Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технодрім», в якому просить стягнути з відповідача на свою користь сплачені за договором фінансового лізінгу № 0210/1 від 17.08.2017 року кошти в сумі 42700 грн. та неустойки в сумі 29463 грн., у звязку із розірванням договору, укладеного поза торговельним або офісним приміщенням відповідача. В позові посилався на те, що між ним та відповідачем 17.08.2017 року укладено договір № 0210/1 про залучення фінансових активів для придбання транспортного засобу (фінансовий лізинг). З метою придбання автомобіля він шукав оголошеня про його продажу в Інтернет мережі. Зателефонувавши за вказаною адресою у об?яві телефоном, він отримав пропозицію прибути до Херсону, при прибутті до вказаної адреси, йому повідомили, що необхідно внести предоплату, а тоді черз три дні автомобіль буде йому на адресу доправлено автомобіль. Менеджер виписала квитанцію, а він тим часом пішов оплачувати кошти в банк. Після сплати він показав квитанцію менеджеру тим часом договір був вже заповнений він його підписав, та було сказано, щоб він їхав до дому та чекав на автомобіль. Коли через три дні автомобіль не доставили він зателефонував до відповідача, але йому не відповідали, він вирішив розірвати договір, та направив на адресу відповідача повідомлення про це. Проте до часу його звернення до суду з боку відповідача ніяких дій щодо повернення йому коштів зроблено не було. У судове засідання позивач [PERSON] не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В судове засідання представник відповідача не зявився, причини не явки до суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 17.08.2017 року між позивачем [PERSON] з однієї сторони, який є покупцем, і Товариством з обмеженою відповідальністю «Технодрім», яке є продавцем, було укладено договір залучення фінансовів активів для придбання транспортного засобу №0210/1 (фінансовий лізінг). Відповідно до п. 1.1 договору предметом за даним договором є залучення фінансовів активів для придбання транспортного засобу з метою подальшого його передачі для користування Лізінгоодержувачу на підставі Договору прямого фінансового лізінгу. Транспортний засіб, визначени у договорі, а саме Suzuki Vitara. Відповідно до п. 2.1 договору вступає в силу з моменту його підписання сторонами, та діє протягом 12 календахи місяців, в частині залучення\~ фінансових активів, але будь якому випадку до повного виконання зобовязання Сторонами за даним Договором, та п.2.2 визначено, що строк прямого Лізінгу починається з моменту передачі Предмета лізінгу та підписання Договору прямого фінансового лізінгу та діє від 12 до 60 календарних місяців, відповідно до погодження Сторонами Додатку № 1 до цього Договору (а.с. 4-13). Згідно до п. 5.2. Договору укладаючи даний договір сторони погоджуються, що вартість Предмета лізінгу, на момент укладання Договору становить 16550,39 доларів США, на дату укладання цього договору, гривневий еквівалент вартості Предмету лізінгу становить 427 000 грн., також попередній розмір щомісячного переодичного платежу є 5775,94 грн. відповідно до договору. П. 6.1. Договору комісія за організацію Угоди являє собою погоджений відсоток від вартості Предмета лізінгу у розмірі 10 %, який Лізінгоодержувач сплачує на користь Лізінгодавця після укладення Договору за його організацію та супроводження протягом терміну дії Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір Комісії зазначено у Додатку № 1 (а.с. 14) до даного договору. Комісія за організацію Угоди входить до скалду обовязкових лізингових платежів, які Лізінгоодержувач зобовязаний сплатити до моменту отримання Предмету лізингу. 17.08.2017 року, згідно з квитанцією № 0.0.829656866.1 позивач [PERSON] сплатив у віддленні банку «Суворовське» Херсонської філії на користь відповідача ТОВ «Технодрім» платіж у сумі 42 700 грн., у призначенні якого вказано, що це комісія за організацію Угоди згідно договору залучення фінансових активів для придбання ТЗ (а.с.16). Таким чином, судом встановлено, що позивач виконав умови п.п.6.1. та Додатку № 1 до договору щодо внесення комісії за організацію Угоди згідно договору залучення фінансових активів для придбання ТЗ. Крім того, судом встановлено, що договір залучення фінансовів активів для придбання транспортного засобу №0210/1 (фінансовий лізінг) укладався між позивачем та відповідачем у м. Херсоні, де позивачем також проведено оплату комісії за організацію Угоди згідно договору залучення фінансових активів для придбання ТЗ за умовами п.п.6.1. договору, не дивлячись на те, що місцем його укладення зазначено м. Київ, оскільки позивач [PERSON] не міг одночасно перебувати у м. Києві і укладати договір, та у м. Херсоні здійснювати оплату комісії за організацію Угоди згідно договору залучення фінансових активів для придбання ТЗ. Таким чином, судом встановлено, що договір залучення фінансовів активів для придбання транспортного засобу №0210/1 (фінансовий лізінг) між позивачем та відповідачем укладено поза місцезнаходженням відповідача, яке зареєстровано у м. Києві, при цьому, відповідач не має зареєстрованих відокремлених підрозділів чи філій у м. Херсоні чи в інших населених пунктах України, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань (а.с.19-23). Таким чином, договір укладено поза офісним приміщенням відповідача. Відповідно до п.п. 6, 9, 26 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір, укладений поза торговельними або офісними приміщеннями, - договір, укладений із споживачем особисто в місці, іншому ніж торговельні або офісні приміщення продавця. За визначеннями наведених норм офісне приміщення - це будь-яке приміщення (будівля тощо), в якому знаходиться суб'єкт господарювання або його філія, або його структурний підрозділ, або представництво. Відповідно до ст. 93, 95 ЦК України місцезнаходження юридичної особи визначається місцем її державної реєстрації; відомості про філії, представництва та інші структурні підрозділи також мають бути внесені до державного реєстру. Статтею 93 ЦК України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку. Статтею 95 ЦК України встановлено, що філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру. Частинами 3 і 4статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» закріплено, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. 22.08.2017 року позивачем [PERSON] надіслано відповідачеві повідомлення про розірвання договору і повернення коштів у зв'язку із розірванням договору, сплачених на виконання договору в сумі 42 700 грн. (а.с.17). Вказане повідомлення про розірвання Попереднього договору з вимогою про повернення коштів в сумі 42 700 грн. отримано в ТОВ «Технодрім» 28.08.2017 року, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням (а.с.18). Відповідач ТОВ «Технодрім» не повідомив позивача про те, що не погоджується на розірвання договору, а також не повернув позивачеві протягом 30 днів коштів у сумі 42 700 грн., сплачених останнім за договором як комісія за організацію Угоди згідно договору залучення фінансових активів для придбання ТЗ, що вбачається із позовної заяви та матеріалів справи. Таким чином, суд вважає, що оскільки позивач звернувся до відповідача із вимогою про розірвання договору у строк, встановлений у ст.12 ЗУ «Про захист прав споживачів», договір залучення фінансовів активів для придбання транспортного засобу №0210/1 (фінансовий лізінг) від 17.08.2017 року №0210/1 є розірваним. Оскільки відповідачем у тридцятиденний строк, встановлений ч.4 ст.12 ЗУ «Про захист прав споживачів» не повернуто позивачеві сплачені за договором кошти в сумі 42 700 грн., то, в силу вимог ч.9 ст.12 цього Закону, відповідач повинен сплатити позивачеві неустойку за несвоєчасне повернення сплачених коштів в розмірі 1% вартості продукції за кожен день затримки за період з 21.09.2017 року (30 днів з дня направлення вимоги) по 29.11.2017 року (день подання заяви про збільшення позовних вимог), тобто за 69 днів в сумі 29 463 грн. (42 700 грн. х 1% х 69 днів = 29 463 грн.), відповідно до розрахунку, наведеного позивачем у заяві про збільшення позовних вимог, заперечень щодо якого відповідач не зазначив, оскільки не надіслав у встановлений судом строк відзиву на позов. Таким чином, загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 72163 грн. (42 700 грн. + 29 463 грн. = 72 163 грн.). Суд вважає вказану обставину встановленою, оскільки заперечень щодо цієї обставини, вказаної у позовній заяві та в заяві про збільшення позовних вимог, відповідач відзиву на позов,\~ не надав. Як вбачається із доводів позивача, не спростованих відповідачем, без оплати на рахунок останнього комісії за організацію Угоди згідно договору залучення фінансових активів для придбання ТЗ у сумі 42 700 грн., які, як вважав позивач, призначалися як оплата за автомобіль, договір між сторонами\~ не був би укладений, тоді як позивач мав намір на укладення правочину, який був би спрямований на реальне настання наслідків для нього - отримання предмету договору. Таким чином, виходячи з аналізу доказів та цивільного законодавства, яке підлягає застосуванню при вирішенні вказаного спору, суд вважає, що права позивача порушені відповідачем неповерненням коштів, сплачених на підставі договору, який розірвано, оскільки вказана обставина підтверджується належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Об'єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наявний у матеріалах цивільної справи. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Відтак, суд, проаналізувавши та оцінивши кожний аргумент, наведений позивачем у позові, поясненнях, а також представлені позивачем докази, констатує той факт, що позивачем надано належні, достовірні, достатні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог, тоді як відповідачем не надано відзиву на позов із запереченнями щодо заявлених вимог, а також доказів на спростування позовних вимог. Таким чином, [PERSON] доведено факту порушення його прав з боку відповідача. При цьому, суд констатує той факт, що відповідач ТОВ «Технодрім» не був позбавлений можливості та права подавати докази та доводити перед судом їх переконливість, проте, проігнорував своє право\~ надати до суду відзив із запереченнями щодо позову, не довівши, таким чином, належними та допустимими доказами відсутність підстав для повернення позивачеві сплачених ним коштів по договору та неустойку. Встановленим фактам відповідають цивільно-правові відносини, що виникають із захисту прав споживачів при укладенні, розірванні договору, зокрема, попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу, та виконання зобов'язань за договором, які регулюються Конституцією України, ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про відшкодування збитків, моральної шкоди, а також суд може захистити цивільне право іншим способом, встановленим договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частинами 1 та 2 ст.627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК України). Статтею 651 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом… У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються (ч.2 ст.653 ЦК України). Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту. Відповідно до п.22 ч.1 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Частиною 1 ст.5 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності. Статтею 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Частиною 9 ст.15 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває. Частиною 8 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Частинами 3, 4 ст.12 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Споживач має право не повертати продукцію або результати роботи чи послуги до моменту повернення йому сплаченої ним суми грошей. Частиною 9 ст.12 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. За положеннями ст.17 ЗУ «Про захист прав споживачів», за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Споживач має право на вільний вибір товарів і послуг. Забороняється примушувати споживача придбавати продукцію неналежної якості або не потрібного йому асортименту. Згідно з вимогами ст.21 ЗУ «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо, зокрема, при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення та/або висловлене ним волевиявлення. Згідно з п.п.1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року №5 (із змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998 року №15) «Про практику розгляду цивільних прав за позовами про захист прав споживачів», ЗУ «Про захист прав споживачів» захищає права споживача, яким є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує товари для власних побутових потреб. Крім того, вказаний Закон регулює відносини, що виникають між споживачем та підприємством чи громадянином- підприємцем, які продають товари, зокрема відносини, що виникають із договорів купівлі-продажу. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. При зверненні до суду з зазначеним позовом позивачем [PERSON] не сплачено судовий збір, оскільки позивач звільнений від його сплати. Так, відповідно до ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 1762 грн. відповідно до вимог ст.141 ЦПК України на користь держави.

Outcome: approved