Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON], про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, загальною площею 0, 1000 га, розташованої за адресою: [ADDRESS], укладений 28 жовтня 2010 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрованому у реєстрі за № 11140 та про зобов'язання [PERSON] в порядку реституції повернути [PERSON] земельну ділянку, загальною площею 0,1000 га, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що він погодився на вчинення оскарженого договору в зв'язку з тим, що [PERSON] зобов'язалась після укладення договору дарування передати [PERSON] у дар іншу земельну ділянку, але свої зобов'язання [PERSON] так і не виконала - [PERSON] не отримав у дар земельну ділянку. З цих обставин [PERSON] вважає, що так як договір дарування було укладено з ціллю отримання ним у власність іншої земельної ділянки, чого не відбулося, то відповідно, такий договір не відповідає статті 203 ЦК України, так як у [PERSON] не було вільного волевиявлення на укладення договору дарування, що на думку [PERSON] свідчить про те, що договір дарування не спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним. Представник [PERSON] про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, але у судове засідання не з'явився. Проте від представника [PERSON] надійшло клопотання, у якому представник [PERSON] підтримав позов та просив суд розглянути справу без його участі та участі [PERSON] [PERSON] звернулась до суду з зустрічною позовною заявою, по якій просила суд визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,1000 га, розташовану за адресою: [ADDRESS], у якій [PERSON] вказувала на безпідставність і необґрунтованість позову [PERSON] та просила суд задовольнити зустрічний позов - визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,1000 га, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Свій позов [PERSON] обгрунтовує тим, що оскаржуваний [PERSON] договір дарування було укладено за його вільним волевиявленням, договір було нотаріально посвідчено і при його вчинені [PERSON] було роз'яснено наслідки такого правочину. Зобов'язань про передачу іншої земельної ділянки [PERSON] не було, а також позивачем за первісним позовом не надано доказів на підтвердження того, що існувала така домовленість. Представник [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, але від представника [PERSON] поступило клопотання, у якому [PERSON] підтримала свою зустрічну позовну заяву та просила суд розглянути цивільну справу без її участі та без участі представника. Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин повноту їх з'ясування і доведеність, проаналізувавши діюче законодавство України, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] та задоволення зустрічного позову [PERSON] за таких обставин. Як вбачається з матеріалів справи, 28 жовтня 2010 року [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS], цей договір дарування земельної ділянки було посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрованому у реєстрі за № 11140. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При визнанні правочину недійсним мають місце наслідки, встановлені статтею 216 ЦК України. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Однак, на підтвердження своїх доводів [PERSON] не надав суду жодного доказу, який би свідчив, що при укладенні оскарженого договору дарування земельної ділянки від 28 жовтня 2010 року, сторони домовились і [PERSON] прийняла на себе зобов'язання після укладення договору дарування подарувати [PERSON] іншу земельну ділянку, а судом таких обставин не встановлено. Відповідно до ст. 6, ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору. Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Судом також встановлено, що оскаржений [PERSON] договір дарування земельної ділянки від 28 жовтня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрований у реєстрі за № 11140 було укладено за вільним воле виявленням [PERSON], договір було підписано та виконано всі його умови, в зв'язку з чим суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 28 жовтня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрований у реєстрі за № 11140 не підлягають задоволенню. Стосовно вимог заявлених [PERSON] у зустрічному позові суд зазначає наступне. Частиною другою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 3 названої статті встановлено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає з моменту такого посвідчення. На момент укладення договору дарування земельної ділянки від 28 жовтня 2010 року, право власності дарувальника - [PERSON] було підтверджено відповідними правовстановлюючими документами. Сам договір дарування земельної ділянки від 28 жовтня 2010 року був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 11140, був укладено за вільним воле виявленням [PERSON] та був підписаний і виконаний. Отже, [PERSON] належним чином, відповідно до вимог діючого на той момент законодавства України набула право власності на нерухоме майно, а саме на земельну ділянку, загальною площею 0,1000 га, розташовану за адресою: [ADDRESS]. При цьому, судом встановлено, що договір дарування земельної ділянки від 28 жовтня 2010 року був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 11140, на момент його вчинення повністю відповідав вимогам чинного законодавства України, а дарувальник мав право на вчинення такого правочину. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння майном. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як встановлено судом, [PERSON] не визнає право власності [PERSON] на земельну ділянку, загальною площею 0,1000 га, розташовану за адресою: [ADDRESS], про що свідчить позовна заява [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, в зв'язку з чим суд задовольняє зустрічний позов [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved