Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, за участю третьої особи Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області, про відшкодування моральної шкоди, обґрунтувавши свої вимоги тим, що судовим рішенням від 20 грудня 2019 року, яке набрало законної сили, було визнано протиправною бездіяльність відповідача ГУ ПФУ в Харківській області щодо ненарахування та невиплати позивачеві пенсії за період з березня 2018 року, із зобов`язанням пенсійного органу нарахувати та виплатити позивачеві пенсію за період з березня 2018 року. Однак, до теперішнього часу вищевказане судове рішення відповідачем виконане лише частково, заборгованість з пенсійних виплат нарахована, однак у повному обсязі не виплачена, пенсія виплачена лише за один місяць. Виконавче провадження закінчено у зв`язку із невиконанням судового рішення, з одночасним направленням державним виконавцем повідомлення про вчинення кримінального правопорушення. Факт неправомірного позбавлення позивача пенсійних виплат є очевидним порушенням його майнових прав, що очевидно призвело до моральних страждань, оскільки пенсія для людини похилого віку є безумовно єдиним основним засобом для існування. З 2018 року сім`я позивача існувала за рахунок своїх заощаджень, та коштів взятих у борг. Внаслідок дій Пенсійного Фонду України, у тому числі відповідача як його територіального органу, позивач більш як два роки був позбавлений єдиного джерела існування, внаслідок чого йому не вистачало коштів на лікування. Позивач проживав на території, яка не контролюється українською владою, не може влаштуватися на роботу, та усі заощадження витрачені на лікування і оплату правової допомоги для звернення до суду з позовом про визнання протиправними дій відповідача щодо ненарахування та невиплати пенсії. Вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди, яка була завдана незаконним рішенням органу Пенсійного фонду щодо припинення йому виплати пенсії з березня 2018 року, бездіяльністю щодо ненарахування та невиплати виниклої заборгованості за заявою позивача, та тривалим невиконанням вищевказаного судового рішення, яку він оцінює у - 47 000,00 грн. Позивач, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив розгляд справи провести без його участі, або його представника. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Ухвалами суду від 16 лютого 2021 року, та від 09 березня 2021 року, відзиви на позовну заяву, які надійшли до суду з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області за підписом [PERSON] , були повернуті заявнику без розгляду. Клопотань про відкладення судового засідання чи будь-яких заяв щодо продовження процесуальних строків з підстав, встановлених Законом № 731-IX, або заяв про поновлення або продовження процесуальних строків, встановлених нормами ЦПК України, у зв`язку із їх пропуском з поважних причин, та таких, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, або з причин неможливості вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк, що зумовлено обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, - від учасників справи до суду не надходило. Враховуючи вищезазначене, з метою недопущення невиправданого затягування судового процесу, суд приходить до переконання про проведення розгляду справи у відсутності сторін за наявними у справі матеріалами. При цьому суд також зазначає, що відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (п. 109 рішення у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року). За наведених обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів (за наявними матеріалами), Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на такі встановлені у судовому засіданні обставини та відповідні ним докази. Згідно із довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 29 жовтня 2019 року № 6334-5000220835, зареєстрованим місцем проживання позивача [PERSON] , [INFO] , є: [ADDRESS] . Зареєстроване фактичне місце проживання/перебування позивача, як внутрішньо переміщеної особи є: [ADDRESS] (а.с. 6). Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року у справі №520/12747/19, був задоволений адміністративний позов [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо ненарахування та невиплати пенсії [PERSON] за період з березня 2018 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати та невиплати [PERSON] пенсію за період з березня 2018 року. Звернуто до негайного виконання рішення суду у межах суми стягнення за один місяць (а.с. 7-9 з.б.). Згідно із постановою про закінчення виконавчого провадження від 30 липня 2020 року ВП № 61524567, на примусовому виконанні Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), перебував виконавчий лист №520/12747/19 виданий 28.02.2020 року Харківським окружним адміністративним судом, про зобов`язання ГУ ПФУ в Харківській області нарахувати та невиплати [PERSON] пенсію за період з березня 2018 року. У зв`язку із невиконанням боржником рішення, виконавцем надіслано органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, а виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №520/12747/19 - закрито (а.с. 10-10 з.б.). Згідно із листом Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 04 вересня 2020 року, позивачеві було повідомлено про те, що на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року у справі №520/12747/19, позивачеві проведено нарахування пенсії у розмірі 182722,79 грн. Доплату за рішенням суду в межах виплат за один місяць у розмірі 7368,37 грн. (за березень 2018 року) здійснено у лютому 2020 року. Виплату нарахованої за рішенням суду суми пенсії за період з 01.04.2018 року по 31.01.2020 року в розмірі 175354,42 грн. буде проведено відповідно до постанови КМУ № 637 від 05.11.2014 року «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (зі змінами) на умовах окремого порядку визначеного КМУ. Зазначено, що у разі виникнення незгоди з вищезазначеним, позивач має право на оскарження відповідно до законодавства (а.с. 11). Дослідивши спірні правовідносини та надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне. Відповідно до частин першої-другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду визначені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Разом з тим згідно із ч. 1 статті 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Як роз`яснено у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, яка кореспондує з положеннями ч. 1 ст. ст. 81 ЦПК України, якою встановлений обв`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 80 ЦП К України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За встановлених обставин, враховуючи, що позивачем не надано жодного доказу заподіяння йому відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за наведених ним обставин, суд приходить висновку про необґрунтованість позовних. Такий висновок стосується оцінки встановлених обставин справи та наданих сторонами доказів у сенсі глави 5 ЦПК України. Крім того, суд зазначає, що вищенаведеною статтею 1173 ЦК України, передбачено, що шкода, завдана незаконними рішеннями органу державної влади, відшкодовується державою. Тобто відшкодування, у разі визнання судом незаконними дій чи рішень будь-якого органу державної влади, повинно здійснюватися за рахунок держави, а саме за рахунок коштів Державного бюджету України. Згідно з пунктом 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року № 280 пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Відповідно до частини другої статті 72 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», кошти Пенсійного фонду не включаються до складу Державного бюджету України. Статтею 73 цього Закону визначений вичерпний перелік цілей, на які використовуються кошти Пенсійного фонду України, і встановлено заборону використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом. Відшкодування моральної шкоди цим Законом не передбачено. Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що не має законодавчих та інших правових підстав щодо виплати з коштів Пенсійного фонду України будь-яких відшкодувань моральної шкоди, так як бюджетом Пенсійного фонду України, який кожного року затверджується Кабінетом Міністрів України, не передбачено витрат на зазначені цілі. Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до покладених завдань Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення). Частиною другою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок). Згідно із пунктом 3 Порядку, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). Аналіз чинних норм свідчить про те, що шкода, завдана органами Пенсійного фонду України, компенсується за рахунок державного бюджету, а відповідне рішення суду виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Позивачем у цій справі не пред`являвся позов до відповідного органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, у зв`язку із чим, позовні вимоги [PERSON] не можна визнати законними і обґрунтованими ще й з наведених підстав неможливості відшкодування шкоди за рахунок ГУ ПФУ в Харківській області. Аналогічні висновки були наведені також в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року у справа № 281/46/16-ц; провадження № 61-9561св18. З урахуванням встановлених у цій справі обставин, у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] .

Outcome: dismissed