Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Октябрського районного суду м.Полтави з позовною заявою до Державного підприємства «Готель» Козацький МОУ про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що з 25.05.2020 він був звільнений з Державного підприємства «Готель» Козацький МОУ, проте повного розрахунку з ним проведено не було. Заборгованість з заробітної плати в сумі 14190,60 грн. була виплачена з затримкою в 10 місяців 20 днів. У зв`язку із цим позивач просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 158750,12 грн, та понесені судові витрати. 15.07.2021 року судом постановлено ухвалу про розгляд зазначеної цивільної справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Представник відповідача Державного підприємства «Готель» Козацький МОУ надав до суду відзив на позов, в якому заперечував проти задоволення позову з тих підстав, що відповідачем не здійснено розрахунок з позивачем в повному обсязі при звільненні, оскільки на сьогодні підприємство знаходиться в скрутному фінансовому становищі, через складну ситуацію, яка склалася у всій країні через COVID- 19. Готельний бізнес не отримав від держави а ні цільової допомоги, а ні податкових пільг. Закриття державних кордонів, як обмежувальний карантинний захід, зумовило суттєве зменшення бізнес-активності, що також негативно вплинуло на завантаженість готелю й на сьогодні діяльність підприємства є збитковою, незважаючи на всі спроби працівників її покращити. На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 29.03.2020р. «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020р. «Щодо посилення карантинних заходів через коронавірус (COVID- 19) з метою запобігання поширенню хвороби в Україні» було призупинено функціонування підприємства, у відповідності до наказу ТВО директора ДП «Готель «Козацький» МОУ від 01.04.2020 № 6 ОД з 01.04.2020 до закінчення карантину. Саме в цей час виникла заборгованість по заробітній платі. Лише з 22.05.2020р. дозволено роботу готелів відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 932 від 20.05.2020р. «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID -19, спричиненої коронавірусом, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», та з 26.05.2020р. частково відновлена робота готелю. На підставі викладеного, вважали, що позовні вимоги стосовно стягнення з ДТТ «Готель «Козацький» МОУ середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини заробітної плати не підлягають задоволенню оскільки: невиплата відбулася не з вини власника або уповноваженого ним органу; при поданні позову не сплачено судовий збір; пропущено строк визначений статтею 233 КЗпП для звернення до суду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити повністю виходячи з наступного. Згідно з ч. 1ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] в період з 06.02.2020 року по 25.05.2020 року працював в Державному підприємстві «Готелю» Козацький». [PERSON] з 06.02.2020 працював на посаді менеджера у готельному господарстві підприємства «Готелю» Козацький» згідно наказу № 22-к/тр від 05.02.2020 року. 17.02.2020 року [PERSON] переведений на посаду начальника служби маркетингу згідно наказу № 34-к/тр від 14.02.2020 року. 25.05.2020 року на підставі наказу №83-к/тр від 25.05.2020 року його звільнено з займаної посади за власним бажанням. При звільненні з роботи [PERSON] не виплачена заробітна плата за квітень 2020 року, що підтверджується витягом з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України. Згідно витягу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України заробітна плата та сплачені з неї податки за період праці в готелі «Козацький» в лютому 2020 року було сплачено ЄСВ в сумі 16086,25 грн., в березні 2020 року було сплачено ЄСВ в сумі 12166,07 грн., в квітні 2020 року податки не сплачувались взагалі, в травні 2020 року було сплачено ЄСВ в сумі 6083,07 грн. В порушення норм чинного законодавства України при звільненні з займаної посади [PERSON] заборгованість з заробітної плати, що утворилась за квітень 2020 року виплачена в сумі 14190,60 гривень, але з затримкою в 10 місяців 20 днів, що підтверджується звітом- розрахунком банківської карти [PERSON] , та відомістю «Готелю» Козацький» № 230 від 13.04.2021 року. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц було здійснено відступ від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вказано, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134. Системний аналіз вищевикладених правових норм дозволяє суду дійти висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Отже, у спірних правовідносинах з вини відповідача не був проведений повний розрахунок при звільненні з позивачем, при цьому відповідач не надав доказів на користь протилежного. Відповідно до відомостей реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування [PERSON] , ДП «Готель» Козацький» у лютому 2020 року зараховано суму заробітку 16086,25 (шістнадцять тисяч вісімдесят шість) гривень 25 копійок, в березні 2020 року зараховано 12166,07 (дванадцять тисяч сто шістдесят шість) гривень 07 копійок, у квітні 2020 року коштів не зараховано. Лютий 2020 року мав 20 робочих днів за які виплачено 116086,25 гривень + березень 2020 року мав 22 робочі дні за які виплачено 12166,07 гри. = 28252,32 грн.(двадцять вісім тисяч двісті п`ятдесят дві) гривені 32 копійок (загальна сума виплачених грошових коштів за два місяці, що передують події); 20 робочих днів лютого 2020 року + 22 робочих дня березня 2020 року = 42 робочих дні за які виплачено заробітну плату за два останні місяці, що передували події; 28252,32 грн. загальна сума виплачених грошових коштів за два місяці, що передують події / на 42 робочих дні за які виплачено заробітну плату за два останні місяці, що передували події = 672,67 (шістсот сімдесят дві) гривні 67 копійок середньоденна заробітна плата; З урахуванням вищезазначеного розрахунку середньоденного грошового забезпечення 672,67 (шістсот сімдесят дві) гривні 67 копійок та періоду затримки розрахунку при звільненні (25.05.2020 року по 13.04.2021 року тобто 10 місяців 20 днів). В середньому місяць має в собі 22 робочих дні, та з 20 днів 14 робочих днів. 22 робочих дні в календарному місяці х 10 місяців затримки розрахунку = 222 робочих дні + 14 робочих днів= 236 робочих дні (період затримки розрахунку при звільненні). 236 робочих дні на які затримано розрахунок з працівником при звільненні X 672,67 грн. середній денний заробіток = 158750,12 (сто п`ятдесят вісім тисяч сімсот п`ятдесят) гривні 12 копійок сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за робітної плати за квітень 2020 року. Отже, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 158750,12 грн. Отже, суд вважає, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, здійснений позивачем, не відповідає вимогам Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року № 100 та не може бути прийнятий судом до уваги. За вищенаведеним підрахунком суду середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні складає 158750,12 грн. Однак, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Підсумовуючи вищенаведене,

Outcome: approved