Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) через свого представника звернувся в Камянський районний суд Черкаської області з позовом до Дочірнього сільськогосподарського підприємства «Агрокомплекс» (с. Березняки Смілянського району Черкаської області) (далі - Відповідач), треті особи без самостійних вимог на предмет спору: відділ Держгеокадастру у Камянському районі Черкаської області, Камянська районна державна адміністрація Черкаської області про визнання договору оренди землі припиненим. В обґрунтування позовних вимог представник Позивача посилалась на те, що Позивач та [PERSON] (далі Третя особа 3) відповідно до свідоцтв про право на спадщину від 30.09.2013 року під номерами 1275 та 1279 являються власниками земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,44 га з кадастровим номером 7121885000:03:000:0034, що розташована в адміністративно-територіальних межах Райгородської сільської ради Камянського району Черкаської області. 02.10.2013 року між Позивачем та Дочірнім сільськогосподарським підприємством «Агрокомплекс» (далі Відповідач 1) було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 10 років, з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою. Тоді ж Позивач передав Відповідачу 1 вказану земельну ділянку у строкове платне використання, а Відповідач прийняв вказану земельну ділянку в стані, придатному для її цільового використання, про що було складено акт прийому-передачі. Відповідач 1, після укладення (підписання) примірників договору оренди та акту, не надав її копій Позивачу, та забрав усі примірники для проведення Відповідачем 1 державної реєстрації. В установленні порядком та строки 13 серпня 2015 року Позивач направив листа до Відповідача 1 про те, що не бажає продовжувати дію договору оренди земельної ділянки, проте Відповідач 1 по закінченню строку дії договору оренди продовжує користуватись земельною ділянкою та відмовляється в добровільному порядку повернути земельну ділянку Позивачу, так як бажає використовувати земельну ділянку протягом 10 років з часу державної реєстрації договору оренди землі. З посиланням на норми ст.ст. 16, 386, 598, 631, 638 ЦК України, ст.ст. 15, 31, 34 Закону України «Про оренду землі» сторона Позивача просила визнати припиненим спірний договір оренди земельної ділянки від 02.10.2013 року, стягнути з Відповідача на користь Позивача понесені стороною Позивача судові витрати. 06 лютого 2018 року Третя особа 3 [PERSON] звернувся в суд з позовом про визнання спірного договору оренди землі недійсним, так як Позивач при укладенні спірного договору розпорядився без його згоди його часткою земельної ділянки. Ухвалою суду від 06 лютого 2018 року вказані позовні вимоги обєднанні в одне провадження з позовними вимогами про визнання спірного договору припиненим. Позовні вимоги Позивачем за первісним позовом підтримувались. Позовні вимоги третьої особи також були підтриманні представником. Представник ДСП «Агрокомплекс» заперечував проти задоволення усіх позовних вимог. Представники третіх осіб, якими являлись органи державної влади, поклались на розсуд суду при вирішенні справи. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, зясувавши всі її фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. В свою чергу, ч. 1 ст. 203 ЦК України встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частина 3 статті 215 ЦК України надає право заінтересованій стороні заперечувати дійсність правочину на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно частин 1 та 4 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників). Належить їм на праві спільної власності (спільне майно); спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно статті 356 ЦК України власність двох і більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Субєктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. За частиною 1 статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Як випливає з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] є співвласниками спірної земельної ділянки, і даний факт підтверджений відповідними свідоцтвами про право на спадщину від 30.09.2013 року під номерами 1275 та 1279 та не заперечувався сторонами. Ця земельна ділянка належить їм по Ѕ частці, тобто є спільною частковою власністю. Крім цього, сторонами не заперечувався і той факт, що між цими співвласниками були відсутні домовленості про порядок володіння чи користування цією земельною ділянкою, [PERSON] не був уповноважений розпоряджатись частиною спірної земельної ділянки, яка належала іншому співвласнику, а останній не надавав жодних повноважень на реєстрацію речового права за своєю часткою у майні і не погоджував умов спірного договору. Частки співвласників в натурі не виділялись. Таким чином, [PERSON], уклавши спірний договір оренди землі та виконуючи його умови самовільно розпорядився майном спільної часткової власності без згоди іншого співвласника, не поінформував його про такі дії, а тому суд вважає, що укладенням такого договору були порушені права [PERSON] з розпорядження належним його майном. Спірний договір був укладений не уповноваженим відчужувачем, і його існування в кінцевому рахунку призводить до його дефектності, а тому можливо стверджувати, що зміст такого правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а тому у відповідності до вимог ч.1 ст. 203 та ст. 215 ЦК України єдино вірним способом захисту порушеного права являється визнання такого договору недійсним. У звязку з вказаним такі вимоги підлягають задоволенню. Водночас, стаття 216 ЦК України передбачає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. З урахуванням таких правил, вимоги про визнання спірного договору припиненим задоволенню не підлягають через недійсність такого договору. У звязку із задоволенням позову третьої особи, суд вважає за необхідне вирішити питання про стягнення в рівних частинах з відповідачів за таким позовом понесених третьою особою витрат по сплаті судового збору за подачу її позову, так як порушення права третьої особи було допущено за їхнім двостороннім договором і участь у такому порушенні цих осіб була рівнозначною. На підставі викладеного та

Outcome: approved