Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-01 00:00:00

[PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: вул. Войкова, 81, смт. Новомиколаївка Новомиколаївського району Запорізької області, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 05.10.1996, зареєстрованим в Новомиколаївському БТІ 15.10.1996 за № 4/4. [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [INFO] з 28.04.2005, що підтверджується записами у домовій книзі, а також листом Новомиколаївського районного сектору управління державної міграційної служби України в Запорізькій області від 21.08.2015 № 2333/1655. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що [PERSON] не проживає за адресою: [INFO] з 2013 року, а місце її фактичного перебування невідоме. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме дружина власника, їх діти і батьки. При цьому, членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За правилами ст. 405 ЦК України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Вищенаведеними доказами підтверджено, що відповідач не проживає у спірному жилому приміщенні більше року. Разом з цим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази поважності причин відсутності відповідача за зареєстрованою адресою його проживання. Таким чином, відповідач, відповідно до ст. 405 ЦК України, втратив право на користування житлом. З огляду на викладене, суд визнає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в частині вимог про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Вимоги про зняття відповідача з реєстрації не підлягають задоволенню, оскільки дане питання не відноситься до компетенції суду, а рішення суду про визнання особи такою, що втратила права користування житловим приміщенням, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-VI, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. До позовної заяви додано квитанцію № 137 від 19.08.2015, якою підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 243,60 грн., отже відповідна сума судових витрат підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: partial