Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], третя особа: Управління державної міграційної служби України в Луганській області, про усунення перешкод в користуванні будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS], визнавши [PERSON], [INFO], шляхом визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Про місце, день та час розгляду справи по суті, особи, які беруть участь у справі повідомлялись належним чином. У судове засідання 25 травня 2015 року для розгляду справи по суті особи, які беруть участь у справі, не з'явились. Позивач подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі на підставі наявних у справі доказів, а у випадку неявки відповідача розглянути справу у заочному порядку та ухвалити заочне рішення. При цьому зазначив, що правові наслідки проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення (у тому числі особливий порядок набрання таким рішенням законної сили та порядок його оскарження) йому відомі та зрозумілі, а додаткового роз'яснення цих наслідків судом не потребує. Відповідач та третя особа причини неявки у судове засідання не повідомили, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористались. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв'язку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судового засідання 19 травня 2015 року та 25 травня 2015 року, та від якого заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило і причини неявки ним не повідомлені, а позивач не заперечив проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача та відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п'ятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України занесена до журналу судового засідання. Обґрунтовуючи необхідність задоволення позову, позивач вказав на те, що 20 вересня 2002 року він надав своєму синові: [PERSON], з метою налагодження його особистого життя, право користування будинком [ADDRESS], яка належить позивачу на праві приватної власності. Однак після реєстрації зазначеного права, [PERSON] проживав у зазначеному будинку тільки до вересня 2013 року, після чого жодного разу цим правом не скористався, а у будинку не мешкав. А реєстрація відповідача у будинку заважає реалізувати йому право користування та розпорядження будинком у повному обсязі. На основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: На підставі договору купівлі-продажу, 19 серпня 2002 року, [PERSON] придбав будинок [ADDRESS] (а.с.5-7,28-29). А 10 вересня 2002 року зареєстрував своє право приватної власності на вказаний будинок (а.с.6). Двадцятого вересня 2002 року, [PERSON] надав своєму синові: [PERSON], з метою налагодження його особистого життя, право користування будинком [ADDRESS] (а.с.4,11). Того ж дня, [PERSON] зареєстрував своє місце проживання у зазначеній квартирі в Управлінні Державної міграційної служби України в Луганській області (а.с.4,11). Відповідно до акту обстеження житлового будинку від 18 березня 2015 року, на момент обстеження, комісією у складі двох фізичних осіб - сусідів [PERSON], було встановлено, що ознаки проживання [PERSON] у будинку [ADDRESS] - відсутні (а.с.8). Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли цивільні правовідносини у сфері права власності, в межах яких між ними виник спір щодо наявності у відповідача, як члена сім`ї власника, права користування квартирою у зв'язку з його відсутністю понад один рік. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з частиною першою статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Також положення частин перших статей 383 і 405 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) прямо встановлюють, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. При цьому житлове приміщення, яке члени сім`ї мають право займати визначається власником. Отже, член сім`ї власника квартири може отримати право користування нею від власника, який при цьому, може визначити конкретне житлове приміщення у квартирі яким може користуватись член його сім`ї. Судом встановлено, що відповідач отримав право користування будинком [ADDRESS], саме як член сім`ї власника, оскільки відповідач являється сином позивача (а.с.4,11). Однак згідно з положеннями частини другої статті 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на те, що позивачем доведена відсутність відповідача у будинку [ADDRESS], без поважних причин понад один рік, а дані про наявність іншої домовленості між позивачем та відповідачем відсутні, і законом іншого не встановлено, відповідача, як члена сім`ї позивача, слід визнати таким, що втратив право користування цією квартирою. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON], слід визнати обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 243 гривні 60 копійок та витрат, пов'язаних з опублікуванням оголошення про виклик відповідача у розмірі 420 гривень, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.2,32), вони підлягають стягненню на користь позивача з відповідача у повному обсязі, тобто у розмірі 663 гривні 60 копійок. Отже,

Outcome: approved