Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-21 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою №62, розташованою в буд. №3 по проспекту Соборному в м. Олександрії Кіровоградської області. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з [PERSON] з 17 вересня 2004 року перебував у зареєстрованому шлюбі. В шлюбі в них народилася дочка [PERSON], [INFO]. Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06 липня 2016 року шлюб між ними розірвано. На підставі договору дарування від 26 червня 2007 року він є власником зазначеної квартири. Починаючи з червня 2015 року відповідачі проживають окремо, у звязку з чим просив їх визнати такими. Що втратили право користування квартирою. Третя особа заперечувала проти задоволення позовної заяви в частині визнання [PERSON], [INFO], такою що втратила право користування квартирою, оскільки це призведе до порушення її прав. 04 липня 2018 року ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Службу у справах дітей Олександрійської міської ради та призначено підготовче судове засідання. 29 листопада 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 22 березня 2019 року відповідачі в судове засідання не з'явився. Оскільки, відповідачі, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з'явилися без повідомлення причин, відзив не подали та представник позивач не заперечував проти заочного розгляду справи, то судом постановлено ухвалу про заочний розгляд цієї справи. Третя особа, належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання свого представника не направила. Від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи без участі представника Служби у справах дітей Олександрійської міської ради В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Додатково пояснив, що позивач перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 2004 року по 2016 рік. В шлюбі в них народилася дочка [PERSON], [INFO]. 26 червня 2007 року позивач на підставі договору дарування отримав у власність квартиру №62, розташовану в буд. №3 по пр. Соборному в м. Олександрії Кіровоградської області. Починаючи з червня 2015 року відповідач разом з дочкою в зазначеній квартирі не проживають. Відповідач в 2015 році поїхала на заробітки до Турецької Республіки, де згодом отримала посвідку на постійне місце проживання, залишилась там жити і працювати. Відповідач обмежила можливість позивача спілкуватись з дочкою, оскільки вони проживають в різних країнах. Позивач не чинив перешкод для проживання відповідача та їх дочки в його квартирі. Він надавав дозвіл на виїзд дочки за кордон та на її місце проживання разом з матірю. Оскільки, відповідач добровільно не знялась з реєстрації та не є членом сімї позивача з 2016 року, то просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Заслухавши вступне слово представника позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позов, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. Позивач є власником квартири №62, розташованої в буд. №3 по проспекту Соборному в м. Олександрії Кіровоградської області, на підставі договору дарування квартири від 26 червня 2007 року (а. с. 10). В зазначеній квартири, крім позивача, як члени його сімї зареєстровані [PERSON] (донька) та [PERSON] (колишня дружина) (а. с. 12). Згідно з довідкою Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Кіровоградській області [PERSON] зареєстрована за зазначеною адресою з 08 лютого 2011 року (а. с. 21). З 17 вересня 2004 року позивач та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі, який було розірвано на підставі рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06 липня 2016 року (а. с. 8). Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст.\~317\~ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч. 2 ст. 16 ЦК України. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Така ж правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 та від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16. Відповідно до акту, складеного за участю сусідів та затвердженого КП «Житлогосп» встановлено, що відповідачі не проживають в квартирі з 05 березня 2017 року, на момент огляду відповідачі та їх особисті речі в квартирі відсутні (а. с. 9). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що добре знає позивача, його колишню дружину та їх неповнолітню дочку. Починаючи з 2014 року вони не проживають разом. [PERSON] спочатку поїхала на заробітки до Туреччини. Близько 2-х років тому [PERSON] забрала дитину до Туреччини, там дитина відвідує школу, також вона забрала і свою матір. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що добре знає позивача і відповідача, оскільки вони всі разом навчались. Також знає і їх дочку. Починаючи з 2004 року вони проживали сімєю за адресою: [ADDRESS]. Близько 5 років вони проживають окремо. Перебуваючи у скрутному матеріальному становищі вони почали їздити на заробітки позивач до Росії, а відповідач до Туреччини. Після чого ними було прийнято рішення про розірвання шлюбу. Після відїзду [PERSON] до Туреччини жодного разу її не бачив. Про виїзд її до Туреччини знає зі слів позивача та інших спільних знайомих. Спочатку вона поїхала сама, а згодом забрала дочку. [PERSON] на даний час проживає в Росії. Він не чинив перешкод для проживання [PERSON] та їх дочки у квартирі. Оскільки, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не є членом родини позивача, не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, та позивач не надавав свою згоду на користування квартирою відповідачем [PERSON], то суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] підлягає визнанню такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою №62, розташованою в будинку №3 по проспекту Соборному в м. Олександрії Кіровоградської області. Щодо позовних вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування зазначеною квартирою, суд зазначає наступне. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сімї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. При цьому, ч. 2 ст. 405 ЦК України, передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сімї, потрібно врахувати, що право користування житлом має речово-правовий характер, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON], [INFO], є дочкою позивача (а. с. 11), внаслідок чого отримала право на користування жилим приміщенням, власником якого є її батько та була зареєстрована останнім у спірній квартирі. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною 3 статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання (ч. 6 ст. 29 ЦК України). З рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06 липня 2016 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON], які в силу чинного законодавства є законними представниками [PERSON], при розірванні шлюбу дійшли згоди про те, що їх донька буде проживати разом з матірю [PERSON] Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч. 2 ст. 3 СК України). Стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» встановлює неприпустимість зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень, право користування або володіння якими мають діти. Аналізуючи зазначені вище норми законодавства у сукупності з встановленими обставинами у цій справі, суд вважає, що відсутні правові підстави вважати, що [PERSON], при домовленості батьків щодо її місця проживання, втратила право на користування жилим приміщенням, належним на праві власності її батьку, оскільки право користування дитиною житлом, належним батькам, охороняється законом. Тобто, факт проживання дитини з одним із батьків не є підставою для втрати нею сервітуту (сервітутного права) на проживання у помешканні іншого батька . За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позову в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою №62, розташованою в буд. №3 по проспекту Соборному в м. Олександрії Кіровоградської області. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача сплачений судовий збір, пропорційно до задоволених вимог в розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial