Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-19 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу стало відомо про те, що відповідач розповсюджує недостовірну інформацію щодо нього, зокрема, у своїх зверненнях від 27.07.2019 до Президента України Зеленського В. , Керівника Офісу Президента України Богдана А. (зареєстровані в Офісі Президента України 02.08.2019 за №22/041534-26 та «22/041570-26) про те, що позивач «на посаді директора розвалив Інститут (від колективу …академіка Мамутова в інституті майже нікого не залишилось)». Позивач вказує, що ці звернення були Офісом Президента України спрямовані до Президії НАН України і про їх зміст, який не відповідає дійсності, принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача, стало відомо співробітникам Президії НАН України. За викладених обставин, позивач просить суд визнати недостовірною розповсюджену відповідачем інформацію; зобов`язати відповідача спростувати поширену нею відносно позивача інформацію; стягнути з відповідача моральну шкоду та судові витрати. Від відповідача відзив не надходив. 19.09.2019 ухвалою суду по справі відкрито провадження, призначено справу до розгляду з повідомленням сторін за правилами позовного провадження в спрощеному порядку. Встановлено сторонам строки для надання заяв по суті справи. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач в судове засідання не з`явилася. Судом вживалися заходи щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить витяг з офіційного сайту ДП «Укрпошта», з якого вбачається, що відповідачем отримано поштове відправлення. Так, згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. 3, 28). Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). За положеннями ст.ст. 297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію», під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Як вбачається з матеріалів справи, у своїх зверненнях від 27.07.2019 до Президента України Зеленського В., Керівника Офісу Президента України Богдана А. (зареєстровані в Офісі Президента України 02.08.2019 за №22/041534-26 та «22/041570-26) відповідач розповсюдила інформацію щодо позивача наступного змісту: «на посаді директора розвалив Інститут (від колективу …академіка Мамутова в інституті майже нікого не залишилось)». Відповідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно з п. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. У пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказується, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. З матеріалів справи вбачається, що поширена відносно позивача інформація: -була доведена до невизначеного кола осіб шляхом зазначення її у зверненнях, направлених на адресу Офісу Президента України, які, в подальшому, були спрямовані до Президії НАН України, що є таким поширенням інформації; -стосується безпосередньо позивача, що підтверджується зазначенням прізвища та ім`я позивача; -є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності; -порочить честь і гідність позивача. Згідно з абз. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Так, у згаданих зверненнях зазначено про те, що позивач «на посаді директора розвалив Інститут (від колективу …академіка Мамутова в інституті майже нікого не залишилось)», що має негативне забарвлення, носить образливий характер. У матеріалах справи відсутні докази того, що позивач «на посаді директора розвалив Інститут (від колективу …академіка Мамутова в інституті майже нікого не залишилось)», поряд з цим, в матеріалах справи містяться докази того, що позивач має високий авторитет в науковій спільності, відзначений багатьма нагородами, відзнаками як державних органів, так і органів місцевого самоврядування, громадських фахових об`єднань, судових органів. Також, Президентом України позивачу присвоєно звання «Заслужений юрист України». Союз юристів України нагородив позивача орденом «За заслуги», Вищий господарський суд України в 2016 році нагородив позивача нагрудним знаком «За служіння закону». Верховний Суд висловив позивачу подяку в 2019 році за вагомий особистий внесок у забезпечення його діяльності в якості члена Науково-консультативної ради, Президія Національної академії наук України нагородила позивача відзнакою НАН України «За наукові досягнення», 2017 році оголосила позивачу подяку, в 2018 році нагородила відзнакою на честь 100-річчя НАН України. Національна академія наук України обрала позивача членом-кореспондентом зі спеціальності «Право» в 2018 році. Указом Президента України №18/2020 від 21.01.2020 за значний особистий внесок у державне будівництво, соціально-економічний, науково-технічний, культурно-освітній розвиток Української держави, вагомі трудові досягнення, багаторічну сумлінну працю позивача нагороджено орденом «За заслуги» 3 ступеня. Суд бере також до уваги те, що інститут зміг відновити свою роботу, вчені інституту під керівництвом позивача створили громадське об`єднання вчених-внутрішньо переміщених осіб» на базі інституту, яку очолює позивач. Зазначене підтверджується змістом Постанови НАН України №205 від 23.09.2015. Окрім того, Звіт про результати аудиту ефективності функціонування системи внутрішнього контролю, ефективності планування і використання бюджетних програм та результатів їх виконання в Інституті економіко-правових досліджень НАН України від 29.11.2019, Постанова НАН України №169 від 12.06.2019, Висновок експертної комісії з оцінювання ефективності діяльності Інституту економіко-правових досліджень НАН України за період 2014-2018 років свідчать про ефективність, злагодженість та належність роботи та наукової діяльності Інституту економіко-правових досліджень НАН України. Відповідно до положень ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Проаналізувавши розповсюджену відповідачем інформацію, а також характер використаних при її викладенні мовностилістичних засобів, зокрема, відсутність алегорій, сатири, гіпербол тощо, суд дійшов висновку, що вказана інформація подана саме у формі фактичних тверджень (даних) та не може кваліфікуватись як оціночні судження. На підставі всебічної та повної оцінки доказів у справі суд дійшов висновку, що поширена відповідачем інформація про позивача є недостовірною, внаслідок чого порушені його немайнові права на повагу до честі та гідності. Стаття 275 ЦК України закріплює, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб способами, передбаченими главою третьою ЦК України, а також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Водночас, ст. 277 ЦК України передбачає спосіб захисту у вигляді спростування недостовірної та такої, що порочить честь і гідність особи, інформації. Частина сьома ст. 277 ЦК України конкретизує вказаний спосіб захисту та зазначає, що спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до п.п. 24, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при задоволенні позову у резолютивній частині рішення суд зазначає, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Якщо суд ухвалює рішення про спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Позивачем доведено, що поширена інформація є недостовірною і такою, що принижує його честь і гідність. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а поширена інформація має бути спростована шляхом направлення цінного листа із описом вкладення у 5-денний термін після набрання рішення законної сили на адресу Президента України, Керівника Офісу Президента України із наступним змістом: «Спростування. Інформація, що була поширена [PERSON] у заяві від 27.07.019р., а саме твердження « [PERSON] на посаді директора розвалив Інститут» «від колективу академіка Мамутова в інституті майже нікого не залишилось» є недостовірною та такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] . Що стосується інших заявлених вимог позивача, суд вбачає за необхідне зазначити наступне. Згідно з положеннями ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, зазначених у п.п. 3, 9 Постанови Пленуму від 31 березня 1995 року №4 із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року №5, від 27 лютого 2009 року №1, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Однак, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що йому було завдано моральної шкоди, а також не наведено, з яких міркувань він виходив, визначаючи її розмір, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000 гривень, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Разом з тим, стороною позивача не було надано доказів на підтвердження фактичного понесення позивачем витрат в розмірі 8 000 гривень, детального опису робіт, виконаних адвокатом на вказану суму. Відтак, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу на користь позивача.

Outcome: partial