Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON], [PERSON], Дніпропетровської міської ради, Комісії з питань надання житлової площі в гуртожитках комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська у якому просить суд: визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням кімнати [ADDRESS]; усунути йому перешкоди в користуванні кімнатою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] з наданням їм іншого житлового приміщення; зобов'язати Дніпропетровську міську раду надати [PERSON] та [PERSON] інше житлове приміщення в гуртожитках комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська; допусти негайне виконання рішення в частині виселення [PERSON], [PERSON] та вселення його до спірного житлового приміщення. Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] вказує на те, що в кімнаті [ADDRESS] станом на 01 січня 2014 року зареєстровані та проживають відповідачі. [PERSON] проживає на підставі ордеру № 57 на житлову площу в гуртожитку від 01 січня 2009 року, виданого ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд». [PERSON] проживає у спірній кімнаті як член сім'ї наймача житлового приміщення та зареєстрований з [PERSON] з 14.11.2011 року. В червні 2012 року він звернувся до суду з позовом, посилаючись на те, що ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04.07.2011 року допущено поворот виконання рішення суду від 26.12.2007 року, на виконання якої був виданий виконавчий лист та його було вселено в спірну кімнату [ADDRESS], але мешканці [PERSON] та [PERSON] добровільно залишити вказане приміщення відмовляються, незважаючи на видачу йому під час здійснення виконавчих дій ключів від кімнати для подальшого проживання. ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд» рішеннями трьох судових інстанцій визнано неналежним власником вищевказаного гуртожитку, тому і всі ордери на вселення та проживання будь-яких осіб в ньому видані з порушенням вимог чинного законодавства та є нікчемними з часу видачі, відповідно до вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України не створюють жодних правових наслідків. Вважаючи неправомірність дій при видачі відповідачам ордеру на спірне жиле приміщення як ВАТ «БМФ»Дніпроважбуд», так і самих відповідачів, оскільки ордер від 01.01.2009 року на вселення [PERSON] до кімнати [ADDRESS] вказаного гуртожитку був виданий адміністрацією ВАТ «БМФ»Дніпроважбуд» без погодження з профспілковим комітетом та власником гуртожитку - державою в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області. [PERSON] протиправно подала відомості, які не відповідають дійсності про потребу в поліпшенні житлових умов, ордер їй був виданий в загальнодержавний вихідний день - 01.01.2009 року, він просив суд визнати недійсним ордер від 01.01.2009 року на ім'я [PERSON] та [PERSON] Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2013 року в задоволенні такого позову було відмовлено. Не погодившись з прийнятим рішенням ним було подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Дніпропетровської області. Своїм рішенням колегія суддів Апеляційного суду Дніпропетровської області визнала недійсним виданий 01.01.2009 року ВАТ «БМФ»Дніпроважбуд» на ім'я [PERSON] ордер № 57 на жилу площу в кімнаті [ADDRESS]. Відповідно до рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.12.2013 року, колегія суддів не погодилася і з висновками Індустріального районного суду про відсутність у нього правових підстав звертатися з вимогами про виселення зі спірної кімнати [PERSON] та [PERSON] без надання їм іншого житлового приміщення, визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, визнання недійсною реєстрацію та про зобов'язання зняти відповідачів з реєстрації в цій кімнаті. Враховуючи той факт, що право власності на нерухоме майно у відповідачів відповідно даних КП «ДМБТІ» від 22.11.2012 року відсутнє, ордер [PERSON] не видавався, неправомірність дій [PERSON] при одержанні нею ордеру та вселення [PERSON] в якості члена своєї сім'ї в спірне жиле приміщення встановлена, колегією суддів Апеляційного суду зазначено, що у зв'язку з вищевказаним відповідачі згідно ч. 2 ст. 117 ЖК України можуть бути виселені лише з наданням іншого жилого приміщення або приміщення, яке вони раніше займали. Також, відповідно роз'яснень суду, в якості відповідачів у справі має бути залучено виконком або інший орган, що здійснює управління житловим фондом, на яких може бути судовим рішенням покладений обов'язок надати [PERSON] та [PERSON] інше жиле приміщення. Рішенням сесії VI скликання Дніпропетровської міської ради від 30.11.2011 року № 40/17 надано згоду на прийняття в комунальну власнісіь територіальної громади міста гуртожитку по [ADDRESS] з передачею на баланс КЖЕП 26, а згодом на баланс КП «ЖИЛСЕРВІС-5» Дніпропетровської міської ради. Таким чином, власником гуртожитку є територіальна громада міста в особі Дніпропетровської міської ради. Відповідно до рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 179 від 23.04.2013 року «Про врегулювання питань щодо надання житлової площі та проживання в гуртожитках комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська» було створено Комісію з питань надання житлової площі в гуртожитках комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська (далі - Комісія), яка відповідно до рішення, є органом, що утворюється виконавчим органом Дніпропетровської міської ради для здійснення відповідних заходів органів місцевої влади щодо врегулювання питання надання житлової площі та проживання в гуртожитках комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська. До завдання Комісії входить прийняття рішень про надання житлової площі, продовження та упорядкування проживання в гуртожитку. Тобто надання житлової площі відповідачам замість зайнятої спірної кімнати повинно здійснюватись Комісією. Таким чином, враховуючи доводи наведені в рішенні Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.12.2013 року в справі за його скаргою, факт визнання рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області недійсним виданого 01.01.2009 року ВАТ «БМФ»Дніпроважбуд» на ім'я [PERSON] ордеру № 57 на жилу площу в кімнаті [ADDRESS], відповідно до норм ч. 2 ст. 117 ЖК України, він вважає за необхідне звернутись до суду з позовом про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - кімнатою, [ADDRESS], та йому необхідно усунути перешкоди в користуванні кімнатою шляхом виселення [PERSON] та [PERSON], і зобов'язати управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради надати відповідачам інше житлове приміщення. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили пред'явлений позов задовольнити. В обґрунтування вимог посилалися на обставини викладені у позовній заяві. Відповідачі повідомлялися належним чином про місце та час судового розгляду справи, однак в суд не з'явилися, про причини неявки у будь-який спосіб не сповістили, заперечень проти позову не надали, своїх представників до суду не направили. Отже, зі згоди позивача, суд ухвалив про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст.ст. 224-226 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача та його представника, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та надані письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 09 березня 1989 року [PERSON] був виданий ордер на право заняття сім'єю з двох осіб житлової площі в кімнаті [ADDRESS] із зазначенням [PERSON] як члена сім'ї [PERSON] За позовом ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд» рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.12.2007 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 31.07.2008 року, [PERSON] було виселено з кімнати [ADDRESS] та знято з реєстраційного обліку. 01.01.2009 року ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд» на ім'я [PERSON] було видано ордер № 57 на жилу площу в гуртожитку в по [ADDRESS], на підставі якого вона проживала однією сім'єю з [PERSON] в кімнаті [ADDRESS], де вони зареєстровані. Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.12.2009 року, постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2010 року, постановою Вищого господарського суду України від 15.06.2010 року за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, встановлено неправомірне включення до статутного фонду ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд» гуртожитку по [ADDRESS], вилучено вказаний гуртожиток з володіння останнього та визнано право власності на нього за державою в особі Регіонального відділення Фонду державного майна по Дніпропетровській області. Рішенням сесії VI скликання Дніпропетровської міської ради від 30.11.2011 року № 40/17 надано згоду на прийняття в комунальну власність територіальної громади міста гуртожитку по [ADDRESS] з передачею на баланс КЖЕП №26, а рішенням сесії VI скликання Дніпропетровської міської ради від 30.05.2012 року № 35/24 вказаний гуртожиток передано на баланс КП «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради, яке за актом приймання-передачі від 29.12.2012 року прийняло цей гуртожиток в експлуатацію від КЖЕП №26. За листом Регіонального відділення Фонду державного майна по Дніпропетровській області від 19.11.2012 року рішення про передачу вказаного гуртожитку до комунальної власності Регіональним відділенням не приймалося, акт приймання-передачі гуртожитку не складався і гуртожиток станом на кінець 2013 року залишився на балансі ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд», якому надані повноваження видачі ордерів на жилу площу в цьому гуртожитку. Ухвалою Верховного Суду України від 15.09.2010 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.12.2007 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 31.07.2008 року були скасовані і справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції, а ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29.03.2011 року позовна заява ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд» до [PERSON] про виселення була залишена без розгляду, після чого ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2011 року допущено поворот виконання рішення суду від 26.12.2007 року і [PERSON] був вселений в кімнату [ADDRESS]. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2013 року було встановлено, що на час або після видачі і спірного ордеру № 57 від 01.01.2009 року [PERSON] у ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд» не працювала, тобто у трудових відносинах з цим підприємством не перебувала, спільного рішення адміністрації підприємства та профспілкового комітету на видачу ордеру не було, і що підтверджено поясненнями сторін по справі, копією ордеру, та свідчить про його видачу в результаті неправомірності дій службових осіб ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд» при вирішенні цього питання з порушенням зазначених норм закону, якими регулюється порядок і підстави надання житлового приміщення в гуртожитках. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а також визначено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Зокрема, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та і розпорядження майном, власник чи користувач має-право вимагати усунення відповідних ї перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого права із позовом про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, яке надано йому у встановленому законом порядку. Отже, позовні вимоги [PERSON] про виселення відповідачів зі спірного жилого приміщення з наданням іншого житла підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] було неправомірно видано ордер № 57, який був визнаний недійсним у судовому порядку, у зв'язку з цим неправомірності дій [PERSON] при одержані нею ордеру та вселення [PERSON] в якості члена своєї сім'ї в спірне жиле приміщення, а також враховуючи, що відповідачі не є власниками і законними користувачами спірного житлового приміщення, у зв'язку з чим вони згідно ч. 2 ст. 117 ЖК України можуть бути виселені з наданням іншого жилого приміщення або приміщення, яке вони раніше займали. Підстави для визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, передбачені ст. ст. 71, 72 ЖК України (внаслідок відсутності наймача або членів його сім'ї в жилому приміщенні понад встановлені строки) та ст. 107 ЖК України (у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення), які відповідно до ч. 8 ст. 8 ЦПК України та з урахуванням подібності за змістом правовідносин саме щодо користування жилою площею у гуртожитку слід застосовувати і в даному випадку. Допитані в судовому засіданні свідки - мешканці вищевказаного гуртожитку, [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що відповідачі у спірній кімнаті не проживають більше шести місяців, з січня 2014 року вони їх не бачили взагалі. Їм відомо, що [PERSON] вийшла заміж і у 2013 році переїхала на інше постійне місце проживання. [PERSON] у гуртожитку не проживав взагалі, у 2013 році інколи навідувався до кімнати, де ним були встановлені та облаштовані металеві двері і замки. Але у вказаній кімнаті відповідачі не проживають, чи наявні будь-які речі відповідачів у ній їм невідомо. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця приживання в Україні» від 11 грудня 2003 року зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. За викладених обставин, враховуючи, що позивач [PERSON] має право на користування спірною кімнатою у гуртожитку, його позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки ст. 367 ЦПК України не передбачає можливості допуску до негайного виконання судових рішень про виселення особи. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати відносяться на рахунок відповідачів.

Outcome: partial