Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до [PERSON] з позовною заявою про позбавлення останньої батьківських прав щодо її малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Позовна заява підписана представником позивача - адвокатом Галамбою М.В. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проживав з відповідачкою у цивільному шлюбі, під час якого у них народилося двоє синів - [PERSON] та [PERSON] , які проживають з позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . На даний час [PERSON] покинула родину, зі слів позивача вже більше трьох років не проживає разом з цивільним чоловіком [PERSON] та малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] . Останні перебувають на повному утриманні позивача, що підтверджується висновком органу опіки та піклування Перечинської міської ради та довідками, виданими Перечинською міською радою від 05 серпня 2021 року. Згідно з Актом обстеження умов проживання дітей [PERSON] та [PERSON] від 08 вересня 2020 року умови проживання позивача та його родини повністю відповідають санітарним та побутовим вимогам, будинок обладнаний всім необхідним для проживання та виховання дітей, створені сприятливі умови для їх розвитку, діти забезпечені всім необхідним та мають окрему кімнату, окремі спальні місця, а також наявне місце для проведення вільного часу, індивідуальних занять. На засіданні Органу опіки та піклування Перечинської міської ради щодо доцільності позбавлення батьківських прав встановлено, що мати долею дітей та їх станом здоров`я не цікавиться, участі у їх вихованні не приймає, з дітьми не спілкується. Також було встановлено, що твердження відповідачки [PERSON] щодо її наміру виховувати своїх дітей є формальним, наявного бажання щодо виховання дітей вона не має, враховуючи інтереси таких, комісія зробила висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи вказані обставини іте, що мати [PERSON] не проявляє до дітей материнської турботи, не цікавиться про них та не відвідує таких, не турбується про їх фізичний і духовний розвиток, а також те, що орган опіки та піклування вважав за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її дітей, тому просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 12 серпня 2021 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 17 вересня 2021 року. Ухвалою суду від 17 вересня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 06 жовтня 2021 року. У судове засідання ні позивач [PERSON] , ні його представник - адвокат Галамба М.В. не з`явилися, однак остання подала заяву, в якій просила розгляд справи провести за її відсутності, у якій також зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] у судове засідання також не з`явилася, хоча про дату, час і місце розгляду справи була повідомленою належним чином, відзиву на позов не подала, про причини неявки суду не повідомила. Представники третіх осіб, які не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, у судове засідання не з`явився, однак представник органу опіки та піклування Перечинської міської ради подав заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій також зазначає, що проти задоволення позову не заперечує. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів у справі, які є належними, допустимими та достатніми у своїй сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову, з огляду на таке. Так, судом встановлено, що матір`ю дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є відповідачка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження таких. Разом з цим встановлено, що мати [PERSON] вже більше трьох років не проживає разом з позивачем [PERSON] та малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] . Діти перебувають на повному утриманні позивача, що підтверджується висновком органу опіки та піклування Перечинської міської ради № 126 від 24 червня 2021 року, довідками Перечинської міської ради № 351 та № 353 від 05 серпня 2021 року та письмовими заявами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до акту обстеження умов проживання дітей [PERSON] та [PERSON] від 08 вересня 2020 року умови проживання позивача та його родини повністю відповідають санітарним та побутовим вимогам, будинок обладнаний всім необхідним для проживання та виховання дітей, створені сприятливі умови для їх розвитку, діти забезпечені всім необхідним та мають окрему кімнату, окремі спальні місця, а також наявне місце для проведення вільного часу, індивідуальних занять. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Перечинської міської ради уповноважений орган вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , як такої, що повністю ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Так, у даній ситуації суд звертає увагу на те, що статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Для суду є безспірним, що в даних правовідносинах при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідачки відбувається втручання в її право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітніх дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дітей (статті 1, 9 Конвенції про права дитини (далі Конвенція)). Досліджуючи правомірність втручання у право відповідачки на сімейне життя, суд, розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в статті 29 Декларації, згідно із якими кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи; при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Отже, в даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідачки має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Суд вважає, що втручання у право відповідачки спрямоване на захист прав і свобод неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Тобто, в даному випадку при втручанні у право відповідачки вимоги статті 29 Декларації щодо законності та мети втручання дотримані. Судом за обставинами справи встановлено, що відповідачка систематично ухиляється від участі у вихованні дітей, не піклуються про їх фізичний і духовний розвиток, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, що свідчить про ухилення відповідачкою від виконання своїх батьківських обов`язків і виходячи із положень статей 164-167 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав. Проте, в цій ситуації суду залишається дослідити найважливіше і найскладніше питання наскільки позбавлення батьківських прав буде відповідати інтересам дітей і чи не має в даному випадку підстав для попередження відповідачки щодо зміни свого відношення до виховання дітей без позбавлення батьківських прав (пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»). Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більше того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції. Європейський суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад див. пункт 100 рішення у справі «Мамчур проти України»). Повертаючись до обставин даної справи та оцінюючи проблему забезпечення якнайкращих інтересів дітей, суд підкреслює, що з огляду на те, що розлучення з матір`ю надає тяжкий вплив на дітей, таке розлучення повинно проводитися лише в крайньому випадку, наприклад коли існує небезпека неминучого заподіяння дітям шкоди або в інших необхідних випадках; розлучення не повинно проводитися, якщо діти можуть бути огороджені від розлучення за допомогою менш радикальних заходів. Перш ніж вдатися до розлучення, держава повинна надати батькам сприяння у виконанні ними своїх батьківських обов`язків і відновити або зміцнити здатність сім`ї піклуватися про свою дитину, за винятком тих випадків, коли розлучення необхідне в інтересах захисту дитини. Матеріальна скрута не може служити виправданням для розлучення дитини зі своїми батьками. В ситуації, що розглядається, діти відповідачки тривалий час проживають з позивачем, який здійснює їх догляд і виховання. При цьому, під час судового розгляду відповідачка жодним чином не продемонструвала суду свого бажання в поновленні сімейних стосунків з дітьми і в такій ситуації, на думку суду, без бажання відповідачки держава позбавлена можливості посприяти їй у виконанні своїх батьківських обов`язків і відновленні або зміцненні здатності сім`ї. Дії відповідачки по ухиленню від виховання дітей є систематичними. Також, важливим для суду є те, що при позбавленні батьківських прав відповідачки, відносини, які склались між нею і дітьми, не зміняться в бік розлучення її з дітьми, які разом з нею не проживають. Як підсумок, аналізу елементів, які впливають на визначення якнайкращих інтересів дітей, суд зауважує, що в даних правовідносинах позбавлення батьківських прав буде сприяти інтересам дітей і в подальшому зможе гарантувати повну та ефективну реалізацію їх прав. Суд повторює, що важливим в даній ситуації є те, що позбавлення батьківських прав не призведе до відібрання дітей у матері, оскільки вони з нею не проживають, так само даний захід не виключає можливість побачення матері з дітьми. Тобто, позбавлення батьківських прав відповідачки фактично не змінить тривалу існуючу ситуацію між матір`ю та дітьми. Суд також наголошує, що застосовуваний захід не є виключно безстроковим і відповідачка має право у випадку зміни своєї поведінки на поновлення батьківських прав в порядку, передбаченому СК України (стаття 169). В даних правовідносинах судом були створені передумови для дотримання процедури вирішення питання про втручання в право відповідачки в її сімейне життя та при визначенні якнайкращих інтересів дітей. Отже, зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює як ухилення від виховання дітей відповідачкою, свідомого нехтування нею своїми обов`язками і не бажанням виконувати їх, що є підставою для позбавлення батьківських прав. Таким чином, в даній конкретній ситуації існують виключні обставини, за яких відповідачка може бути позбавлена батьківських прав, що не суперечить статті 9 Конвенції і в такому випадку судом на перше місце ставляться якнайкращі інтереси дітей, оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в даному випадку стосовно даної особи. Виходячи з викладеного, суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих позивачем, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Крім цього, згідно з ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Так, відповідно до статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно із частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Враховуючи необхідність у витратах на гармонійний розвиток дітей до досягнення ними повноліття, відсутності доказів реального розміру доходу відповідачки та фінансової спроможності надавати дітям допомогу, беручи до уваги інтереси дітей, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідачки аліментів на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 від заробітку (доходу) відповідачки, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно на кожну дитину, починаючи з дня подачі позовної заяви і до досягнення дітьми повноліття. Згідно із частиною шостою статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір в сумі 908 грн слід стягнути з відповідачки на користь держави. На підставі пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України судове рішення слід допустити до негайного виконання в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved