Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до Радехівського районного суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ваш комфортний вибір» про встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків нікчемного правочину. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 18 листопада 2015 року між ним та відповідачем було укладено Договір фінансового лізингу № 18/11-03. Предметом даного договору було зобовязання відповідача, як лізингодавця придбати у свою власність відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов рухоме майно та передати його у володіння та користування позивачу як лізингоодержувачу, а позивач як лізингоодержувач зобовязувався прийняти від лізингодавця предмет лізингу та сплачувати йому за користування предметом лізингу протягом певного строку визначені лізингові платежі та після закінчення строку дії лізингу придбати предмет лізингу у лізингодавця шляхом укладення договору купівлі-продажу згідно з умовами визначених у цьому договорі. Предметом лізингу виступає легковий автомобіль марки ЗАЗ моделі Lanos 2012 року випуску вартістю 87000,00 грн. Згодом позивач дізнався про своє порушене право позивача, яке полягало в укладенні відповідачем з позивачем у простій письмовій договору, права на укладення якого відповідач не мав в силу відсутності у нього ліцензії на надання відповідних послуг. А також позивач дізнався про дефект форми такого правочину, який полягав у непосвідченні його нотаріально. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати нікчемним Договір фінансового лізингу № 18/11-03 від 18 листопада 2015 року, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ваш комфортний вибір». А також застосувати наслідки нікчемного правочину, а саме: стягнути з відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Ваш комфортний вибір» на користь [PERSON] суму грошових коштів у розмірі 40000,00 грн. Позивач до суду не зявився, хоча був повідомлений про час і місце розгляду справи належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Представник позивача в судове засідання не зявився, однак подав суду письмову заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та проти заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не зявився повторно, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. У відповідності до ч. 4 ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). В силу вимог ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши обставини даної справи та перевіривши їх належними та допустимими доказами, суд приходить до висновку, що заявлений у даній справі позов є підставним та таким, що підлягає до задоволення повністю з нижченаведених підстав. Судом встановлено, що 18 листопада 2015 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ваш комфортний вибір» було укладено в простій письмовій формі Договір фінансового лізингу № 18/11-03. Судом також встановлено, що відповідно до п. 1.1. даного договору, Лізингодавець зобовязується придбати (набути) у свою власність відповідно до встановлених Лізингоодержувачем специфікацій та умов (Специфікація, яка викладена в Додатку № 1 до Договору та є його невідємною частиною) Рухоме майно (далі Предмет лізингу) та передати його у володіння та користування Лізингоодержувачу, а Лізингоодержувач зобовязується прийняти від Лізингодавця Предмет лізингу та сплачувати йому за користування Предметом лізингу протягом певного строку визначені лізингові платежі та після закінчення строку дії Лізингу придбати Предмет лізингу у Лізингодавця шляхом укладення договору купівлі-продажу згідно з умовами визначених у цьому Договорі. Відповідно до положень Додатку № 1 до Договір фінансового лізингу № 18/11-03 від 18 листопада 2015 року умовами та специфікаціями предмета лізингу був легковий автомобіль сірого кольору марки ЗАЗ, моделі Lanos, 2012 року випуску, типу кузова седан, з механічною коробкою передач. На виконання даного правочину позивач 18 листопада 2015 року сплатив відповідачу в безготівковій формі суму грошових коштів у розмірі 40000,00 грн. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. У відповідності до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки [PERSON] або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події. Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16 грудня 1997 року № 723/97- ВР фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Суд, проаналізувавши умови спірного правочину, дійшов висновку, що укладений 18 листопада 2015 року між позивачем та відповідачем договір № 18/11-03 за своєю правовою природою є саме договором фінансового лізингу. Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В силу вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. В силу вимог ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. У відповідності до ч.1 ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до висновків Верховного Суду України, зроблених у своєму узагальненні від 24 листопада 2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді спору про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, недійсним (встановлення нікчемності) факти його укладення, повного або часткового виконання однією зі сторін може підтверджуватися тільки письмовими доказами, якщо інше не передбачено законодавством. Суди повинні перевіряти, чи підлягав правочин нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно ухилялася сторона від його посвідчення і чи немає підстав для визнання правочину нікчемним (невідповідність умовам законодавства). У кожному конкретному випадку суддям необхідно встановлювати, який правочин вчинено та яка форма передбачена саме для цього правочину законом, що діяв на момент вчинення. Згідно абз. абз. 1, 3 п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Більше того, у своїй постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 Верховний Суд України зазначив, що окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судами не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 28 червня 2014 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «ЛК «Автофінанс», нотаріально посвідчено не було. Тому суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився суд касаційної інстанції, дійшов помилкового висновку про те, що посилання позивача про несправедливі умови спірного договору, відсутність у відповідача відповідної ліцензії для надання фінансових послуг та відсутність нотаріального посвідчення спірного договору є необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу. Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції хоча і обґрунтував рішення про часткове задоволення позову лише у зв'язку із несправедливими умовами та не взяв до уваги вищезазначені порушення щодо відсутності ліцензії у відповідача для здійснення фінансової діяльності та нотаріального посвідчення спірного договору, однак суд вірно вирішив справу по суті, а з урахуванням того, що внаслідок винесення судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України власного рішення результат по суті не зміниться, тому рішення суду першої інстанції слід залишити в силі, як помилково скасоване.». Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. За таких обставин, суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу, укладений між позивачем та відповідачем, вимагає обовязкового нотаріального посвідчення, оскільки рухомим майном, яке є його предметом, виступає саме транспортний засіб, а не інше майно. А відтак укладений між позивачем та відповідачем 18 листопада 2015 року договір фінансового лізингу № 18/11-03 лише у простій письмовій формі є нікчемним. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. З огляду на те, що укладений між позивачем та відповідачем 18 листопада 2015 року договір фінансового лізингу № 18/11-03 є нікчемним, суд приходить до висновку про необхідність застосувати наслідки нікчемності правочину шляхом зобовязання сторін правочину повернути іншій стороні усе те, що вона отримала на виконання такого правочину. А саме стягнути з відповідача на користь позивача суму грошових коштів у розмірі 40000,00 грн. При ухваленні заочного рішення про задоволення позову суд також бере до уваги наступне. Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином суд приходить до висновку, що законодавець вказав сторонам під час укладення договору, вибору контрагента та визначенні умов договору враховувати не лише звичаї ділового обороту, вимоги розумності та справедливості, але й вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. А також заборонив сторонам договору відступати від положень актів цивільного законодавства за умов, що в таких актах прямо вказано про це, та у разі, якщо обов'язковість для сторін договору положень актів цивільного законодавства випливає зі змісту таких актів або із суті відносин між такими сторонами договору. Окрім того, Верховний суд України у своїй постанові від 10 жовтня 2012 року у справі № 6-110цс12, висновки у якій є обовязковими до застосування судами, зазначив, що ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст.ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч.3 ст.6 та ст.627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Таким чином, на думку суду, принцип свободи договору не дає права сторонам договору врегулювати у договорі відносини на власний розсуд у випадку суперечності умов договору положенням ЦК України чи іншим актам цивільного законодавства. Укладення у простій письмовій формі договору, який вимагає ще й обовязкового нотаріального посвідчення, прямо суперечить положенням ЦК України. Та не дає сторонам договору права самостійно укласти договір виключно в простій письмовій формі. Суд також, дійшовши висновку про задоволення позову, враховує наступне. Згідно вимог ст. 34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року № 2664-III, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами: 1) страхової діяльності; 2) діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; 3) надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; 4) діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України. Ліцензія, яка надається для здійснення діяльності з надання фінансових послуг, не може передаватися третім особам. Згідно ст. 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг» від 16 грудня 1997 року № 723/97- ВР, фінансовий лізинг (далі - лізинг) це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). В силу вимог п. 5 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Таким чином, обовязковому ліцензуванню підлягає діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. За таких обставин відповідачу в силу вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України слід було б довести те, що надаючи позивачу послуги з фінансового лізингу, відповідач тим самим не здійснював діяльності з надання фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від позивача та фізичної особи. Суду відповідачем докази на підтвердження даних обставин, а також докази наявності у нього ліцензії на здійснення такої діяльності надані не були. В силу вимог ч. 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. За таких обставин правочин, вчинений юридичною особою без ліцензії на провадження діяльності, яка підлягає обовязковому ліцензуванню належить до оспорюваних правочинів. І міг би бути визнаний судом недійсним за умов заявлення позивачем позову про це та відсутності встановлення його нікчемності. Однак, судом у даній справі встановлена саме нікчемність вчиненого між позивачем та відповідачем правочину, тобто, недійсність правочину, яка встановлена законом. А виходячи з положень ч. 2 ст. 215 ЦК України, визнання ще й недійсним нікчемного правочину судом не вимагається. З огляду на те, що позивач була звільнена від сплати судового збору, останній, як вид судових витрат, покладається саме на відповідача, та, відповідно, в порядку ч. 3 ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню в дохід держави а саме до спеціального фонду Державного бюджету України у розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved