Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до Станично-Луганського районного суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в якій просив визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що на підставі договору купівлі-продажу він є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що на момент купівлі даної квартири, в ній були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Договір купівлі-продажу вказаної квартири від імені [PERSON] оформлювала її матір [PERSON] , оскільки сама відповідачки не мала можливості приїхати особисто. Під час спілкування в телефонному режимі з [PERSON] , вона повідомила, що не заперечує проти зняття її та сина [PERSON] з реєстраційного обліку в судовому порядку, оскільки особисто приїхати з цією метою вони не мають можливості. Позивач вказує на те, що відповідачі по справі з серпня 2015 року по теперішній час у вищевказаній квартирі не проживають. Таким чином, позивач вимушений звернутися до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою з тих підстав, що вони не проживають тривалий час у вказаній квартирі і добровільно з реєстраційного обліку не знімаються. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Позивач надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, жодних заяв чи клопотань від них не надходило. Враховуючи, що відповідачі про дату та час розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщення оголошення на офіційному сайті, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідачі відзивів не подавали, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідачів за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 26.04.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Станично-Луганського районного нотаріального округу Луганської області Ліньковою О.П., зареєстрованого в реєстрі за №256, [PERSON] належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №254447049 від 26.04.2021 року. В зазначеній квартирі зареєстровані: [PERSON] , 1979 року народження та [PERSON] , 2001 року народження, що підтверджується довідкою №572 від 13.05.2021 року, виданою заступником селищного голови Станично-Луганської селищної ради, однак відповідачі фактично там не проживають з серпня 2015 року, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеним 14.05.2021 року посадовою особою селищної ради Валакіткіною Н.О . Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права користування житловим приміщенням. Стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ст. 150 ЖК Української РСР, в якій йдеться про те що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», коли особа була відсутня понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на жилу площу. Відповідачі за місцем своєї реєстрації не проживають понад рік, квартирою не користуються, житлово-комунальні послуги та витрати на її утримання не сплачують, домовленості з позивачем про збереження користування житлом понад строк укладено не було, а тому правових підстав для подальшої їх реєстрації у квартирі позивача наразі немає, внаслідок чого суд приходить до висновку про необхідність визнання відповідачів такими, що втратили право користування вищевказаною квартирою. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що позивач, звертаючись до суду з позовом, не заявляв вимог про стягнення з відповідачів на його користь судового збору, а тому вважає судові витрати залишити за його рахунок. На підставі викладеного і

Outcome: approved