Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом 29.04.2014 року. Востаннє уточнивши свої позовні вимоги 06.11.2014 року, просив суд визнати неправомірним та скасувати наказ ДП «Кооператор-плюс» Криворізької районної спілки споживчих товариств від 02 вересня 2013 року про звільнення його за власним бажанням з посади завідуючого підприємством роздрібної торгівлі ДП «Кооператор-плюс» Криворізької районної спілки споживчих товариств, поновити його на вказаній посаді, стягнути з відповідачів на його користь розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу у сумі 16 932,36 грн. за період з 03.09.2013 року по 06.11.2014 року, моральну шкоду в сумі 50000 грн., допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі. В обґрунтування позову вказував, що починаючи з 18 лютого 2005 року він постійно працював у ДП «Кооператор-Плюс» Криворізької районної спілки споживчих товариств, спочатку на посаді завідуючого магазину №5, а починаючи з 01 грудня 2005 року на посаді директора магазину №5 ДП «Кооператор-Плюс», а 01 січня 2012 року назву посади змінено на «Завідуючий підприємством роздрібної торгівлі». Протягом всього часу роботи на вказану підприємстві він сумлінно виконував свої посадові обов'язки, до дисциплінарної відповідальності не притягувався, нарікань на його роботу від керівництва не мав. В січні 2014 року маючи телефонну розмову з [PERSON], яка вела кадрове діловодство в ДП «Кооператор-Плюс», він вперше почув про своє звільнення, був здивований та просив повідомити йому про це в установленому законом порядку. У березні 2014 року маючи необхідність в поданні копії трудової книжки до Управління Пенсійного фонду, він звернувся до відповідача ДП «Кооператор-Плюс» з проханням надати копію трудової книжки. В цей день копію трудової книжки йому надано не було, а 29.03.2014 року він отримав поштою копію трудової книжки, в якій містився запис про його звільнення за власним бажанням 02.09.2013 року. Вказаний факт його шокував, оскільки жодної заяви про звільнення за власним бажанням він не писав, з наказом про звільнення та записом у трудовій книжці не ознайомлювався, належних повідомлень про звільнення не отримував. Своє звільнення вважав незаконним, проведеним з грубим порушенням трудового законодавства, оскільки звільнення проведено на підставі ст. 38 КЗпП України без його заяви, звільнення проведено не уповноваженою на звільнення особою, а саме [PERSON], в той час коли його керівником є [PERSON], з наказом про звільнення його не ознайомлено, трудову книжку не вручено. У зв'язку з цим, вважав, що звернувся до суду за захистом свого права своєчасно, в межах визначеного законом місячного строку, а тому має бути поновлений на займаній посаді. Вважав, що у зв'язку з його незаконним звільненням, він має право на виплату середнього заробітку на час вимушеного прогулу в розмірі 16932,36 грн., за період з 03.09.2013 року по 06.11.2014 року. Також стверджував, що незаконним звільненням йому було спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в 50 000 грн., і яка виразилася в душевних переживаннях, зумовлених незаконним звільненням, порушенням його основних конституційних прав - на працю та заробіток, він змушений вживати додаткових зусиль для організації свого життя. [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] (а.с. 61 т.1), уточнений позов [PERSON] (а.с.66-69,78-81 т.2) підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідачів по первісному позову ДП «Кооператор плюс» Криворізької районної спілки споживчих товариств, Криворізької районної спілки споживчих товариств, [PERSON] - [PERSON] (а.с. 26- а, 26-б, 35-36 т.1, а.с. 75-76 т.2) позов [PERSON] не визнав, просив в його задоволенні відмовити, посилаючись на пропуск позивачем місячного строку позовної давності на звернення до суду з вказаним позовом. При цьому 04.06.2014 року [PERSON] подав до суду зустрічний позов до [PERSON], в якому просив суд визнати факт систематичного, без поважних причин, невиконання [PERSON] своїх посадових обов'язків завідуючого підприємством роздрібної торгівлі із березня по серпень 2013 року включно, визнати неправомірним звільнення [PERSON] з посади за власним бажанням, скасувати наказ про звільнення за власним бажанням та зобов'язати керівництво ДП «Кооператор-Плюс» звільнити [PERSON] з займаної посади з 02.09.2013 року з ініціативи адміністрації відповідно до п. 3 ч.1 ст.40 КЗпП України. В обґрунтування зустрічного позову вказував, що звільнення [PERSON] за власним бажанням проведено без дотримання вимог закону, але оскільки останній систематично не виконував належним чином своїх посадових обов'язків, усунувся від їх виконання, то його має бути звільнено за п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України. [PERSON], будучи присутньою в судовому засіданні 05.12.2014 року (а.с.89-91 т.2) - відповідач за первісним позовом, первісний позов не визнала, просила в його задоволенні відмовити, зустрічний позов підтримала, вказуючи на те, що [PERSON] з 2005 року працював в ДП «Кооператор-плюс» Криворізької районної спілки споживчих товариств директором якого вона є. В його обов'язки входило організація роботи в магазині шляхом заготівель м'яса та реалізації його через орендовані торгові місця. В березні 2013 року ДП «Кооператор-плюс» уклали договір з Управлінням ринків на оренду торгових місць, де їм виділили 2 ролети. [PERSON] було доручено провести ремонт та реконструкцію цих ролетів, організувати заготівлю та реалізацію м'яса, але він самоусунувся від виконання обов'язків, з березня 2013 року ніякої роботи не провів, в зв'язку з чим Управління ринків договір оренди з ними розірвали, просили сплатити орендну плату. Вказувала на те, що на ринку він займався своєю підприємницькою діяльністю, а обов'язки підприємства систематично не виконував з березня 2013 року, але оскільки він довгий час працював на підприємстві вони його пожаліли та звільнили за власним бажанням, а не за ініціативою адміністрації. Вказувала, що про його звільнення [PERSON] знав ще в січні 2014 року. [PERSON] та його представник зустрічний позов не визнали та заперечували проти його задоволення. В обґрунтування заперечень вказували на відсутність законних підстав для звільнення [PERSON] за п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України, оскільки останній у встановленому законом порядку до дисциплінарної відповідальності не притягувався, а тому факт систематичного порушення трудового законодавства відсутній, вказували, що він належним чином виконував свої обов'язки. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши докази надані сторонами, суд приходить до висновку, про необхідність часткового задоволення первісного позову та відмови в задоволенні зустрічного позову зі слідуючих підстав. Розпорядженням № 1 від 17.02.2005 року ДП «Кооператор-плюс» Криворізької районної спілки споживчих товариств, [PERSON] призначений на посаду завідуючого магазином № 5 ДП «Кооператор-плюс» Криворізької районної спілки споживчих товариств з 18.02.2005 року. 01.12.2005 року його було переведено директором магазина № 5, а з 01.01.2012 року займав посаду завідуючого підприємством роздрібної торгівлі, що підтверджується копією трудової книжки, відповідними розпорядженнями, наказами (а.с. 10-14, 190-194 т.1). Як вбачається з запису № 35 в трудовій книжці [PERSON] та наказу № 5 -к від 02.09.2013 року, він був звільнений 02.09.2013 року на підставі ст. 38 КЗпП України, згідно наказу від 02.09.2013 року (а.с. 14, 189 т.1). Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 232 КЗпП України безпосередньому розглядові в районних судах підлягають трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, оплату за час вимушеного прогулу. Згідно зі ст. 233 КЗпП України у справах про звільнення працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як вказував позивач та не заперечувалося представником ДП «Кооператор-Плюс» - Киселевич, [PERSON] з наказом про звільнення ознайомлений не був, копію наказу про звільнення отримав поштою лише 29.03.2014 року, що підтверджуються копією поштового конверту про відправлення ДП «Кооператор-плюс» на адресу [PERSON] поштового відправлення, яке було здано на пошту 23.03.2014 року, що підтверджується відповідним штемпелем (а.с. 9 т.1, 107 т.2). Відправлення містить напис «повторно», але ДП «Кооператор-плюс» не надало до суду жодних доказів надіслання [PERSON] інших поштових повідомлень, що не може вважатися належним повідомленням. Трудова книжка [PERSON] видана лише тоді коли спір розглядався в суді, та демонструвалася представником відповідача [PERSON] в судовому засіданні. [PERSON] лише 20.10.2014 року отримав трудову книжку, що не оспорювали сторони. Твердження Киселевич про те, що строк на звернення до суду позивачем пропущено, оскільки позивач про своє звільнення 02.09.2013 року дізнався в січні 2014 року в телефонному режимі, суд не приймає до уваги, оскільки ст. 233 КЗпП України пов'язує початок перебігу строку позовної давності на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, саме з моментом вручення копії наказу про звільнення або видачі трудової книжки, а не з моментом коли особа дізналася, або повинна була дізнатися про порушення своїх прав. У зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що позивачем не порушено місячний строк на звернення до суду з вказаним позовом, а тому його право підлягає захисту. Відповідно до ст. 38 КЗПП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Тобто звільненню за ст. 38 КЗпП України передує подання заяви працівника про звільнення, яка і є підставою для звільнення за вказаною статтею. Як вказував позивач та це підтвердила свідок [PERSON], яка працювала інспектором з кадрів ДП «Кооператор-Плюс», він жодної заяви про розірвання трудового договору за власним бажанням не писав, роботодавцю не передавав. Відповідач ДП «Кооператор-плюс», в порушення ст. 60 ЦПК України, доказів складання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням суду не надав, більш того визнав факт видання вказаного наказу за відсутності заяви [PERSON] У зв'язку з цим, враховуючи положення ст. 11, 60 ЦПК України, суд вважає недоведеним факт подання [PERSON] заяви про звільнення за власним бажанням, а відповідно звільнення [PERSON] здійснено без законної підстави. Крім цього, згідно зі ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч.3 ст. 24 КЗпП України, укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Тобто, розірвання трудового договору також має здійснюватися уповноваженою на це особою, а саме власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом. Як вбачається з наказу № 5-к від 02.09.2013 року (а.с.189,248 т.1) звільнення [PERSON] проведено [PERSON], в той час, як керівником ДП «Кооператор-плюс» є [PERSON] (а.с. 15-16 т.2, а .с. 38 т.1), яка відповідно до п. 7.5 Статуту ДП «Кооператор-плюс» самостійно вирішує всі питання діяльності підприємства, крім тих, що відносяться до компетенції засновника, яким є Криворізька районна спілка споживчих товариств (а.с. 68-79 т.1), директором якої є [PERSON] (а.с. 27 т.2). До виключної компетенції засновника ДП «Кооператор-плюс» не відносить прийом та звільнення працівників ДП «Кооператор-плюс», що підтверджується п. 7.2 статуту вказаного підприємства (а.с.67-79 т.1). Отже, суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON] було проведено неповноважною особою, що є додатковою підставою для визнання наказу від 02.09.2013 року незаконним. ДП «Кооператор-плюс» надано до суду інший примірник наказу № 5-к від 02.09.2013 року, з виправленнями вчиненими на виконання розпорядження Криворізької районної спілки споживчих товариств № 8 від 09.06.2014 року, який вже підписаний [PERSON] (а.с. 54, 55 т.2). Однак вказаний наказ суд не може вважати належною та правомірною підставою для звільнення [PERSON] за власним бажанням, оскільки він був виданий після 09.06.2014 року, при цьому датою звільнення залишається 02.09.2013 року, а підставою звільнення вказана заява за власним бажанням, якої, як було встановлено в суді, [PERSON] взагалі не писав (а.с. 54,55 т.2). Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення працівника без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. У зв'язку з вище викладеним, суд вважає за необхідне скасувати наказ ДП «Кооператор-плюс» № 5-к від 02.09.2013 року про звільнення [PERSON] за власним бажанням, як прийнятий з порушенням закону, а також вважає за необхідне поновити [PERSON] на посаді завідувача підприємства роздрібної торгівлі з 03.09.2013 року. Відповідно до ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Оскільки [PERSON] незаконно звільнений 02.09.2013 року, який є його останнім робочим днем, ДП «Кооператор-плюс» в добровільному порядку не виплатило [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу, то періодом вимушеного прогулу слід вважати період з 03.09.2013 року по 09.02.2015 року. Однак,

Outcome: partial