Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-22 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до ПАТ «АКБ «КИЇВ» (далі по тексту - відповідач) стягнення суми депозитного вкладу за Договором № 146366 банківського строкового вкладу «Вагомий внесок» (далі по тексту - Договір) від 24.10.2013 року в розмірі 100 000 грн., нарахованих і невиплачених відсотків в розмірі 1400 грн., втрачену вигоду в сумі 3014 грн. В подальшому позивач змінював позовні вимоги, остаточно заявою від 20.02.2015 року збільшив позовні вимоги, просив стягнути на свою користь з відповідача суму депозитного вкладу у розмірі 100 000 грн., нараховані і невиплачені відсотки в розмірі 7 000 грн., інфляційні витрати в розмірі 10 000 грн. Позовів вимоги обґрунтовані тим, що 24.10.2013 року між сторонами було укладено Договір № 146366 банківського строкового вкладу «Вагомий внесок» (далі по тексту - Договір) від 24.10.2013 року, відповідно до умов якого позивачем внесено на відкритий відповідачем депозитний рахунок грошові кошти в сумі 100 000 грн., строком до 29.10.2014р., зі сплатою відсотків за депозитом. Позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення грошових коштів з Договором банківського вкладу, разом з тим відповідачем в порушення умов договору, кошти повернуті не були. Позивач в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду надав заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився. Судом вживалися заходи щодо повідомлення Відповідача про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 24 жовтня 2013 року між сторонам було укладено Договір № 146366 банківського строкового вкладу «Вагомий внесок» (а.с. 2-3). Відповідно до умов вказаного Договору, позивач вніс грошові кошти в розмірі 100 000 грн. на вкладний депозитний рахунок № [NUMBER], строком на 370 календарних днів, дата повернення депозиту - 29 жовтня 2014 року (п.п. 1.1., 1.2. Договору). Згідно з п. 1.3. Договору, процентна ставка за користування депозитом складає 18, 50 річних. Положеннями п. 3.4. Договору визначено, що після закінчення строку, на який був залучений депозит, повернути Вкладнику (Позивачу) суму депозиту та нараховані несплачені проценти згідно з умовами цього Договору. Як встановлено в судовому засіданні, позивач свої зобов'язання за договором виконав належним чином, що підтверджується платіжним дорученням № 15218632 від 24.10.2013 р. (а.с. 4). 30 жовтня 2014 року позивач звернувся до відповідача із вимогою про видачу вкладу (а.с. 8). Відповідачем в порушення умов Договору кошти повернуті не були. Разом з тим, ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Також, ч.ч. 1, 2, ст. 319 та ч. 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно із ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Також, слід зазначити, що згідно вимог ч. 3 ст. 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. При цьому, положеннями ст. 1074 ЦК України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Проте, представником відповідача не надано до суду жодних доказів, з яких би вбачалося, що фінансові операції щодо видачі належних позивачу коштів обмежені за рішенням суду або зупинені в порядку, визначеному ст. 17 Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму», як такі, що можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань по поверненню вкладу з нарахованими процентами у строки, встановлені у договорі, позовні вимоги позивача є обґрунтованими та таким, що підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума депозитного вкладу у розмірі 100 000 грн., нараховані і невиплачені відсотки в розмірі 7 000 грн., інфляційні витрати в розмірі 10 000 грн. Відповідно до положень ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає за необхідне стягнути з Відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1170 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved