Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-24 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до суду з позовом до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працював на посаді електрогазозварника 5 розряду аварійно-диспетчерської служби в КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва». Відповідно до Наказу № 150-к від 10.08.2018 позивача звільнено за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з 11.08.2018 та мали б виплатити грошові кошти за 12 календарних днів відпустки, провести остаточний розрахунок. Наказом за № 248 від 29.11.2018 «Про внесення змін до наказу від 10.08.2018 № 150» у зв`язку з допущеною помилкою в наказі змінено виплату грошової компенсації за невикористану відпустку. Вказані кошти на думку позивача були несвоєчасно виплачені останньому, а відтак у останнього виникло право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у відповідності до ст. 117 КЗпП України. За підрахунками позивача вказана сума становить близько 4500, 00 грн. Крім того, позивач також вважає, що у відповідача перед останнім існує заборгованість за час вимушеного прогулу, яка складає 61 782, 50 грн.за період з 11.08.2018 по 15.02.2019 за 130 робочих днів. В порушенням норм чинного законодавства вказані кошти відповідачем позивачу сплачені не були. Представник відповідача у своєму відзиві проти позовних вимог заперечував, просив відмовити в їх задоволенні з підстав необґрунтованості та недоведеності. Зазначив, що всі розрахунки з позивачем провів в строки та в обсязі, визначені чинним законодавством. У зв`язку з виявленням арифметичної помилки в Наказі про звільнення позивача, відповідачем було перераховано 2 868, 06 грн. компенсаційних виплат позивачу. Після цього позивач звертався до відповідача із заявою про перерахунок заробітної плати у сумі 4 000, 00 грн., на що відповідач надав обґрунтовану відповідь та підтверджуючі документи. Зазначає, що підстав для виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу немає, оскільки позивачем не надано на підтвердження вказаної обставини жодних доказів. 15.03.2019 ухвалою суду по справі відкрито провадження, призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановлено строки для надання заяв по суті справи. 26.04.2019 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 24.06.2019 від позивача надійшла відповідь на відзив. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до ч. 5 ст. 247 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідних клопотань до суду не надходило. За вказаних обставин, а також враховуючи те, що відповідач у встановлений строк відзив на позовну заяву не надав, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомлення сторін не заявив, суд вирішує справу за наявними матеріалами, як це передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Положеннями ч. 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Положеннями ч. 1, 4 ст. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено, що позивач перебував у трудових правовідносинах з відповідачем. Як вбачається з Табелів обліку робочого часу, наданих відповідачем, позивачу встановлено змінний графік роботи з підсумованим обліком робочого часу. Відповідно до Наказу № 150к від 10.08.2018 позивач був звільнений з посади електрогазозварника 5 розряду аварійно-диспетчерської служби, 11.08.2018 за згодою сторін - п. 1 ст. 36 КЗпП України. Крім того, відповідно до Наказу, визначено утримати грошові кошти за 12 календарних днів відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого часу. Відповідно до Платіжного доручення № 322669 від 13.08.2018, на рахунок позивача відповідачем переведено 523, 09 грн. в якості розрахунку при звільненні. Згідно з Наказом № 248-к від 29.11.2018 «Про внесення змін до наказу від 10.08.2018 № 150-к», у зв`язку з допущеною помилкою в п. 1 Наказу № 150-к від 10.08.2018 про звільнення [PERSON] , електрогазозварника 5 розряду аварійно-диспетчерської служби було внесено зміни до п. 1 Наказу, а саме в частині «Утримати грошові кошти за 12 календарних днів відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року» змінено на «Виплатити грошову компенсацію за 3 календарних днів невикористаної щорічної відпустки». Відповідно до Платіжного доручення № 322669 від 04.12.2018, відповідачем переведені на рахунок позивача грошові кошти в розмірі 2 868, 06 грн. Як вбачається з Виписки по картковому рахунку позивача за період з 01.01.2018 по 27.11.2018, 13.08.2018 на рахунок позивача зараховані кошти в розмірі 523, 09 грн., 6 129, 02 грн. За таких обставин, в судовому засіданні встановлено, що відповідач в день звільнення позивача помилково не виплатив позивачу грошову компенсацію за 3 календарні дні невикористаної щорічної відпустки. При цьому, вказана виплата була здійснена 04.12.2018. Так, згідно ч. 7 ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 61 КЗпП України, на безперервно діючих підприємствах, в установах, організаціях, а також в окремих виробництвах, цехах, дільницях, відділеннях і на деяких видах робіт, де за умовами виробництва (роботи) не може бути додержана встановлена для даної категорії працівників щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, допускається за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації запровадження підсумованого обліку робочого часу з тим, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин (статті 50 і 51). Так, відповідно до ч. 1, 3 ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Питання щодо порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою (працівником) та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті працівнику при звільненні, врегульовані нормами ст. 116 і 117 Кодексу законів про працю України. Так, статтею 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999р. № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Так, в судовому засіданні встановлено і це не заперечується сторонами, що відповідачем у день звільнення позивача не було здійснено виплату всіх належних до виплати сум, а саме компенсації за невикористану відпустку. При цьому, представником відповідача в судовому засіданні не доведено правомірності не виплати вказаних сум, а посилання на арифметичну помилку під час проведення повного розрахунку не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено право позивача, гарантоване ст. 43 Конституції України та не виплачено всіх належних до виплати сум в день звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Крім того, відповідно до ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМ України від 08.02.1995, № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно п. 2 вказаного Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Суд, беручи до уваги встановлені в судовому засіданні обставини, перевіривши наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, враховує наступне. Відповідно до Довідки від 29.11.2018 № КД000000023 та Довідки про нарахування та виплату заробітної плати гр. [PERSON] за період з 01.01.2017 по 04.12.2018, виданих КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району у м. Києві», за червень 2018 року позивач отримав заробітну плату в розмірі 1 950, 26 грн. (фактично відпрацьовані дні - 3), у липні 2018 року - 6 129, 02 грн. (фактично відпрацьовані дні - 14). Таким чином, середньоденна (годинна) заробітна плата становить 475, 25 грн. (8 079, 28 грн./17 днів). При цьому, позивача звільнено із займаної посади 13.08.2018, виплату компенсації проведено 04.12.2018. таким чином, кількість днів затримки остаточного розрахунку становить: серпень 2018 року - 13 днів, вересень 2018 року - 20 днів, жовтень 2018 року - 22 дні, листопад 2018 року - 22 дні, грудень 2018 року - 2 дні, а всього 79 робочих дня. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку становить 37 544, 75 грн. (475, 25 грн. * 79 р/днів) та підлягає стягненню з відповідача. Разом з тим, позивачем не надано до матеріалів справи жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тієї обставини, що останнього було звільнено без законної підстави, або з порушенням встановленого чинним законодавством про працю порядку, або не видано трудову книжку, що давало б підстави застосувати положення ст. 235 КЗпП України та стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 61 782, 50 грн. в якості заборгованість за час вимушеного прогулу, а відтак у вказаній частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Також позивачем не надано до матеріалів справи доказів існування будь-якої іншої заборгованості по заробітній платі у відповідача перед позивачем. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 768, 40 грн. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Враховуючи наведене та

Outcome: partial