Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-05 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . В обгрунтування позову [PERSON] зазначає, що будинок [ADDRESS] належить йому на праві приватної власності. У 2009 році в цьому будинку, за згодою попереднього власника [PERSON] , [PERSON] зареєстрував своє місце проживання, однак фактично там не проживав. В добровільному порядку відповідач з реєстрації не знявся, його речей у будинку [ADDRESS] немає, зв`язок з ним відсутній і місцеперебування [PERSON] позивачу невідоме. Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, перешкоджає у оформленні субсидії і він змушений нести додаткові витрати. Зважаючи, що [PERSON] тривалий час не проживає за вказаною адресою, позивач вважає, що він втратив право користування жилим приміщенням. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовну вимогу, давав суду пояснення, близькі за змістом до обгрунтувань позову. Відповідач [PERSON] викликався до суду для розгляду справи через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, однак в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомляв, відзиву на позов не подав. Судом ухвалено про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача проти такого вирішення справи не заперечує. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши докази у справі, дійшов таких висновків. З копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31 травня 2018 року слідує, що спадкоємцем майна [PERSON] (що складається з житлового будинку [ADDRESS] ), є [PERSON] . Копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31 травня 2018 року № 125930813 підтверджено, що власником житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON] . Згідно із ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) власникові належать право володіння, користування, розпорядження своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За змістом ч. 2 ст.405 ЦК член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. На думку суду, є підстави застосувати по аналогії закону вказану норму і до особи, яка не є членом сім`ї власника житла. Разом з тим, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК). Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Із акту обстеження матеріально-побутових умов від 29 грудня 2020 року слідує, що з 29 вересня 2009 року зареєстроване місце проживання [PERSON] значиться у будинку [ADDRESS] . Зі слів позивача [PERSON] відповідач [PERSON] у ньому фактично не проживав і не проживає. До позовної заяви додані письмові пояснення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] від 29 грудня 2020 року, у яких вказані особи стверджують про те, що відповідач [PERSON] у будинку [ADDRESS] не проживає і не проживав. Суд, оцінюючи подані стороною позивача докази, констатує, що на підтвердження відсутності [PERSON] у будинку [ADDRESS] подано лише один акт обстеження матеріально-побутових умов від 29 грудня 2020 року. Більше того, у вказаному акті містяться відомості, які відображені зі слів позивача, який безпосередньо зацікавлений у визнанні відповідача таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] . Інших об`єктивних даних, що підтверджують обгрутнованість заявленої позовної вимоги цей акт не містить. Далі, надаючи оцінку письмовим поясненням [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , суд враховує, що позивачем будь-яких доказів на підтвердження проживання цих осіб у с. Переспа не подано, він не клопотав про їх допит в судовому засіданні, а відтак суд не може покласти їх в основу рішення про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] . Інших доказів до суду не подано. Відповідно до частин 1-3 ст. 89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, під час розгляду справи стороною позивача належними та достовірними доказами не доведено відсутність протягом одного року відповідача [PERSON] у будинку [ADDRESS] без поважних причин, а тому у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed