Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до Комунального некомерційного підприємства «Рубіжанська центральна міська лікарня» Рубіжанської міської ради Луганської області, яким просив: визнати протиправною відмову директора Комунального некомерційного підприємства «Рубіжанська центральна міська лікарня» Рубіжанської міської ради Луганської області Кравченка Едуарда Анатолійовича щодо переведення [PERSON] на посаду лікаря акушер-гінеколога у відділення платних послуг на посадовий оклад з 05 березня 2020 року, оформлену листом від 05 березня 2020 року вих.№0128-154; зобов`язати директора Комунального некомерційного підприємства «Рубіжанська центральна міська лікарня» Рубіжанської міської ради Луганської області Кравченка Едуарда Анатолійовича видати наказ про переведення [PERSON] з 05 березня 2020 року у відділення платних послуг на посаду лікаря акушер-гінеколога, на посадовий оклад. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 06 квітня 2020 року про відкриття провадження відповідача було зобов`язано надати до суду певні документи (а.с.10-11). 13 травня 2020 року відповідач подав до суду відзив на позов та деякі документи (а.с.16-17,18-61). 26 травня 2020 року, на підставі клопотання позивача про надання йому можливості підготувати відповідь на відзив та ознайомитись з матеріалами справи (а.с.62), ухвалою від 26 травня 2020 року розгляд справи було відкладено, а відповідача через подання не усіх документів було зобов`язано повторно надати документи і додаткову інформацію, а також визнано обов`язковою особисту участь представника відповідача (а.с.64-65). 26 травня 2020 року позивач подав відповідь на відзив (а.с.68-70), а відповідач 23 червня 2020 року надав суду нові докази та додаткову інформацію (а.с.73-75). 24 червня 2020 року позивач подав заяву, якою просив повернути йому відповідь на відзив, копії відповіді з доданими документами для відповідача, а також просив йому надати додатковий час для підготовки відповіді та ознайомлення з матеріалами справи (а.с.76). 24 червня 2020 року, суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про задоволення клопотань і відклав розгляд справи, і в цей же день позивачу були повернуті його документи і надана можливість ознайомитись з матеріалами справи (а.с.76,77,68-70). 26 червня 2020 року представниця відповідача ознайомилась з матеріалами справи (а.с.81). 23 липня 2020 року, у зв`язку із недоведеністю позивачем того, що обставини на підтвердження яких він просить залучити документи і витребувати інформацію, входять до предмету доказування (а.с.85-88), суд відмовив у їх задоволенні (а.с.89-91). 23 липня 2020 року відповідач подав суду письмові пояснення з доданими до них документами, чим виконав ухвалу суду про надання документів повністю (а.с.93-98). І оскільки підстава для особистої участі представника відповідача у справі відпала, і він не з`явився, і причини своєї неявки суду не повідомив, але просив розглянути справу без його участі, суд, на підставі частини 1 статті 223 ЦПК України розглянув справу без участі відповідача і його представника. Аргументи учасників у справі. Стисла позиція позивача. Відмова відповідача у переведенні його на посаду в інший структурний підрозділ на цьому самому підприємстві була немотивованою; відмова була розглянута не як прохання робітника прийняти рішення про переведення, а як прохання громадянина про надання інформації; рішення про переведення позивача, відповідач не міг прийняти одноособово. Тому, відмову слід визнати протиправною, а відповідача слід зобов`язати видати наказ про переведення позивача у відділення платних послуг з 05 березня 2020 року, на посаду лікаря акушер-гінеколога, незважаючи на наявність наказу про скорочення такої посади з 15 травня 2020 року, оскільки відділення платних послуг фактично працює бо люди проходять медичні огляди. Стисла позиція відповідача. Відмова є правомірною, оскільки позивач просив перевести його у відділення платних послуг на посаду лікаря акушер-гінеколога, на посадовий оклад, а на момент подання заяви, за штатним розписом, оплата праці передбачалась на рівні 0,25 ставки, тобто не у розмірі посадового окладу. Також відмова мала місце через те, що заява позивача була передчасною, оскільки реально відділення ще не працювало, і той факт, що відповідач здійснює медичні огляди за гроші цього не спростовує. Прийняти рішення про переведення позивача чи про відмову у цьому, директор міг і одноособово. Видати наказ про переведення позивача у це відділенні неможливо, оскільки посаду лікаря акушер-гінеколога скорочено з 15 травня 2020 року. Оцінка суду щодо фактів. З 01 листопада 2010 року, [PERSON] працював на посаді лікаря акушер-гінеколога по наданню екстреної допомоги гінекологічного відділення у Центральній міській лікарні Управління охорони здоров`я Рубіжанської міської ради Луганської області (а.с.2,3,20-24,25). З 01 червня 2011 року, його було переведено на посаду лікаря акушер-гінеколога жіночої консультації на 0,75 ставки, а з 05 грудня 2011 року - на ставку (а.с.20-24,26,27). 17 жовтня 2013 року Центральну міську лікарню Управління охорони здоров`я Рубіжанської міської ради було перейменовано у Комунальну установу «Рубіжанська центральна міська лікарня», а з 01 серпня 2019 року її реорганізовано у Комунальне некомерційне підприємство «Рубіжанська центральна міська лікарня» Рубіжанської міської ради Луганської області (а.с.20-24,31-38). Означене підприємство діє на підставі Статуту, затвердженого рішенням Рубіжанської міської ради Луганської області (а.с.31-38), на підприємстві укладено колективний договір (а.с.40-55) та діють правила внутрішнього трудового розпорядку (а.с.56-60). З 01 січня 2020 року, на підприємстві утворено структурний підрозділ - відділення платних послуг, штатним розписом по якому станом на 05 березня 2020 року було передбачено і посаду лікаря акушер-гінеколога з оплатою праці на рівні 0,25 ставки (а.с.1,16-17,30,73,74,75). 04 березня 2020 року [PERSON] звернувся із письмовою заявою до директора підприємства Кравченка Едуарда Анатолійовича, в якій просив перевести його з 05 березня 2020 року на посаду лікаря акушер-гінеколога у відділення платних послуг, на посадовий оклад (а.с.7). Але 05 березня 2020 року, листом за вих.№0128-154 директор підприємства відмовив йому у цьому (а.с.4). Вважаючи таку відмову неправомірною, [PERSON] Скарга 02 квітня 2020 року звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом про визнання цієї відмови неправомірною та зобов`язання директора вказаного підприємства видати наказ про переведення його з 05 березня 2020 року на посаду лікаря акушер-гінеколога у відділення платних послуг, на посадовий оклад (а.с.1). Під час розгляду справи судом, наказом №199 від 04 травня 2020 року, директор підприємства Кравченко Едуард Анатолійович скоротив посаду лікаря акушер-гінеколога у відділенні платних послуг з 15 травня 2020 року (а.с.73,74,75). Але [PERSON] свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просив суд розглянути спір по суті щодо обох заявлених ним вимог (а.с.1). Оцінка судом правовідносин. Встановлені судом обставини вказують на те, що між позивачем та відповідачем виник трудовий спір щодо права позивача, як працівника підприємства, бути переведеним на тому ж підприємстві, на ту ж посаду, але у інший структурний підрозділ і з іншими умовами оплати праці. І це право, на думку позивача, порушено саме відповідачем. Оцінка суду щодо права. Частина 1 статті 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності (частина 2 статті 43 Конституції України). І такі гарантії мають свій прояв, у тому числі й у забезпеченні державою правового захисту від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу, яка прямо забороняється частиною 1 статті 5? та частиною 1 статті 22 Кодексу законів про працю України. І суд одразу відзначає, що така гарантія поширюється не тільки на буквальні випадки прийняття людини на роботу (тобто, випадки першого працевлаштування людини на певне підприємство), а й на випадки вирішення власником підприємства або уповноваженим ним органом питання щодо переведення працівника на роботу в інший структурний підрозділ підприємства, навіть і на ту саму посаду, але з іншими умовами оплати праці, як і просив позивач, оскільки у такому випадку, по суті, також вирішується питання щодо прийняття людини на роботу, хоча і з певними особливостями. Отже будь-яка людина, маючи право на працю, має і право на те, щоби відмова у прийнятті її на роботу власником підприємства або уповноваженим ним органом була обґрунтованою, навіть і у тих випадках, коли мова іде про відмову у переведенні людини на роботу на тому ж підприємстві, на ту саму посаду, але у інший структурний підрозділ і з іншими умовами праці, як у випадку з позивачем. Такого висновку суд дійшов також і через те, що Кодекс законів про працю України, як основний правовий акт законодавства у сфері праці, не визначає процедури розгляду заяви працівника про його переведення, з прийняттям рішення власником підприємства або уповноваженим ним органом. Але частина 1 статті 9 Цивільного кодексу України прямо передбачає, що положення цього кодексу застосовуються до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тому суд вважає, що такі загальні засади цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність і розумність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) є цілком застосовними і до трудових відносин при вирішенні тих правових питань, які не врегульовані іншими актами законодавства у сфері праці. Тобто, право позивача бути переведеним на тому ж підприємстві, як окремий елемент право на працю, вимагало від відповідача під час розгляду заяви позивача від 04 березня 2020 року про його переведення, враховувати вимоги справедливості, добросовісності і розумності, а рішення про відмову позивачу у переведенні повинно було бути обґрунтованим. Однак відповідач, в особі уповноваженого власником органу (директора) відмовив позивачу без будь-яких обґрунтувань (а.с.4), що вказує на протиправність такої відмови. Також суд відзначає, що відмова відповідача у задоволенні заяви позивача про переведення його на посаду лікаря акушер-гінеколога у відділення платних послуг на посадовий оклад з 05 березня 2020 року, є протиправною і у зв`язку із тим, що вона оформлена звичайним листом від 05 березня 2020 року вих.№0128-154, який суд вважає не належним способом реалізації відповідачем його права на відмову у переведенні позивача. Дійсно, положеннями пунктів 8.5.13, 8.5.15, 8.5.16 Статуту відповідача, прямо передбачено право директора приймати рішення про прийняття на роботу, звільнення з роботи працівника підприємства, а також інші передбачені законодавством про працю рішення у сфері трудових відносин; його право забезпечувати раціональний добір кадрів; право призначати на посади та звільняти працівників підприємства; затверджувати штатний розпис та встановлювати розміри посадових окладів працівників підприємства (а.с.31-38). А отже, суд не має сумнівів у тому, що директор відповідача мав право самостійно вирішувати і питання, яке перед ним поставив позивач, зокрема щодо його переведення. Що спростовує доводи позивача про неможливість прийняття директором рішення самостійно. Також суд знову враховує те, що Кодексом законів про працю України не врегульовано прямо процедуру розгляду уповноваженим власником органом (директором) питання про переведення працівника на ту саму посаду, на тому ж підприємстві, але у інший структурний підрозділ з іншими умовами праці, як і те, яке рішення слід прийняти за наслідками розгляду таких заяв. Але, по-перше. Суд констатує, що положення пункту 8.5.9 Статуту вимагали від директора прийняти наказ або інший акт, оскільки при розгляді і вирішенні заяви позивача він вирішував питання своєї (директора) компетенції і питання про право позивача на працю. І по-друге. Системне тлумачення положень Кодексу законів про працю, зокрема якщо використати положення частини 3 статті 24, частини 1 статті 26, частини 2 статті 60, частини 3 статті 71, частини 11 статті 96, частини 1 статті 127, частини 1 статті 139, частини 2 статті 144 і частини 4 статті 149 прямо вказують на те, що при вирішенні будь-яких правових питань у сфері праці, які стосуються будь-яких аспектів права людини на працю, власник або уповноважений ним орган повинен прийняти рішення (акт) або у формі наказу, або у формі розпорядження. Проте відмовляючи позивачу у задоволенні його заяви про переведення листом «про надання інформації» відповідач діяв неправомірно, і тому його відмова є протиправною і з цієї підстави. Разом з цим, і це трете. Статут підприємства (пункт 8.5.23) зобов`язував директора при вирішенні питання позивача використовувати положення законодавства України, статуту, свого контракту. А це означає, що при вирішенні питання позивача директор повинен був вирішувати питання з урахуванням, як Конституції України і Кодексу законів про працю України, так і Статуту підприємства, колективного договору та правил внутрішнього трудового розпорядку на підприємстві, аби вирішити питання справедливо, добросовісно і розумно. Однак ніщо у відмові директора, яку оскаржує позивач, не вказує на те, що він розглянув питання позивача застосовуючи вказані акти у сфері праці. Таким чином суд погоджується із тим, що слід задовольнити позовну вимогу позивача про визнання протиправною відмову директора підприємства щодо переведення [PERSON] на посаду лікаря акушер-гінеколога у відділення платних послуг на посадовий оклад з 05 березня 2020 року, оформлену листом від 05 березня 2020 року вих.№0128-154. Оскільки право позивача на працю, дійсно було порушено і порушено саме відповідачем, вказаною відмовою. Що стосується другої вимоги позову, щодо зобов`язання директора Комунального некомерційного підприємства «Рубіжанська центральна міська лікарня» Рубіжанської міської ради Луганської області Кравченка Едуарда Анатолійовича видати наказ про переведення [PERSON] з 05 березня 2020 року у відділення платних послуг на посаду лікаря акушер-гінеколога, на посадовий оклад, то тут суд виходить з наступного. Оскільки директор прийняв відмову у задоволенні заяви позивача не у спосіб, передбачений Кодексом законів про працю України і Статутом (про що вказано вище) та без будь-якого обґрунтування, директор підприємства фактично самоусунувся від вирішення заяви позивача у спосіб та порядок, передбачений актами у сфері праці. Тож цілком логічно, що з метою захисту порушеного права позивача, належним і ефективним способом захисту його права на працю було би зобов`язання відповідача повторно розглянути його заяву, а не одразу зобов`язувати директора відповідача це зробити, оскільки належним чином заява позивача розглянута ще не була і належне рішення не прийнято. А зобов`язання директора одразу видати наказ про переведення позивача, означало би безпідставне втручання у право відповідача самостійно вирішувати питання щодо працевлаштування чи відмови у працевлаштуванні людини на певну посаду, на підставі актів законодавства у сфері праці. Разом з цим суд враховує, що частина 1 статті 13 ЦПК України вимагає від суду розглядати справи виключно в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Таким є принцип диспозитивності цивільного процесу. І суд не вважає, що за наявності для цього підстав, якби суд задовольнив другу вимогу позову частково, зокрема зобов`язав відповідача повторно розглянути заяву позивача про його переведення, суд би вийшов за межі позовних вимог. Оскільки юридично, вимогою позивача є зобов`язання відповідача вчинити певні дії на захист свого порушеного права, хоча і з більшим обсягом зобов`язання (видати наказ про переведення) ніж зобов`язання розглянути заяву позивача повторно. Тобто суд міг би задовольнити позовну вимогу частково. Але для цього суд вважає, що у нього немає підстав через обставини, які ним встановлені на підставі доказів, наданих відповідачем. Зокрема, рішення суду про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про його переведення у відділення платних послуг, суд міг би прийняти якби відповідна посада, на яку позивач просить його перевести існувала на момент прийняття рішення судом. Але відповідач надав суду докази, які суд не може не врахувати, у вигляді наказу директора про скорочення такої посади з 15 травня 2020 року (а.с.73,74,75), а позивач, у встановленому законом порядку, не заявляв перед судом позовні вимоги про скасування такого наказу, з відповідним обґрунтуванням і доказами, які будуть підтверджувати таке обґрунтування (а.с.1-106). І оскільки суд, під час розгляду цивільної справи, пов`язаний межами підстав позову і його вимогами (предметом), суд не може надати оцінку наказу відповідача про скорочення посади, на яку претендував позивач, з точки зору його правомірності чи неправомірності. Навпроти, суд зобов`язаний врахувати таку обставину, а також те, що вже було встановлено раніше, зокрема те, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність і затверджує штатний розпис. Що позбавляє суд можливості прийняти рішення навіть про часткове задоволення другої позовної вимоги, зокрема щодо зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про його переведення, при діючому наказі про скорочення тієї посади, на яку позивач бажав перевестись. Питання про застосування іншого способу захисту порушеного права позивача, він перед судом не поставив. І тому суд, хоча і враховує положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожній людині право на ефективний засіб юридичного захисту, але відзначає, що це право не дає суду можливості виходити за межі предмета і підстав позову, а надає право позивачу обирати спосіб захисту свого порушеного права, з дотриманням проте порядку звернення до суду за його захистом. Висновок суду щодо позовних вимог. Таким чином, позов [PERSON] підлягає задоволенню тільки в частині визнання протиправною відмову директора Комунального некомерційного підприємства «Рубіжанська центральна міська лікарня» Рубіжанської міської ради Луганської області Кравченка Едуарда Анатолійовича щодо переведення [PERSON] на посаду лікаря акушер-гінеколога у відділення платних послуг на посадовий оклад з 05 березня 2020 року, оформлену листом від 05 березня 2020 року вих.№0128-154. У задоволенні вимог в частині зобов`язання директора Комунального некомерційного підприємства «Рубіжанська центральна міська лікарня» Рубіжанської міської ради Луганської області Кравченка Едуарда Анатолійовича видати наказ про переведення [PERSON] з 05 березня 2020 року у відділення платних послуг на посаду лікаря акушер-гінеколога, на посадовий оклад, слід відмовити. Висновок суду щодо судових витрат. Судовий збір у цій справі, в силу положень частини 1 статті 3, підпункту 2 пункту 1 частини 2 статті 4, частини 3 статті 6 Закону України «Про судовий збір» та статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» складає 1681 гривня 60 копійок, оскільки позивач подав позов з двома вимогами немайнового характеру. Разом з цим позивач звільнений від сплати судового збору, на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», як інвалід 2-ї групи. В силу положень частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тож оскільки позов задоволено лише частково, зокрема задоволено тільки одну позовну вимогу немайнового характеру, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок. Питання про розподіл інших судових витрат між сторонами, ні позивач, ні відповідач, перед судом не поставили. Таким чином, з урахуванням статей 1-19,23,34,76-83,89,133,141,227-247,258-265,272,273,351-355,430 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

Outcome: partial