Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Київської міської ради (далі по тексту - відповідач 1, КМР) та [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2, [PERSON] ) про визнання права власності в порядку спадкування та усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення. Позовні вимоги з урахуванням їх неодноразових уточнень позивач обґрунтовує тим, що [INFO] помер її чоловік - [PERSON] , якому належала, як частина у спадщині, яка залишилась після смерті [INFO] їх спільного сина - [PERSON] , 1/8 частина квартири [ADDRESS] . Позивач звернулась до Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про видачу позивачу свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, однак отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії. Підставою для відмови стало те, що [PERSON] за життя не зареєстрував своє право у встановленому законом порядку. Окрім того, [PERSON] , яка є співвласником зазначеної квартири, порушує право позивача на володіння та користування спадковим майном шляхом самовільного захоплення у володіння вказаної квартири, перешкоджає у доступі до неї. Зазначені обставини і зумовили звернення позивача до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно, зокрема на 1/8 частину квартири [ADDRESS] , та усунення перешкод у користуванні даною квартирою шляхом вселення до неї. Ухвалою Дарницького районного суд м. Києва від 17 жовтня 2017 року відкрито провадження у справі, залучено до участі у ній у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Головне територіальне управління юстиції у місті Києві та призначено її розгляд у судовому засіданні. 10 вересня 2020 протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим суддею по розгляду справи визначено суддю Дарницького районного суду м. Києва Каліушка Ф.А. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14 вересня 2020 року прийнято дану справу до провадження та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. Ухвалою Дарницького районного суд м. Києва від 10 червня 2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті на 05 жовтня 2021 року. У судове засідання, яке відбулось 05 жовтня 2021 року, позивач та її представник не з`явились, через канцелярію суду представник позивача подав заяву про проведення судового засідання без його участі, та у якій підтримав позов, просив його задовольнити. Відповідач 1 - КМР в судове засідання свого представника не направив, при цьому в матеріалах справи наявне клопотання про розгляд справи у його відсутність. Відповідач 2 - [PERSON] в судове засідання також не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, при цьому її представником направлено до суду клопотання про відкладення розгляду справи. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) суд зобов`язаний відкласти судовий розгляд справи в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Частиною 3 ст. 223 ЦПК України також визначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Суд бере до уваги, що відповідач була належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду справи, а враховуючи строки розгляду справи і той факт, що справа перебуває у провадженні суду більше чотирьох років, суд визнає за можливе проводити судовий розгляд справи у відсутності сторони відповідача, яка була належним чином повідомлена про день та час судового засідання за наявними матеріалами. Третя особа в судове засідання свого представника не направила, однак в матеріалах справи наявне клопотання про розгляд даної справи за відсутністю її представника. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 3 ст. 12, чч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , який у відповідності до дублікату свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 22.08.2013 року, був сином позивача та [PERSON] . Після смерті [PERSON] Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко Т.Б. заведено спадкову справу щодо майна померлого №22/2013, до складу якого увійшла квартира [ADDRESS] , яка належала померлому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13.11.2007 року. 17.09.2013 року з заявою про прийняття спадщини звернувся [PERSON] , як спадкоємець першої черги будучи батьком померлого, проте свідоцтво про право на спадщину за життя не отримав. [INFO] помер [PERSON] , який був чоловіком позивача, та після його смерті за заявою [PERSON] . Шістнадцятою київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №406/2015. Відповідно до вимог ст. 1216 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. А згідно з ч. 2 ст. 1223 цього Кодексу у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, прийняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкування за законом). Відповідно до положень ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як вбачається із матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , єдиним спадкоємцем за законом є лише позивач, яка і звернулась із заявою про прийняття спадщини. Згідно матеріалів даної спадкової справи інших спадкоємців після померлого не має. Заповіт померлим також не складався. При цьому, з матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , вбачається, що [PERSON] , будучи батьком померлого та спадкоємцем першої черги, успадкував 1/8 частину квартири [ADDRESS] , проте не оформив спадкові права на неї. За приписами статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами першою та другою ст. 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Стаття 1297 ЦК України встановлює обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. А відповідно до п. 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за №296/5, видача свідоцтва про право власності на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Як вказує позивач та встановлено судом, що державний нотаріус Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/8 частину квартири [ADDRESS] у зв`язку із тим, що спадкодавець - її чоловік [PERSON] не оформив своє спадкове право у встановленому законом порядку за померлим сином. Таким чином, з огляду на наведене, суд дійшов висновку, що позивач реалізувати своє право на спадщину не може через не оформлення її батьком своїх спадкових прав на належну йому часту нерухомого майна. Положеннями статті 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За змістом цієї норми цивільне право підлягає захисту в разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов`язальних відносинах, і при цьому має місце його реальне оспорювання учасником цивільних відносин, унаслідок чого власник майна (у цьому випадку позивач) не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб. Як вбачається з обставин справи, в цьому випадку, воля особи (позивача у даній справі) щодо вільного використання свого права, тобто володіння, користування та розпорядження майном, - зв`язана волею сторонніх осіб (відповідача 2 у даній справі), що суперечить вищевказаній презумпції. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а статтею 16 цього Кодексу встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого, немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту, зокрема, може бути визнання права. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З огляду на те, що відповідно до вимог закону позивач належним чином прийняла спадщину за законом після померлого чоловіка, але у зв`язку з не оформленням останнім своїх спадкових прав за померлим сином у встановленому законом порядку, позивач не може оформити право власності на 1/8 частину квартири [ADDRESS] , що унеможливлює в повній мірі володіти та користуватись ним, а також виходячи з положень ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за яким рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно є правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності на вказане майно, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачем права на спадкове майно, зокрема на 1/8 частину квартири [ADDRESS] . Щодо заявлених позивачем вимог до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та вселення її до квартири [ADDRESS] , судом встановлено наступне. Звертаючись до суду з даним позовом у заявленій частині, позивач як на підставу для задоволення її вимог посилається не те, що проживати у зазначеній квартирі не має змоги, оскільки відповідачем - [PERSON] чиняться перешкоди їй у цьому, зокрема, остання змінила замки у квартирі та перешкоджає у доступі до неї. Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. А статтею 14 цього кодексу передбачено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язком для неї. Тобто, законодавство пов`язує право звернення за судовим захистом з суб`єктивною думкою фізичної особи щодо порушення чи оспорювання її інтересів; об`єктивна наявність чи відсутність таких порушень встановлюється під час розгляду справи. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Проте як відповідно до ч. 1 ст. 15 цього Кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, до суду вправі звертатися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Водночас, за змістом вказаної статті, а також інших норм, які гарантують право на звернення до суду (Конституція України, ЦК України та інші нормативно-правові акти) повинні існувати порушення права чи законного інтересу або спір щодо них на момент звернення до суду. Відтак, звертаючись до суду з вимогою про зобов`язання відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] та її вселення до неї, позивачем не доведено яким чином порушується її право чи не визнається іншою особою до якої пред`явлено позов у розумінні ст. 15 ЦК України, оскільки належних та допустимих доказів щодо вчинення відповідачем відповідних дій, зокрема перешкод у користуванні спірною квартирою, зміни замків у спірній квартирі позивачем не надано. Жодного належного та допустимого доказу вчинення відповідачем відповідних дій, як то звернення до правоохоронних органів, листування з відповідачем з вимогою усунення порушень та ін., позивачем не додано. Водночас, згідно з положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Положеннями ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що вони не містять підтвердження протиправних дій відповідача 2 - [PERSON] щодо порушення права власності позивача, а відтак підстави для задволення позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та вселення позивача до спірної квартири у суду відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial