Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

[PERSON] \~звернувся в\~Вінницький міський\~суд Вінницької\~області з\~зазначеним позовом\~до Міністерства оборони України про стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди. Посилався на те, що у жовтні 1989 року він був звільнений з військової служби. 18 грудня 2017 року йому було встановлено І групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велися бойові дії. Він звернувся до [INFO] з заявою про виплату одноразової грошової допомоги. Відповідно до протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 23 березня 2018 року № 31 йому було відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 січня 2019 року позов [PERSON] задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано п. 10 протоколу комісії Міністерства оборони України від 23 березня 2018 року № 31, зобов`язано Міністерство оборони України прийняти рішення за результатами розгляду питання щодо виплати одноразової грошової допомоги. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2019 року рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 січня 2019 року скасовано в частині зобов`язання Міністерства оборони України прийняти рішення за результатами розгляду питання щодо виплати одноразової грошової допомоги та ухвалено в цій частині нове рішення про зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити йому одноразову грошову допомогу. Відповідно до протоколу засідання комісії Міністерства оборони України № 137 від 11 жовтня 2019 року йому була призначена одноразова грошова допомога. [INFO] надав йому наказ № 544 від 21 жовтня 2019 року та копію платіжного доручення № 3412 від 25 жовтня 2019 року щодо виплати одноразової грошової допомоги у розмірі 640000 гривень. Одноразова грошова допомога в розмірі 640000\~гривень мала бути йому виплачена 23 березня 2018 року, проте фактично виплачена 28 жовтня 2019 року. Відмова в призначенні йому одноразової грошової допомоги 23 березня 2018 року та її несвоєчасна виплата спричинила йому моральну шкоду, яка виразилась у душевних стражданнях, спричинених винними діями відповідача. Крім того,\~він змушений\~був докладати\~додаткових зусиль\~для відновлення\~його порушених\~прав шляхом\~звернення до\~суду.\~ Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь інфляційні втрати у розмірі 61888 гривень, три проценти річних у розмірі 30772 гривні 60 копійок за період прострочення виплати одноразової грошової допомоги з 23 березня 2018 року по 28 жовтня 2019 року та компенсацію за моральну шкоду в розмірі 100000 гривень. Ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2019 року справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19 грудня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження. З відзиву на позовну заяву представника відповідача вбачається, що він просить відмовити в задоволенні позову. Зазначено, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані з відшкодуванням позивачу шкоди у зв`язку з проходженням ним військової служби. Отже, адміністративним судом вирішено спір між позивачем та відповідачем у сфері публічних правовідносин. За таких обставин, до цих правовідносин не можуть бути застосовані положення ЦК України щодо відповідальності боржника за прострочення виконання грошових зобов`язань, передбачені ст. 625 ЦК України. Зазначено, що розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги. За таких обставин, Міністерство діяло відповідно до вимого чинного законодавства та жодних винних дій по відношенню до позивача не вчиняло. Посилання позивача на ст. 23 ЦК України є безпідставним. Документів, які підтвердили б факт вчинення посадовою чи службовою особою Міністерства оборони України незаконних дій чи бездіяльності не надано (а.с. 54-60). Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 18 грудня 2017 року [PERSON] було встановлено І групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велися бойові дії (а.с. 36). Позивач звернувся до [INFO] з заявою про виплату одноразової грошової допомоги. Відповідно до протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 23 березня 2018 року № 31 позивачу було відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги (а.с. 11). Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 січня 2019 року позов [PERSON] задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано п. 10 протоколу комісії Міністерства оборони України від 23 березня 2018 року № 31, зобов`язано Міністерство оборони України прийняти рішення за результатами розгляду питання щодо виплати одноразової грошової допомоги (а.с. 12-17). Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2019 року рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 січня 2019 року скасовано в частині зобов`язання Міністерства оборони України прийняти рішення за результатами розгляду питання щодо виплати одноразової грошової допомоги та ухвалено в цій частині нове рішення про зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити [PERSON] одноразову грошову допомогу (а.с. 18-25). З позову вбачається, що відповідно до протоколу засідання комісії Міністерства оборони України № 137 від 11 жовтня 2019 року [PERSON] була призначена одноразова грошова допомога. Вінницький обласний військовий комісаріат направив позивачу наказ № 544 від 21 жовтня 2019 року (а.с. 31) та копію платіжного доручення № 3412 від 25 жовтня 2019 року (а.с. 30) щодо виплати одноразової грошової допомоги у розмірі 640000 гривень. З зазначеного платіжного доручення вбачається, що 640000 гривень оплачено позивачу 28 жовтня 2019 року. Суд вважає, що вимоги позивача ґрунтуються на законі. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частин першої та другої\~статті 509\~ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до статті 625\~ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625\~ЦК України входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 459/3560/15-ц. Грошове зобов`язання виникло на підставі постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2019 року. За таких обставин, період прострочення виплати одноразової грошової допомоги становить з 10 червня 2019 року по 27 жовтня 2019 року, оскільки виплата коштів в сумі 640000 гривень відбулась 28 жовтня 2019 року. Вбачається, що за період з 10 червня 2019 року по 27 жовтня 2019 року сукупний індекс інфляції становить менше 1. За таких обставин, інфляційне збільшення суми боргу за вказаний період не відбулось, а тому вимога про стягнення з відповідача інфляційних втрат задоволенню не підлягає. Позивач також просить стягнути з відповідача три відсотки річних від простроченої суми. Термін прострочення за виплатою одноразової грошової\~допомоги за\~період з\~10\~червня 2019\~року по\~27\~жовтня 2019\~року складає 140 днів. Отже, сума трьох процентів річних складає 7364 гривні 38 копійок (640000 х 0,03 = 19200 : 365 = 52,60 х 140 = 7364,38). За таких обставин, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає три проценти річних у сумі 7364 гривні 38 копійок. Позивач також просить суд стягнути з відповідача 100000 гривень на відшкодування моральної шкоди. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до ст.\~1173\~ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі ст.\~1174\~ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Частиною 3 ст.\~23\~ЦК України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оскільки для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до статей 1176, 1167\~ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача (статті 12, 81 ЦПК України). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 397/1745/14-ц. З відзиву представника відповідача вбачається, що позивачем не доведена вина Міністерства оборони України у спричиненні йому моральної шкоди. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до абзацу 2 п. 13 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2013 року № 975, розпорядник бюджетних коштів у місячний строк після надходження всіх зазначених документів приймає рішення про призначення одноразової грошової допомоги або про відмову в її призначенні, або про повернення документів на доопрацювання (у разі, коли документи подано не в повному обсязі, потребують уточнення чи подано не за належністю) і надсилає зазначене рішення разом з документами уповноваженому органу для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, а в разі відмови чи повернення документів на доопрацювання - для письмового повідомлення заявника з обґрунтуванням мотивів відмови чи повернення документів на доопрацювання. Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби було прийнято рішення щодо відмови в призначенні позивачу одноразової грошової допомоги. Вбачається, що відповідач скористався своїм правом прийняти рішення про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги. Позивач, скориставшись своїм правом на оскарження рішення відповідача, звернувся з відповідним позовом до суду. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2019 року зобов`язано Міністерство оборони України призначити та виплатити [PERSON] одноразову грошову допомогу. На виконання зазначеної постанови військовим комісаром [INFO] видано наказ від 21 жовтня 2019 року № 544 про виплату [PERSON] грошової допомоги (а.с. 31). Вбачається, що в результаті розгляду справи судом не встановлено протиправності дій або бездіяльності Міністерства оборони України (його посадових осіб), причинного зв`язку між душевними стражданнями позивача, на які останній посилається у позові, та будь-якими діями або бездіяльністю Міністерства оборони України. Таким чином, відсутні підставі для застосування ст. 1167 ЦК України, оскільки цією статтею регулюються правовідносини, що виникають з наявності вини заподіювача шкоди. Доказів на підтвердження наявності вини Міністерства оборони України суду позивачем не надано. За таких обставин, у відповідача не виникає обов`язку по відшкодуванню моральної шкоди позивачу. З огляду на наведене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково. З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь держави також підлягає судовий збір в розмірі 768 гривень 40 копійок. Відповідно до ч. 3 розділу ХІІ Прикінцеві положення ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170,178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407,424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Outcome: partial