Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до Зіньківського районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] про визнання договору позики дійсним та про стягнення заборгованості за цим договором. З позову [PERSON] вбачається, що позивач з 2005 року по вересень 2014 року проживав із [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу у будинку її батьків у селі Власівка Зіньківського району Полтавської області. Між [PERSON] та батьками [PERSON] виникли неприязні відносини і 13.09.2014 року позивач залишив будинок та переїхав до Котелевського району Полтавської області. 13.09.2014 року відповідач [PERSON] за письмовою розпискою позичила у [PERSON] 100000 грн., які зобов'язалася повернути до 01.11.2014 року. На даний час [PERSON] відомо, що [PERSON] зареєструвала шлюб та змінила прізвище на [PERSON]. Однак, свого зобов'язання відповідач не виконала і гроші позивачу не повернула. У зв'язку з вищевикладеним позивач звернувся з позовом до суду в якому просив суд договір позики укладений міжним та [PERSON] 13.09.2014 року у сумі 100000 грн. визнати дійсним та просив стягнути з [PERSON] на його користь 100000 грн. боргу. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, послався на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні 13.04.2017 року позов не визнали, просили суд відмовити в його задоволенні, в судове засідання 13.07.2017 року не з'явилися належним чином повідомлені, про причини неявки суд не повідомили. Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON], відповідача [PERSON] та її представника за довіреністю [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази по справі і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики дійсним та про стягнення заборгованості за цим договором підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що [PERSON] (прізвище до шлюбу [PERSON]) [PERSON] отримала від позивача [PERSON] в борг 100000 грн., які зобовязалася повернути останньому до 01.11.2014 року, що підтверджується борговою розпискою (а.с.4). Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.2 ст.1046 ЦК України). Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст.1047 ЦК). Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає предявлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Отже, відповідно до вимог норм ЦК України, розписка є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики. Проаналізувавши зміст поданої на підтвердження заявлених позовних вимог [PERSON] розписки та виходячи з вищезазначених норм матеріального права суд вважає, що між сторонами було укладено договір позики, який укладено у письмовій формі відповідно до вимог ч.1 ст.1047 ЦК України. \~ Статтею 530 ЦК України\~\~передбачено,\~якщо у зобов'язанні встановлений строк /термін/ його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк /термін/. Статтею 526 ЦК України\~передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу України. \~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до\~\~ст. 628 ЦК України, зміст договору складають умови /пункти/ взаємно визначені\~\~сторонами і погоджені ними, і умови, що є обов'язковими у відповідності до актів цивільного законодавства. [PERSON] (прізвище до шлюбу [PERSON]) Т.І. до теперішнього часу не виконала зобовязання, суму позики у розмірі 100000 грн. позивачу [PERSON] не повернула. За нормою ч.1 ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж установлено договором. Зміст правочину становлять права та обовязки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовились. Відповідно до п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 9 листопада 2009 року, відповідно до ч. 1\~ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Договір позики, укладений сторонами 13.09.2014 року на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч. ч. 1-6\~ст. 203 ЦК України. Судом встановлено, що розписка про отримання коштів була власноручно написана відповідачем, що не заперечувалося нею в судовому засіданні. У відповідності до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Суд критично оцінює показання свідків [PERSON], [PERSON], зі сторонни відповідача оскільки вони по справі нічого не змогли пояснити, а тільки охарактеризували позивача та відповідача, а також їх стосунки між собою. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що є підстави для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики дійсним та про стягнення заборгованості за цим договором. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved