PERSON] зазначені дії [PERSON] є протиправними, оскільки позивач звертався до головного лікаря з приводу припинення електропостачання, однак [PERSON] не вчинив відповідних дій щодо відновлення електропостачання. Тому [PERSON] вимушений був своїми силами усунути пошкодження та провести електропроводку. Вказаними діями [PERSON], було спричинено матеріальну та моральну шкоду, яку [PERSON] просить стягнути з [PERSON]. [PERSON] та його представник у судовому засіданні, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, з вищенаведених підстав. Позовні вимоги [PERSON] не визнали у повному обсязі. [PERSON] та його представник у судовому засіданні факт неприязних стосунків з позивачем визнали. Зазначили, що обставини, про які йде мова у позовній заяві, дійсно мали місце, але факт погроз відповідачу фізичною розправою у спосіб застосування слова «убью» (рос.) заперечували. [PERSON] пояснив, що вислови, які позивач розцінює як приниження його честі, гідності та ділової репутації, є його суб'єктивною думкою, право на яку захищено законом. Позовні вимоги по об'єднаному позову [PERSON] підтримав у повному обсязі з тих самих підстав. Представник Міністерства охорони здоров'я України у судове засідання не з'явився. Надав суду заяву, в якій вимоги позивача [PERSON] підтримав у повному обсязі. Вислухавши думку осіб, які беруть участь у справі, вивчивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов наступних висновків. [PERSON] займає посаду головного лікаря державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій ім. А.П. Чехова» Міністерства охорони здоров'я України. Зі змісту протоколу зустрічі головного лікаря санаторію з мешканцями будинку [ADDRESS], яка відбулася 23 травня 2013 року, вбачається, що під час зустрічі обговорювалося питання передання житлового фонду, який обліковується на балансі санаторію, територіальній громаді. На зустрічі виступив мешканець квартири [NUMBER] (літ. П) цього будинку [PERSON], який негативно висловився відносно особистих якостей [PERSON] Також установлено, що на особистому прийомі, який відбувся в службовому кабінеті головного лікаря санаторію 30 жовтня 2013 року, [PERSON] емоційно висловлювався в бесіді з головним лікарем. [PERSON] вважає, що вислови , зазначені у прохальній частині позову (а.с.3-4), а також слова «урою, сгною, убью» є образливими, такими, що принижують його честь, гідність і ділову репутацію та дають підстави для покладання на особу, що їх вимовила, обов'язку вибачитися в судовому порядку. Основний Закон України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю (ст.ст. 3, 28). Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (стаття 34). Частиною першою ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, яка є частиною національного законодавства України (далі - Конвенція), передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання з боку органів державної влади (в тому числі, судових органів) і незалежно від кордонів. Зі змісту наведеної правової норми випливає, що висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цього права влада може лише у випадках, передбачених частиною другою ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві. З практики Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, вбачається, що свобода вираження поглядів є однією з основних засад демократичного суспільства і умовою самореалізації кожної особистості. Вона стосується не лише тієї інформації, яка схвалюється чи вважається необразливою або незначною, але й тієї, яка ображає, шокує і навіть уселяє занепокоєння. Свобода вираження поглядів у тому вигляді, як її втілено у Конвенції, піддана чисельним обмеженням, які, однак, повинні тлумачитися помірно. При цьому необхідність будь-яких обмежень свободи слова повинна бути переконливо підтверджена (Рішення Європейського суду з прав людини у справах «Хендісайд проти Об'єднаного Королівства» від 7 грудня 1976 року та «Лінгенс проти Австрії» від 8 липня 1986 року). Таким чином, у судовому засіданні підлягало з'ясуванню, чи відповідає за наведених обставин обмеженню право відповідача на свободу вираження поглядів та чи маються достатні підстави, які виправдовують втручання з боку держави (суду). Офіційним документом, в якому фіксується хід засідання колегіального органу або зборів групи осіб, які об'єднані спільною метою, - є протокол. Вивчивши протокол від 23 травня 2013 року, суд дійшов висновку, що, за своїм загальним змістом та метою, обговорення, яке відображено у ньому, безперечно зачепило значимі питання для визначеного кола людей (мешканців жилого фонду санаторію) та висвітлило важливий зріз житлово-комунальних проблем. Лексико-граматичний аналіз фрази «Вы хоть копейку, но украли» (рос.) дає підстави дійти висновку, що вона не містить тверджень про факти, які реально існують, а представляє собою певне припущення, про що свідчить застосування слова «хоч», яке надає фразі відтінок ймовірності або наявності альтернативи. Словосполучення які були застосовані до головного лікаря, а також «Вас нужно посадить» (рос.) виражає суб'єктивну думку [PERSON] та, за своєю природою, є критичною оцінкою поведінки [PERSON]. У цьому аспекті суд бере до уваги, що відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» (в редакції Закону України від 13 січня 2011 року № 2938-VI) ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема суб'єктивна критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів. Оціночні судження не підлягають ні спростуванню, ні доведенню їх правдивості. Таким чином, не є предметом судового захисту думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів певної особи, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і, як наслідок, спростувати. Існування фактів можна довести, в той час як вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою та такою, що порушує свободу на власну точку зору. Надання оцінки діям позивача (яке до того мало інформаційний привід та підстави), на думку суду, не може вважатися поширенням негативних відомостей. Наведена позиція кореспондує з роз'ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України у пункті 19 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1. Характер слів «урою, сгною, убью» (рос.) свідчить про їх негативну емоційну насиченість. Між тим, лінгвістична природа зазначених слів не дає підстав сприймати їх як твердження. За умови, що погрози були реальними, конкретними та здійсненними, цей факт може бути предметом дослідження у кримінальному провадженні, а не предметом розгляду в порядку цивільного судочинства. Водночас, словосполучення «Вы - вор, господин главный врач» (рос.) є ствердним, однозначним та безальтернативним. В силу частини третьої ст. 277 ЦК України, яка встановлює матеріально-правову презумпцію, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. У пункті 15 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них є неповними або перекрученими. Факт вчинення особою адміністративного або кримінального правопорушення має бути встановлений виключно у спосіб, визначений законом, - шляхом прийняття відповідного процесуального рішення: вироку, постанови, ухвали тощо. За умови відсутності такого рішення, слова «Вы - вор, господин главный врач» (рос.), сказані [PERSON] на адресу [PERSON] у присутності інших осіб, є недостовірними. Між тим, позивач, звертаючись до суду та обираючи спосіб судового захисту, не врахував наступні положення закону. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України). Способи захисту, які підлягають застосуванню у випадку порушення особистих немайнових прав фізичної особи, передбачені спеціальними нормами глав 20-22 ЦК України. Так, за змістом ст.ст. 275, 276, частини першої ст. 277, ст.ст. 297, 299 цього Кодексу фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Людина має право на повагу до її гідності та честі, а також на недоторканність своєї ділової репутації. Особа, рішеннями, діями або бездіяльністю якої порушено особисте немайнове право, зобов'язана вчинити необхідні дії для його негайного поновлення. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь або на спростування цієї інформації. Наведені норми права дають підстави дійти висновку, що у випадку, якщо у позасудовому порядку мета реалізації права на відповідь або спростування досягнута не була, людина, особисте немайнове право якої порушено, отримує право на звернення до суду. При цьому способи судового захисту у такому випадку обов'язково мають корелюватися зі змістом частини першої ст. 277 ЦК України. Суть матеріально-правових вимог позивача зводиться до намагання захиститися від нанесеної образи у спосіб покладання на відповідача примусового обов'язку принести вибачення. Образа - це емоція, яка виникає у випадку, коли зачіпають почуття власної гідності. Вона пов'язана з усвідомленням факту приниження в особистій думці або у думці суспільства. На відміну від розповсюдження недостовірної інформації, образа не несе у собі відомостей, що ганьблять потерпілого, оскільки вона полягає у негативній оцінці особистості певної людини, її якостей, поступків, причому у формі, що може як відповідати вимогам загальнолюдської моралі, так і суперечити встановленим правилам поведінки. Отже образа - це психоемоційний стан, який пов'язаний з внутрішнім світосприйняттям людиною тих чи інших дій або слів та не може бути предметом втручання з боку держави. Аналіз обставин справи дає підстави стверджувати, що суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем, оскільки вибачення є формою визнання власної вини, тобто внутрішнім усвідомленням особою неправильності своїх дій (що залежить виключно від розуміння та волі самої особи), а отже примусове вибачення як спосіб судового захисту за поширення недостовірної інформації не може бути застосовано в цивільному судочинстві. Аналогічна позиція висловлена у пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1. Розглядаючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд взяв до уваги наступне. Відповідно до ст.ст. 23, 280, 1167 ЦК України у деліктних (позадоговірних) правовідносинах моральна шкода, заподіяна фізичній особі неправомірними діями (яка може полягати в тому числі у приниженні честі, гідності та ділової репутації), відшкодовується особою, що її заподіяла, за наявності її вини. Водночас суд бере до уваги, що [PERSON] в порушення приписів процесуального закону не надав суду належних та допустимих доказів, які б безперечно (з виключенням будь-яких об'єктивних сумнівів) підтвердили факт нанесення йому моральної шкоди, факт настання негативних явищ, пов'язаних з душевним дискомфортом, не довів наявності причинно-наслідкового зв'язку між таким дискомфортом та протиправною поведінкою відповідача, а також не обґрунтував принцип визначення грошового еквіваленту заявленої шкоди. За наведених обставин, ураховуючи принцип змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, у задоволенні позову [PERSON] належить відмовити у повному обсязі. Щодо позовних вимог [PERSON] суд зазначає наступне. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11 листопада 2011 року, реєстр №3-3363 (а.с.9-11). 18 травня 2012 року [PERSON] звернувся до [PERSON] за заявою про надання дозволу на заміну електропроводки з зовнішньої сторони квартири останнього (а.с.13). 25 травня 2012 року головним лікарем державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій ім. А.П. Чехова» Міністерства охорони здоров'я України [PERSON] [PERSON] було надано відповідь, згідно якої при заміні електропроводки необхідно застосувати мідний кабель перетином не менш 2х3,5 мм2. Підключення до електролічильника та встановлення пломб проводити у присутності електромонтера санаторію (а.с.24). 10 червня 2012 року електромонтером було здійснено робота по електричного вводу від опори в квартиру [ADDRESS] (а.с.26). 24 вересня 2013 року [PERSON] звернувся до [PERSON] за заявою про зникнення електропостачання в квартирі [ADDRESS] (а.с.14). Приписом від 25 вересня 2013 року №935 головного лікаря державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій ім. А.П. Чехова» Міністерства охорони здоров'я України [PERSON], [PERSON] було повідомлено, що санаторій не вправі здійснити ремонт зовнішньої електричної мережі, оскільки [PERSON] здійснено самовільне підключення квартири безпосередньо з опори електролінії окремим кабелем, без отримання відповідного дозволу та технічних умов на підключення. У зв'язку з чим, [PERSON] було пред'явлено вимога про проведення демонтажу за власний рахунок електричного кабелю в строк до 01 жовтня 2013 року, після чого отримати дозвіл на підключення від адміністрації санаторію (а.с.20). 29 вересня 2013 року електромонтером було здійснено заміна вводу в квартиру [PERSON] на опорі, про що було повідомлено адміністрацію санаторію 30 вересня 2013 року (а.с.25). 30 вересня 2013 року [PERSON] звернувся до [PERSON] за заявою про відшкодування коштів, витрачених на ремонт проводки в квартирі (а.с.15). На заяву [PERSON], від 30 вересня 2013 року? приписом від 29 жовтня 2013 року №1015 головного лікаря державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій ім. А.П. Чехова» Міністерства охорони здоров'я України [PERSON], [PERSON] було повідомлено, що санаторій не вправі здійснити ремонт зовнішньої електричної мережі, оскільки [PERSON] здійснено самовільне підключення квартири безпосередньо з опори електролінії окремим кабелем, без отримання відповідного дозволу та технічних умов на підключення. У зв'язку з чим, [PERSON] було пред'явлено вимога про проведення демонтажу за власний рахунок електричного кабелю в строк до 01 листопада 2013 року, після чого отримати дозвіл на підключення від адміністрації санаторію (а.с.21). Аналогічний припис [PERSON] було надано на заяву від 30 жовтня 2013 року та встановлено строк до 10 листопада 2013 року для виконання демонтажу електропроводки (а.с.23). [PERSON], заявлено позовні вимоги про визнання незаконними дій [PERSON] , як головного лікаря Спеціалізованого (спеціального) санаторію ім.А.П.Чехова, щодо зазначення самовільного встановлення електропроводки [PERSON] та зобов'язання [PERSON] видати офіційний припис - дозвіл про те, що зовнішня проводка від стовпа до електролічильника [PERSON] встановлено на законних підставах. За змістом статті 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб у спосіб, визначений законом. В силу частини першої ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Власник порушеного права має самостійно вирішувати, який саме спосіб захисту застосувати у певній (конкретній) ситуації. Під способами захисту розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення порушених прав та здійснюється юридичний вплив на правопорушника. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів міститься у частині другій ст. 16 ЦК України. Наведений перелік не є вичерпним. Це дає підстави вважати, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, але такий спосіб повинен бути передбачений законом або договором. Як вбачається з пояснень [PERSON], останній не згодний з приписами головного лікаря державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій ім. А.П. Чехова» Міністерства охорони здоров'я України [PERSON] про необхідність демонтувати електропроводку, проте останнім не оскаржуються зазначені приписи, у встановленому законом порядку. В силу частини першої ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог. Позов, що підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, складається з двох обов'язкових елементів - предмету (матеріально-правової вимоги) і підстав (фактичних обставин та норм матеріального права, на які посилається позивач). З урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд не має дискреційних (самостійних) повноважень на зміну предмету або підстави позову, в тому числі на покладання в основу свого рішення обставин, якими позовні вимоги не мотивовані. Таким чином, [PERSON] обрано невірний спосіб захист свого права, у зв'язку з чим, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні зазначених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] про зобов'язання вчинити певні дії задоволенню не підлягають, у задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди, також повинно бути відмовлено. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed