Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про розірвання трудового договору та зобов'язання вчинити дії. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 06.09.2011 року між ним та ФОП [PERSON] було укладено трудовий договір. Відповідно до даного договору позивач був водієм вантажного автомобіля. 06.12.2012 року позивач звернувся до відповідача з заявою про звільнення, проте відповідачем дану заяву було проігноровано. Позивача не звільнено та не видано трудову книжку. 28.02.2014 року позивач повторно звернувся до відповідача з заявою про звільнення, видачу копії наказу про звільнення та видачі трудової книжки. Однак на дану заяву позивач відповіді не отримав. На підставі наведеного просив розірвати трудовий договір від 06.09.2011 року укладений з ФОП [PERSON], зобовязати відповідача звільнити його шляхом видачі наказу про звільнення з дати розірвання трудового договору та зобовязати видати трудову книжку. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] просив відмовити в задоволенні позову. Суду пояснив, що між сторонами відсутній предмет спору, оскільки роботодавець не може припинити договір без працівника, а позивач не бажає зявитись для розірвання трудового договору. Суду повідомив, що наділений повноваженнями розірвати трудовий договір в центрі зайнятості, а тому необхідно лише, щоб зявився [PERSON] для його розірвання. Заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази в справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). На підставі ст. 43 Конституції України гарантується кожному право на працю, яке включає до себе можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку добровільно дає згоду. Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути, зокрема, безстроковим, що укладається на невизначений строк (п. 1 ч. 1 ст. 23 КЗпП України). Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08.08.2017 року у задоволенні позову [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, відрядних та компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати відмовлено. Даним рішенням встановлено, що трудові відносини між сторонами не припинено (а.с. 10). Ухвалою Апеляціного суду Волинської області рішення Луцького міськрайонного суду від 08.08.2017 року залишено без змін (а.с.14 ) Відповідно до ст. 82 ч.4 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 48 КЗпП України основним документом про трудову діяльність працівника є його трудова книжка, а ст. 47 КЗпП України передбачено обовязок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 цього кодексу. Згідно з п. п. 2.4, 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобовязаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до п. 4.1 та 4.2 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобовязаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Порядок реєстрації та зняття з реєстрації трудового договору, укладеного між підприємцем-фізичною особою та працівником, визначено Порядком реєстрації трудового договору між працівником та фізичною особою, затвердженим Наказом Міністерства праці та соціальної політики від 08 червня 2001 року № 260. Відповідно зазначеного порядку у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково у трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу Законів про працю, про що сторони сповіщають центр зайнятості, який зареєстрував трудовий договір. Відповідальна особа центру зайнятості протягом трьох робочих днів знімає трудовий договір з реєстрації про що робить відповідний запис у книзі реєстрації трудових договорів. Записи про реєстрацію та зняття з реєстрації трудового договору дають право фізичній особі внести записи до трудової книжки працівника про прийняття та звільнення його з роботи, які затверджуються посадовою особою центру зайнятості та печаткою. Іншого порядку реєстрацію та зняття з реєстрації трудового договору Порядком реєстрації трудового договору між працівником та фізичною особою не передбачено. Для розірвання трудового договору обом сторонам договору необхідно особисто звернутися до центру зайнятості для зняття з реєстрації укладеного між ними трудового договору. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Отже, факт небажання позивача зявитисьдо центру зайнятості для зняття з реєстрації укладеного трудового договору між ним та ФОП [PERSON] не може слугувати підставою для розірвання трудового договору в судовому порядку.

Outcome: dismissed