Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-04 00:00:00

[PERSON] діючи в інтересах своєї малолітньої дитини [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», [PERSON], третіх осіб без самостійних вимог служби у справах дітей Новоселицької райдержадміністрації та приватного нотаріуса Новоселицького районного нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки № 27/12-Ф/1П-1 від 12 жовтня 2006 року, укладений між ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», та [PERSON], а також про застосування наслідків недійсності правочину. Обґрунтовуючи позовні вимоги, вона зазначала, що 12 жовтня 2006 року між ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» та її чоловіком [PERSON] було укладено договір іпотеки, на підставі якого останній передав банку в іпотеку житловий будинок, який розташований по вул. Глібова, 2а в м. Новоселиця та в якому проживає їхня сімя, в тому числі їх малолітня донька [PERSON]. На даний час на вказаний будинок нотаріусом звернуто стягнення як на предмет іпотеки. Вважає цей договір недійсним, оскільки його укладено без дозволу органу опіки та піклування. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позов та просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» позов не визнав та пояснив, що на час надання [PERSON] кредиту та укладання договору іпотеки, предметом якого став житловий будинок по вул. Глібова, 2а в м. Новоселиця, в даному будинку проживав сам [PERSON] та ніхто не був зареєстрований. Вказана обставина була перевірена нотаріусом при укладанні договору, що підтверджується наявною у справі довідкою Новоселицького ПУЖКГ № 983 від 12 жовтня 2006 року, і звичайно, якщо там проживали неповнолітні діти, банк отримав б попередній дозвіл органу опіки та піклування. Позивачка, якій було відомо про отримання її чоловіком кредиту в сумі 140 тисяч євро на споживчі цілі, та сам іпотекодавець [PERSON] не повідомляли банк про проживання дітей у будинку. Сама сімя іпотекодавця [PERSON] на той час проживала в [INFO], про що свідчить відмітка у їхньому паспорті, а тому просив відмовити у позові за його безпідставністю. Представник відповідача [PERSON] позов визнав та пояснив, що сімя іпотекодавця [PERSON] після отримання в дар будинку по вул. Глібова, 2а в м. Новоселиця перейшла жити в ньому. До цього, вони жили в батьківському будинку його дружини позивачки [PERSON] в с. Динівці Новоселицького району, звідки з реєстрації вони не знімалися. При укладанні договору іпотеки, [PERSON] не були відомі всі юридичні нюанси його складання, а тому не вказав, що у будинку проживають також його діти. Представник третьої особи - служби у справах дітей Новоселицької районної державної адміністрації позов визнав з тих підстав, що банк мав перевірити наявність дітей у іпотекодавця [PERSON]. Третя особа приватний нотаріус Новоселицького районного нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилась та направила на адресу суду заяву, в якій просила розглянуту справу у її відсутність. В даній заяві вона підтвердила, що 12 жовтня 2006 року посвідчувала договір іпотеки між сторонами, під чого нею було перевірено факт недопущення порушень прав дітей на дане вказане нерухоме майно. Проте з наданої іпотекодавцем довідки Новоселицького ПУЖКГ № 983 було видно, що в будинку по вул. Глібова, 2а в м. Новоселиця проживав без реєстрації тільки він сам. Вислухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. \~ Судом встановлено, що 12 жовтня 2006 року між ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК», правонаступником якого є ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», та [PERSON], з метою забезпечення повернення отриманого останнім споживчого кредиту в сумі 140 тисяч євро, був укладений договір іпотеки № 27/12-Ф/1П-1, предметом якого став житловий будинок, який розташований по вул. Глібова, 2а в м. Новоселиця, в якому на час укладання оспорюваного договору відповідно до довідки Новоселицького ПУЖКГ № 983 від 12 жовтня 2006 року ніхто не був зареєстрований, а проживав тільки [PERSON], який залишався бути зареєстрованим разом із своєї дружиною та дітьми в с. Динівці Новоселицького району, де у них також було інше житло. Вирішуючи питання щодо визнання вказаного договору недійсним суд виходить з того, що відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Згідно зі статтями 177 СК України та 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання. Отже, при укладені договорів іпотеки щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають малолітні діти, обовязково вимагається дозвіл органів опіки та піклування. Відповідно до статті 29 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків. Відповідно до вимог\~Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~документом, до якого вносяться відомості про місце проживання та місця\~\~перебування особи,\~\~є паспорт громадянина України. Відповідно до вимог ст. 6\~\~вищезгаданого Закону, яка визначає порядок реєстрації місця проживання, визначається, що громадянин України зобов'язаний протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає. Однак місце проживання дитини за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо суд установить інше постійне місце проживання дитини. Відповідно до частини другої четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Частиною першою статті 156 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР) передбачено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїх Постановах від 30 вересня 2015 року за № 6-384цс15 та від 22 червня 2016 року за № 6-1024цс16. Зазначені Постанови прийняті з підстав передбачених п.1 ч.1\~ст. 355 ЦПК України, а тому висновки викладені в них є обов'язковими для всіх судів України (ч.2 ст.\~214, ч.1 ст.360-7 ЦПК України). Враховуючи, що житловий будинок по вул. Глібова, 2а в м. Новоселиця не був єдиним місцем проживання членов сімї іпотекодавця [PERSON], які залишались бути зареєстрованими в [INFO] на час укладання оспорюваного договору іпотеки, а також те, що іпотекодавець при укладанні договору з метою отримання кредитних коштів надав банку відомості про те, що неповнолітні діти у будинку не проживають, тим самим фактично не визнав їх право проживання в жилому приміщенні, який став предметом іпотеки, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю. На підставі ст.ст. 13, 29, 203, 215 ЦК України, ст. 177 СК України, ст. 156 ЖК УРСР, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд

Outcome: dismissed