Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом до [PERSON], просив: - визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]; - в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], залишивши право власності [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. На обґрунтування позову зазначено, що з 21.09.2002 року перебував у шлюбу з відповідачем. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27.08.2012 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства за спільні кошти ними на підставі договору купівлі-продажу від 05.05.2004 року набуто спірне майно - квартиру [ADDRESS], вартість якої становить 34450 грн. Вказаний договір купівлі-продажу від 05.05.2004 року рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03.06.2004 року у справі № 2-2451/2004 визнаний дійсним. Право власності зареєстровано 13.09.2004 р., що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого ОКП «Кіровоградське ООБТІ» № 8555400 від 06.10.2005 р. Спірна квартира являється об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. До моменту розірвання шлюбу позивач проживав в даній квартирі. На даний час в квартирі проживає колишня дружина з сином [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просили задовольнити. Додатково позивачем зазначено, що для придбання квартири він продав автомобіль подарований на весіллі за 1600 дол. США, також були використані кошти 1200 дол. США подаровані на весілля, бабуся дала 400 дол. США та позивач заощадив кошти із заробітної плати. Щодо доводів відповідача про відсутність його письмової згоди на вчинення правочину, як то визначено ч. 3 ст. 65 СК України, вказав, що оскільки договір купівлі-продажу квартири нотаріально не посвідчувався, відповідно у нього письмова згода ніким не вимагалась, проте була надана усно. Дружина займалась питаннями придбання нерухомості оскільки він працював. Відповідач та його представник в судовому засіданні просили у задоволенні позову відмовити, посилаючись на заперечення доданих до матеріалів справи (а.с. 21-22). Зазначали, що у позовній заяві відповідач безпідставно вказує, що квартира є предметом спору, придбана «ними за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу». Квартира дійсно була придбана 05.05.2004 року, але відповідачем особисто, за грошові кошти, які належали особисто їй. Вказане підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03.06.2004 року. Відповідно до вказаного рішення визнано встановленим, що «між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно якого відповідачі передали у власність, а вона прийняла і сплатила за квартиру [ADDRESS]». Також, цим рішенням зазначено, що позивач виконала всі умови договору, а саме передала відповідача 34450 грн., та в свою чергу, прийняла вказану квартиру. В судовому засіданні відповідач додатково пояснила, що за придбання квартири, що є предметом спору вона сплатила 6500 дол. США, з яких: 4000 дол. США надав брат, а решту суму мати, яка в той час отримувала дохід від вирощування квітів та розсади у теплицях, та мала неофіційний дохід біля 2000 дол. США за сезон. Підтвердила, що відповідач та члени його родини надавали допомогу в утриманні теплиць, проте, вона була мінімальною. Також, відповідач просила застосувати до виниклих правовідносин строк позовної давності, обґрунтування застосування якого наведено у письмових запереченнях (а.с.22). Заслухавши представника позивача, позивача, представника відповідача та відповідача, дослідивши матеріали, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 21.09.2002 року позивач [PERSON] зареєстрував шлюб з відповідачем [PERSON] (а.с. 5), який за рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограді від 27.08.2012 року між сторонами було розірвано (а.с. 6). Від шлюбу сторони мають спільну дитину - [PERSON], [INFO] (а.с. 10). Під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 05.05.2011 року, який рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03.06.2004 року у справі № 2-2451/2004 визнаний дійсним, та рішення набуло законної сили (а.с. 7), відповідач придбала у власність квартиру [ADDRESS]. Право власності зареєстровано 13.09.2004 р., одноособово на [PERSON], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого ОКП «Кіровоградське ООБТІ» № 8555400 від 06.10.2005 р. (а.с. 8). В судовому засіданні було допитано свідка. Так, свідок [PERSON] показав, що позивач по справі доводиться йому братом, а відповідач колишньою невістка. До шлюбу сторони зустрічались 7 років та до народження дитини проживали на зйомних квартирах, [PERSON] отримував значні кошти біля 2000 грн., в той час, як дохід свідка, що є лікарем становила біля 150 грн., про доходи [PERSON] не пам'ятає. Зазначив, що у відповідача була не повна сім'я (без батька), яка не змогла дати кошти на весілля, весілля було оплачено батьком позивача, який також подарував автомобіль Опель Аскона, 1986 року випуску. Мати відповідача на час весілля не працювала, як і в подальшому, вона утримувала теплиці, які оброблялись спільно із родиною позивача. Більша частина доходів від теплиці витрачались на навчання відповідачки, утримування теплиць закінчилось із закінченням її навчання. На купівлю кварти ні він, ні його мати коштів на придбання не надавали, а батько на той час помер. Задовольняючи позов, суд виходив з наступного. Відповідно до роз'яснень, наведених в пункті 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Згаданий Пленум в пунктах 23 та 24, роз'яснює, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто (п.3 ч.1 ст. 57 СК України). Пунктом 3 частини 1 статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно частини 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до частини 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до частини 2 цієї ж норми права, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач заперечуючи проти позову послалась на єдиний доказ набуття нею квартири [ADDRESS] за особисто їй належні кошти, а саме на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03.06.2004 року за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на квартиру, оскільки в рішенні зазначено, що між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно якого відповідачі передали у власність, а вона прийняла і сплатила за квартиру [ADDRESS]. Також, цим рішенням встановлено, що позивач виконала всі умови договору, а саме передала відповідача 34450 грн., та в свою чергу, прийняла вказану квартиру. Проте, даний доказ не можна прийняти, як такий що достеменно підтверджує належність переданих відповідачем коштів [PERSON] та [PERSON] їй особисто. Цим судовим рішенням фактично встановлено належне виконання умов договору купівлі продажу квартири [PERSON] та ухилення від його виконання в частині нотаріального посвідчення правочину [PERSON] та [PERSON], що і стало підставою до задоволення позову в розумінні ст. 334 ЦК України. Походження коштів судовим рішенням не встановлено. Позивач не був учасником цивільного процесу при розгляді тієї справи, тому не можливо встановити його відношення до вчиненого правочину. На підставі викладеного суду не доведено, що в силу п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України квартира, що є предметом спору придбана за кошти відповідача, які належали їй, особисто. За наведеного, та суд визнає квартиру [ADDRESS] у місті Кіровограді, як таку, що набута [PERSON] під час шлюбу із [PERSON], вона є об'єктом їх спільної сумісної власності. Також, суд не приймає до уваги доводи відповідача, як належні та допустимі докази в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України викладені в поясненнях про те, що спірна квартира була придбана за кошти її матері, оскільки ці обставини не доведені та не мають юридичного значення, так як, не надано доказів, що надавались на особисті потреби [PERSON], а не для поліпшення житлових умов всієї сім'ї. Приймаючи до уваги наведене, суд вважає за необхідне поділити спільно нажите подружжям [PERSON] майно, а саме: квартиру [ADDRESS] в рівних частках, а саме: по 1/2 частині за кожним із сторін. Згідно до висновку судового експерта приватного підприємця [PERSON] № 6/14 від 24.10.2014 року ринкова вартість квартири [ADDRESS] станом на момент проведення експертизи становить - 444762 грн. (а.с. 50-59). Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також в їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про необхідність задоволення заявленого позову. Щодо строку позовної давності, то відповідно до ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. В даному випадку позивач звернувся до суди з цим позовом в межах трьох років з часу розірвання шлюбу. Враховуючи його позицію, що він завжди вважав придбане житлове приміщення спільним майном подружжя, то звертатись до суду раніше з приводу його поділу у нього підстав не було. Таким чином, у суду відсутні підстави застосування до виниклих правовідносин наслідків спливу позовної давності, як то визначено ч.4 ст. 267 ЦК України. Враховуючи ринкову вартість житлового приміщення, що є предметом спору судовий збір має становити 3654 грн., при цьому позивачем при подачі позову було сплачено 1640 грн. судового збору, відтак, враховуючи, що судовим рішенням кожна із сторін визнана власником по ? частки спільного майна подружжя з кожного з них на користь держави підлягає стягненню по 1007 грн. судового збору, та на користь позивача з відповідача підлягає стягненню сума в розмірі 820 грн. На пiдставi викладеного,

Outcome: approved