Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Свій позов обґрунтовує тим, що він 20.12.2010 року уклав з [PERSON] договір позики грошових коштів, за яким передав останньому 50000 гривень строком на 2 роки, які зобовязався повернути до 20.12.2012 року. На підтвердження укладеного договору позики грошових коштів останнім була надана розписка. Даний договір укладено за заявою-згодою подружжя, про що свідчить згода дружини позичальника [PERSON] надана 20.12.2010 року. У встановлений договором строк позичальник кошти позикодавцю не повернув. Покликаючись на викладені обставини, позивач просив стягнути з відповідачів на його користь 81100 гривень заборгованості за договором позики з урахуванням індексу інфляції за період з грудня 2012 року по жовтень 2015 року, 4339,73 гривень 3% річних та судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені вимоги підтримала з підстав, зазначених у позовній заяві. Просила позов задовольнити. [PERSON], як відповідач та як представник відповідача [PERSON], представник відповідача [PERSON] позов не визнали з підстав зазначених в запереченнях. Суду пояснили, що одночасно у момент отримання грошей за договором позики між сторонами досягнуто домовленості про повернення позики шляхом погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором, для чого [PERSON] передав [PERSON] платіжну картку, оригінал кредитного договору, оригінал комплексного договору добровільного страхування, які знаходяться на даний час у позивача. Вважають, що таку домовленість [PERSON] виконав шляхом внесення щомісячних платежів по 3040 грн. щомісячно та здійснював погашення до червня 2012 року, сплативши таким чином 52110 грн., а тому зобовязання припинено в звязку з виконанням, проведеним належним чином. Просили відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові ) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми(ч.1 ст.1047 ЦК України). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей( ч.2 ст.1047 ЦК України). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року №6-63цс13. Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Судом встановлено, що 20 грудня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики у письмовій формі, за яким останній отримав від позивача грошові кошти в сумі 50000 гривень. Відповідно до п. 2 Договору позика надається Позикодавцем Позичальнику одноразово в повній сумі. Факт одержання суми грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною Позичальником в момент передачі грошей (суми позики). Позика надається без виплати процентів. Строк повернення позики 20.12.2012 року. Як встановлено в судовому засіданні, ні в передбачений ст.1049 ЦК України строк, ні на даний час позика позикодавцю не повернута. Відповідно до представленого суду розрахунку суми заборгованості, загальний розмір заборгованості позичальника перед позикодавцем за договором позики від 20.12.2010 року станом на 11.11.2015 року становить 85439,73 гривень, яка складається з суми позики з урахуванням індексу інфляції за період з грудня 2012 року по жовтень 2015 року в розмірі 81100 гривень, 3% річних за період з 20.12.2012 року по 11.11.2015 року в розмірі 4339,73 грн., яка підлягає стягненню з позичальника в користь позикодавця. Заявляючи вимогу про стягнення солідарно боргу за договором позики з [PERSON] та [PERSON] позивач посилається на ст.65 СК України, відповідно до якої при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Укладення відповідачем [PERSON] договору позики та використання одержаних коштів в інтересах сімї за доведеності цих обставин дійсно створює певні обовязки для його дружини, однак цими обовязками не охоплюється її солідарна відповідальність перед позикодавцем, оскільки ст.65 СК України такої норми не містить. [PERSON] не вступала у договірні відносини з [PERSON] і не брала на себе зобовязання стосовно забезпечення виконання її чоловіком умов договору позики, як солідарний боржник. Правові підстави для стягнення з неї заборгованості за договором позики відсутні. Тому заявлений до неї позов не може бути задоволено. Окрім того, суд не приймає до уваги пояснення відповідача та представників відповідачів, що сторони погодили обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), а саме шляхом оплати від імені позивача, його власного кредитного договору, укладеного з ПАТ «Альфа-банк», з тих підстав, що відповідачами не представлено належних та допустимих доказів щодо укладення кредитного договору з метою укладення договору позики, та оплати [PERSON] кредитного договору від імені [PERSON] Суд також не приймає до уваги посилання представника відповідача [PERSON] на те, що на договорі позики відсутній підпис позикодавця, внаслідок чого він є нікчемним, так як сторонами не заперечувався факт його укладення та отримання позичальником вказаних в договорі грошових коштів. Окрім того в матеріалах справи наявна розписка про отримання грошових коштів в якій зазначено обовязок позичальника повернути грошові кошти відповідно до умов договору позики, який укладено між сторонами 20.12.2010 року. За змістом ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача [PERSON] в користь позивача [PERSON] підлягають стягненню понесені ним судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 854,39 грн. На підставі ст.99 Конституції України, ст.ст. 192,526, 533, 1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: partial