Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що станом на 1997 рік Відкрите акціонерне товариство «Машинобудівний завод «ТИСА» було власником гуртожитку, який увійшов до статутного зонду товариства та знаходиться за адресою [ADDRESS]. На підставі ордеру про вселення у вказаний гуртожиток - він, [PERSON], разом з його батьками - [PERSON] та [PERSON] вселилися в секцію [ADDRESS]. В зазначеній квартирі він проживає з 1997 року і по цей час, сплачує платежі за комунальні послуги, здійснив капітальний ремонт квартири, іншого житла у власності не має. Зазначена квартира є його єдиним постійним місцем проживання. На теперішній час в квартирі мешкає він один, його батьки виписались у 2014 році та проживають окремо. В подальшому вказаний гуртожиток був переданий у комунальну власність міста Ужгорода (рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 08.12.2011 № 463 «Про затвердження акта приймання-передачі гуртожитку»). Рішенням Ужгородської міської ради від 30 грудня 2011 року № 398 будівлю гуртожитку за адресою [ADDRESS] передано в оперативне управління будинкового комітету «Тиса-Уж» . Зазначає, що на підставі відповідних рішень Ужгородської міської ради мешканцями їх гуртожитку було надано дозвіл на реконструкцію гуртожитку у житловий будинок. Реконструкція гуртожитку у житловий будинок проводилася ними (мешканцями) за власний рахунок, після завершення якої, будинок був зданий в експлуатацію в установленому законом порядку. Після проведення реконструкції блоку гуртожитку, де він проживає, згідно проектно-технічної документації та рішення зборів жильців будинку по [ADDRESS] присвоєно нову адресу, а саме квартира [ADDRESS]. Бажаючи належним чином оформити своє право користування квартирою після реконструкції та зміни адреси, він звернувся до виконавчого комітету Ужгородської міської ради із відповідною заявою про укладення договору найму. Однак йому було відмовлено, з тієї підстави, що розмір площі квартири, яка йому «надається» - перевищує норму площі на одну особу при наданні житла. Тобто, виконавчий комітет Ужгородської міської ради, виходив із того, що житло надається йому вперше, хоча насправді відносини, що склалися є зовсім іншими, а саме: переукладення договору найму, у зв'язку із зміною статусу всього будинку (із гуртожитку на житловий будинок) та у зв'язку із цим зміною нумерації з кімнат у - гуртожитку на квартири у житловому будинку. У зв'язку з цим, просить суд визнати за ним право користування жилим приміщенням загальною площею 83,2 кв. м., житловою площею 51,3 кв.м. - двокімнатної квартири [ADDRESS], а також зобов'язати виконавчий комітет Ужгородської міської ради укласти з [PERSON] договір найму на двокімнатну квартиру [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задоволити з підстав та мотивів, викладених у позові. Представник відповідача - виконавчого комітету Ужгородської міської ради - Гомза Д.В. подала заперечення проти задоволення позову, яке обґрунтувала тим, що на підставі ордеру про вселення в гуртожиток по [ADDRESS] було вселено [PERSON] (батько), [PERSON] (мати) та [PERSON] (син). 27.12.2013 року рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 472 «Про укладення договорів найму, видачу ордерів, прийняття на квартирний облік, зняття з кооперативного обліку» [PERSON], яка проживала із сім'єю у складі 3-х чоловік у гуртожитку по [ADDRESS], Управлінням Національного банку України в Закарпатській області видано ордер на квартиру [ADDRESS]. У зв'язку з відселенням [PERSON] та [PERSON] з гуртожитку по [ADDRESS] - виконавчим комітетом Ужгородської міської ради у зв'язку з недотриманням вимог ст. ст. 31, 47, 48 ЖК УРСР відмовлено [PERSON] в укладенні договору найму на двокімнатну квартиру, оскільки позивач в даній квартирі проживає один, чим перевищує всі норми житлової площі, встановлені ст. 47 ЖК УРСР в розмірі 13,65 кв. м. на одну особу. А тому просила суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи на стороні відповідача - органу самоорганізації населення будинкового комітету «Тиса Уж» - Майор І.В. не заперечив проти задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено з матеріалів справи гр-ну [PERSON] 21.10.1997 року на основі рішення адміністрації ВАТ «Машинобудівний завод «ТИСА» було видано ордер на жилу площу в гуртожитку № 2 на право поселення із сім'єю з 3 чоловік жилої площі в гуртожитку по [ADDRESS] розміром 30 кв. м. (склад сім'ї - [PERSON], [INFO], жінка та [PERSON], [INFO], син). У відповідності до ч. 2 ст. 17 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 № 1540-VI у редакції, що діяла на момент вселення позивача на підставі вищенаведеного ордеру, місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п'ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів. Відтак, як вбачається з карток форм А та Б (арк. спр. 7-8), адресою місця проживання [PERSON] (сина [PERSON] та [PERSON]) 28.11.1997 року зареєстровано як [ADDRESS] (у формі Б - кв. 14). При цьому у картці форми Б зазначено, що жила площа місця прописки складає 72,00 кв. м. З 11 сторінки паспорта серії [NUMBER], виданого [PERSON], [INFO], 25 лютого 2009 року Ужгородським МВ УМВС України в Закарпатській області, судом також встановлено, що за вищенаведеною адресою місце проживання відповідача зареєстровано з 28.11.1997 року. У судовому засіданні з'ясовано факт передачі вказаного гуртожитку у комунальну власність міста Ужгорода згідно з рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради «Про затвердження акта приймання-передачі гуртожитку» від 08.12.2011 № 463, який прийнято на баланс, а будинковому комітету «Тиса Уж» делеговано повноваження щодо проведення реєстрації, перереєстрації, зняття з реєстрації громадян за місцем проживання та оформлення відповідних документів мешканцям, які зареєстровані станом на 01.11.2011 року. В подальшому, згідно з рішенням Ужгородської міської ради «Про передачу в оперативне управління» від 30.12.2011 року № 398 будівлю гуртожитку за адресою: [ADDRESS], передано в оперативне управління будинковому комітету «Тиса-Уж». Судом встановлено, а представниками сторін та уповноваженим представником третьої особи не заперечено факт проведення реконструкції гуртожитку у житловий будинок його мешканцями за власний рахунок, після завершення якої, будинок був зданий в експлуатацію в установленому законом порядку. Експлікація внутрішніх площ до плану житлового будинку літер «А» по [ADDRESS] в частині квартири номер 5 свідчить, що вказана квартира складається з веранди загальною площею 14,7 кв. м.; кухні загальною площею 12,0 кв. м.; житлової кімнати загальною площею 34,5 кв. м. (житловою площею 34,5 кв.м.), санвузла загальною площею 14,7 кв. м., житловою кімнатою загальною площею 16,8 кв. м. (житловою площею 16,8 кв.м.). Разом по квартирі [ADDRESS] - 83,20 кв.м. загальної площі, 51,3 кв.м. - житлової площі, 31,9 кв.м. - підсобної площі (арк. спр. 13). Після проведення реконструкції блоку гуртожитку на підставі відповідного дозволу, в якому проживає позивач, на підставі рішення зборів жильців будинку по [ADDRESS] від 27.02.2014 року секції 14-15 присвоєно нову адресу, а саме, квартира [ADDRESS]. На підтвердження цього факту позивачем подано протокол №5 загальних зборів жителів будинку по [ADDRESS] від 27 лютого 2014 року, а також довідку №188, видану 01.04.2015 року органом самоорганізації населення будинковим комітетом «Тиса Уж» [PERSON] в тім, що згідно з проектно-технічною документацією на багатоквартирний будинок по [ADDRESS] і рішенням зборів жильців будинку по [ADDRESS] від 27.02.2014 року за мешканцем даного будинку [PERSON] закріплено квартиру під номером 53, загальною площею 83,20 м.кв. З картки форми Б судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] знято з реєстрації за адресою: [ADDRESS] - 17 січня 2014 року. Даний факт підтверджено як представником позивача, так і відповідача. Враховуючи вказані обставини, органом самоорганізації населення будинковим комітетом «Тиса Уж» в особі голови правління Майор І.В. 06 лютого 2014 року з [PERSON] як наймачем квартири укладено договір №131 про надання послуг утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. У судових засіданнях Майор І.В. підтвердив факт користування позивачем спірної квартири та сплату комунальних послуг. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] у спірній квартирі проживає з 1997 року, іншого житла у власності не має. Учасники процесу підтвердили, що позивач, бажаючи належним чином оформити своє право користування квартирою після реконструкції та зміни адреси, звернувся до виконавчого комітету Ужгородської міської ради із відповідною заявою про укладення договору найму. Однак, йому було відмовлено у зв'язку з недотриманням вимог ст. ст. 31, 47 та 48 ЖК УРСР, оскільки позивач у даній квартирі проживає один, чим перевищує всі норми житлової площі (арк. спр. 21) За нормами ст. 4 ЖК УРСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України, утворюють житловий фонд. Державний житловий фонд утворюють жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі. Згідно зі ст. 5 ЖК УРСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад. У відповідності до ст. 7 ЖК УРСР періодично проводиться обстеження стану жилих будинків державного і громадського житлового фонду. Непридатні для проживання жилі будинки і жилі приміщення переобладнуються для використання в інших цілях або такі будинки зносяться за рішенням виконавчого комітету обласної, міської Ради народних депутатів. Управління житловим фондом за ст. 18 ЖК УРСР здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Ст. 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина, чоловік наймача, їх діти і батьки. Нормами ч. 2 ст. 65 ЖК УРСР регламентовано, що особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 106 ЖК УРСР повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Суд констатує, що з моменту передачі гуртожитку у комунальну власність міста Ужгорода згідно з рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради «Про затвердження акта приймання-передачі гуртожитку» від 08.12.2011 № 463 існували правовідносини найму спірного житлового приміщення, у яких наймачами до моменту зняття з реєстрації за адресою проживання: [ADDRESS], були [PERSON], якому було надано вказане житло на підставі ордера на жилу площу в гуртожитку, його дружина [PERSON] як член сім'ї наймача, та їх син - позивач у даній справі як член сім'ї наймача. Після зняття з реєстрації батьків позивача останній продовжував виконувати обов'язки, що випливають із правовідносин найму, а саме, оплачувати комунальні послуги, проводити ремонт у приміщенні, будь-яке інше житло у його власності відсутнє, відтак, між сторонами у справі складися відносини, що випливають з договору найму. Згідно з п. 5 п. б) ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить ведення обліку відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням. Крім того, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, що передбачено ст. 61 ЖК УРСР. Предметом договору найму жилого приміщення у будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок - ст. 63 ЖК УРСР. Громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів (ст. 9 ЖК УРСР). Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ст. ст. 379, 382 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином встановлені в судовому засіданні факти дають підстави вважати, що позивач правомірно набув право користування квартирою, а, відтак, набув всі права та обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Заперечення відповідача, обґрунтовані недотриманням позивачем вимог ст. ст. 31, 47 та 48 Житлового кодексу, оскільки він у даній квартирі проживає один, чим перевищує всі норми житлової площі, судом відхиляються з огляду на наступне. У відповідності до ст. 47 ЖК УРСР, норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. При цьому норма, визначена даною статтею, міститься у главі 1 розділу ІІІ «Забезпечення громадян жилими приміщеннями. Користування жилими приміщеннями», що регламентує саме надання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, і становить розрахунковий норматив забезпеченості житловою площею в громадському та державному житловому фонді на одну особу. Разом з тим, вказана норма не впливає на правовідносини найму житла, оскільки у контексті зі ст. 66 ЖК УРСР наймодавець вправі розрахувати розмір зайвої житлової площі для нарахування квартирної плати за користування житловим приміщенням, що дає підстави вважати про відсутність будь-яких порушень закону у разі наявності та закріплення за наймачем зайвої житлової площі. Крім того, позивачу у даній справі житло не надається вперше. За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, які підлягають захисту в судовому порядку, у зв'язку з чим, за позивачами слід визнати право користування жилим приміщенням загальною площею 83,2 кв.м., житловою площею 51,3 кв.м. - двокімнатної квартири [ADDRESS], а також зобов'язати виконавчий комітет Ужгородської міської ради укласти з [PERSON] договір найму на двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Суд також вважає, що у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача сплачений останнім судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Outcome: approved