Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до ЛМКП «Львівводоканал», який в подальшому уточнив і просить зобов'язати відповідача привести розрахунки за послуги водопостачання та водовідведення до вимог Постанови Кабінету Міністрів України №409 від 06.08.2014 року та ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» і скасувати заборгованість в розмірі 660 грн. по оплаті за послуги водопостачання та водовідведення, а також стягнути 10000 грн. моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що користується послугами ЛМКП «Львівводоканал» за адресою проживання на [ADDRESS] Він є непрацюючим пенсіонером, розмір його пенсії складає 1160 грн., також користується пільгами як «дитина війни» та субсидіями по оплаті комунальних послуг. Стверджує, що в силу постанови Кабінету Міністрів України № 409 від 06.08.2014 року і виданого йому на її підставі повідомлення Залізничного районного відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради він повинен сплачувати відповідачу за надані послуги 4,95 грн. Проте, відповідач в порушення норм законодавства України здійснює нарахування за надані послуги з водопостачання та водовідведення без врахування його пільг. Також ЛМКП «Львівводоканал» безпричинно постійно істотно збільшує вартість послуг без його згоди та своєчасного повідомлення, як споживача, що суперечить вимогам ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів». Вважає, що такими незаконними діями відповідача йому причинено моральну шкоду, яку він оцінює у 10000 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечила, посилаючись на його безпідставність, дала письмові і усні пояснення, згідно яких постанова Кабінету Міністрів України №409 від 06.08.2014 року «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування», на яку посилається позивач, встановлює соціальні нормативи користування послугами, які не є тотожними нормам споживання. Водночас рішенням Львівської міської ради № 161 від 29.03.2008 року затверджені норми для нарахування плати за спожиті послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, які є більшими чи меншими за встановлені Постановою соціальні нормативи. У разі встановлення органами місцевого самоврядування норми споживання води більшими за соціальні нормативи для нарахування плати за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення застосовується норма споживання води, затверджена органами місцевого самоврядування, а для визначення розміру соціальної допомоги - пільг і субсидій - соціальні нормативи. Тому вважає, що позивач має оплачувати за надані послуги згідно норм водоспоживання з врахуванням соціальних нормативів, на які надається пільга та субсидія у відповідності до виставлених ЛМКП «Львівводоканал» рахунків. Щодо посилання позивача на неправомірність підняття ЛМКП «Львівводоканал» тарифів на послуги є безпідставним, оскільки підприємство самостійно не встановлює, а лише застосовує тарифи, які встановлюються Національною комісію, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, тому підприємство не вправі їх переглядати без відповідних рішень уповноважених органів. Крім цього, ЛМКП «Львівводоканал» згідно ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» перед кожним введенням в дію нових тарифів повідомляє про це в засобах масової інформації і рахунках-квитанціях, які направляються усім споживачам. Вважає, що заборгованість [PERSON] за послуги водопостачання та водовідведення збільшується з вини самого споживача, внаслідок несплати послуг в належному розмірі. Щодо відшкодування моральної шкоди, то вважає, що ЛМКП «Львівводоканал» не вчинило відносно позивача жодних неправомірних дій чи бездіяльності, крім того [PERSON] не обгрунтував заявлений розмір шкоди і не представив доказів на підтвердження заподіяння йому шкоди відповідачем. Відтак, вважає вимоги позивача безпідставними і просить в позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України. Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що позивач проживає в квартирі [ADDRESS] де отримує послуги водопостачання та водовідведення, що надаються ЛМКП «Львівводоканал». За надані послуги він сплачує щомісячно 4,95 грн., внаслідок чого в нього утворилась заборгованість перед відповідачем, яка на час розгляду справи складає 660 грн. Відповідно до ст.67 ЖК УРСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно ст.68 ЖК УРСР наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. До комунальних послуг відносяться, зокрема, централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо (ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). На підставі п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. [PERSON] є дитиною війни і згідно ст.5 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» користується пільгами, зокрема, має право на 25-відсоткову знижку при платі за користування комунальними послугами (газом, електроенергією тощо) у межах середніх норм споживання за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Статтею 1 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що державні соціальні стандарти - встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій; соціальні норми і нормативи - показники необхідного споживання продуктів харчування, непродовольчих товарів і послуг та забезпечення освітніми, медичними, житлово-комунальними, соціально-культурними послугами. Згідно ст.9 цього Закону державні соціальні нормативи у сфері житлово-комунального обслуговування встановлюються з метою визначення державних гарантій щодо надання житлово-комунальних послуг та розмірів плати за житло і житлово-комунальні послуги, які забезпечують реалізацію конституційного права громадянина на житло. До їх числа відносяться, зокрема , соціальна норма житла та нормативи користування житлово-комунальними послугами, щодо оплати яких держава надає пільги та встановлює субсидії малозабезпеченим громадянам . Постанова Кабінету Міністрів України №409 від 06.08.2014 року «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування», на яку посилається позивач, встановлює соціальні нормативи користування житлово-комунальними послугами, щодо оплати яких держава надає пільги та встановлює субсидії, а саме: для користування послугами з централізованого постачання холодної води - 2,4 куб. метра на одну особу на місяць за наявності централізованого постачання гарячої води та 4 куб. метри на одну особу на місяць за відсутності централізованого постачання гарячої води; для користування послугами з централізованого водовідведення - 4 куб. метри на одну особу на місяць. Ці нормативи встановлено за середніми нормами фактичного споживання послуг. Згідно з ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» норми споживання - кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. Відповідно до Порядку розроблення та затвердження номативів питного водопостачання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1107 від 25.08.2004 року норматив (норма) питного водопостачання - розрахункова кількість питної води, яка необхідна для забезпечення питних, фізіологічних, санітарно-гігієнічних та побутових потреб однієї людини протягом доби у конкретному населеному пункті, на окремому об'єкті або транспортному засобі. Нормативи питного водопостачання використовуються для визначення обсягів постачання питної води у разі відсутності або тимчасової несправності засобів обліку споживання питної води. Нормативи питного водопостачання у конкретному населеному пункті розробляються та науково обґрунтовуються згідно з Методикою визначення нормативів питного водопостачання населення спеціалізованими науково-дослідними організаціями на замовлення місцевих адміністрацій або органів місцевого самоврядування та затверджуються ними після погодження з місцевими органами виконавчої влади з питань охорони здоров'я, охорони навколишнього природного середовища та водного господарства. Як встановлено, у зв'язку із відсутністю в квартирі позивача приладів обліку за надані послуги ЛМКП «Львівводоканал» здійснює нарахування згідно нормативів водоспоживання, які затверджено рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради № 161 від 29.02.2008 року «Про затвердження нормативів питного водопостачання та норм питомого водоспоживання населенням з системи централізованого водопостачання м.Львова». Таким чином, поняття норма (норматив) споживання і соціальна норма (норматив) не є тотожними. За встановлених обставин справи встановлені органами місцевого самоврядування норми споживання води є більшими за соціальні нормативи щодо цієї комунальної послуги. Відтак, відповідач для нарахування плати за послуги з водопостачання та водовідведення застосовує норму споживання, затверджену органом місцевого самоврядування, а для визначення розміру пільги у 25 % - соціальний норматив, визначений постановою Кабінету Міністрів України №409 від 06.08.2014 року. Дане відображено в рахунках-квитанціях від 07.09.2015 року і 10.08.2015 року, а також узгоджується з даними повідомлення Залізничного районного відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, на яке посилається позивач. На підставі аналізу наявних у справі доказів суд прийшов до висновку про правомірність нарахування відповідачем плати за послуги водопостачання та водовідведення із врахуванням 25% пільги позивача із соціального нормативу, визначеного постановою Кабінету Міністрів України №409 від 06.08.2014 року. Крім цього, уповноваженим органом, який встановлює тарифи на комунальні послуги суб'єктам природних монополій, яким є ЛМКП «Львівводоканал» є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, а тому посилання позивача на неправомірність підняття тарифів на послуги фодопостачання та водовідведення є безпідставним. Відповідно до ч.6 ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі зміни цін/тарифів на житлово-комунальні послуги виконавець/виробник не менше ніж за 15 днів до введення їх у дію повідомляє про це споживачів з посиланням на рішення відповідних органів. Позивачем не спростовано доводи представника відповідача, що перед кожним введенням в дію нових тарифів ЛМКП «Львівводоканал» повідомляє про це в засобах масової інформації і в кританції, які направляються кожному споживачу, зокрема не надано квитанцій, які передували зміні тарифів і які не містили такого попередження. Статтею 1167 ЦК України передбачена відповідальність у вигляді відшкодування моральної шкоди завданої неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Відповідно до роз'яснень, що містить п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються, якщо право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень, положень Цивільного кодексу та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди, при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Така може полягати у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частина 2 статті 60 ЦПК України визначає, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Зважаючи на те, що судом не встановлено порушення прав, вчинення неправомірних дій чи бездіяльності відповідача по відношенню до позивача, а позивачем, всупереч вказаних вимог ЦПК України, не подано суду жодних доказів, які б свідчили про заподіяння йому моральної шкоди, тому вимога [PERSON] про відшкодування моральної шкоди є безпідставною і не може бути задоволена. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, такі не ґрунтуються на вимогах закону, а відтак, у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити. Зі змісту ст.88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення, тобто у даному випадку не відшкодовуються позивачу.

Outcome: dismissed