Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, який в подальшому уточнив. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 23.11.2012 року між ним та відповідачем [PERSON] був зареєстрований шлюб, в період якого у них 02.10.2013 року народився син [PERSON]. У звязку з тим, що сімейне життя у позивача з відповідачем [PERSON] не склалось, рішенням суду шлюб між ними було розірвано, а син [PERSON] залишився проживати з матірю [PERSON] Після розірвання шлюбу колишня дружина позивача [PERSON] та його колишня теща [PERSON] забороняють позивачу бачитися та спілкуватися з сином, через що йому довелось звертатись з заявою до органів опіки та піклування, щоб вони своїм рішенням визначили для нього участь у вихованні сина та дні побачення з ним. Комісією з питань захисту прав дитини при Вінницькій районній державній адміністрації було прийнято рішення від 27.08.2015 року № 104 на підставі якого Вінницькою районною державного адміністрацією видано розпорядження від 18.09.2015 року № 440 про визначення участі позивача у вихованні сина, [PERSON], відповідно до якого для позивача були визначені дні побачення із сином, а саме: не менше двох разів на місяць у вихідні дні з 10.00 до 13.00 та з 16.00 до 20.00 години включаючи дні хвороби дитини. Однак, незважаючи на дане розпорядження Вінницької районної державної адміністрації від 18.09.2015 року № 440 та ігноруючи його, відповідачі в подальшому знову категорично відмовились надавати позивачу бачитись та спілкуватись з сином [PERSON], натомість, в період з 2015 року по теперішній час, в телефонному режимі почали постійно «обливати позивача брудом», висловлюючи в його бік нецензурну лайку та поширюючи відносно нього неправдиві відомості про те, що він начебто поганий батько, який відмовляється матеріально забезпечувати свого сина, неодноразово телефонуючи зі свого стаціонарного номеру телефону 56-82-14 на стаціонарні номери: 52-20-32, 52-20-09, 52-21-10 співробітникам позивача на роботу в ПрАТ Вінницяпобутхім, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Фрунзе, 4, незважаючи на те, що позивач за рішенням суду виплачує аліменти на утримання сина [PERSON] по 1/4 від усіх видів свого заробітку та на утримання колишньої дружини [PERSON] до досягнення дитиною трьох річного віку. Також відповідачі зі свого стаціонарного номеру телефону 56-82-14 неодноразово телефонували на стаціонарний номер телефону 58-16-97, тобто на роботу, де працює мати позивача [PERSON], а саме до Деснянського навчально-виховного закладу Вінницького району Вінницької області і також висловлювались в сторону позивача нецензурною лайкою та поширювали відносно нього неправдиві відомості стосовно того, що він поганий батько. Крім цього, відповідачі принижують честь і гідність позивача перед його теперішньою тещою [PERSON], дізнавшись про її мобільний номер телефону (097) 341-25-71, вони із мобільного телефону (096) 208-63-25, який належить [PERSON], слали на вищевказаний мобільний номер телефону безліч SMS повідомлень з брутальним змістом та нецензурною лайкою і погрозами в сторону позивача, зазначаючи в них також про те, що якщо він не відчепиться від дитини, тобто від сина [PERSON], то вони не дадуть йому спокою і проклянуть усю його родину. Крім того, відповідачі із мобільного телефону (096) 208-63-25, який належить [PERSON], неодноразово надсилали та надсилають SMS повідомлення на мобільний номер телефону сусідки позивача [PERSON], з брутальним змістом та неправдивими відомостями, які адресовані в сторону позивача, чим також постійно принижують його честь та гідність. Таким чином, позивач вважає, що вказаними діями відповідачів принижена його честь, гідність та ділова репутація і завдана моральна шкода, оскільки після цього йому доводилось виправдовуватись та надавати пояснення перед великим колом людей, своїм керівництвом та колегами по роботі. Крім цього, через надсилання відповідачами SMS повідомлень на мобільний телефон його теперішньої тещі [PERSON] у його сімї почалися конфлікти з теперішньою дружиною [PERSON], перед якою йому також довелось виправдовуватись та надавати пояснення, чому на мобільний телефон її матері надходять такого змісту повідомлення. Отже, з врахуванням вищевикладеного позивач зазначає, що відповідачі своїми неправомірними діями порушили його конституційні права, а саме: принизили його честь, гідність та ділову репутацію, втрутились в його особисте життя та сімю, чим заподіяли моральну шкоду, яка виразилась у сильних душевних, моральних стражданнях та переживаннях, порушенням нормального сну та погіршенням самопочуття та здоровя, так як йому постійно доводилось і в даний час доводиться спростовувати брехню та наклепи, поширювану відповідачами перед великим колом людей співробітниками та керівництвом по роботі, родичами та близькими йому людьми. За зазначених підстав позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати, що поширювані [PERSON] та [PERSON] відомості про те що, він, [PERSON], не забезпечує матеріально свого малолітнього сина, [PERSON], [INFO], не відповідають дійсності та принижують його честь, гідність і ділову репутацію, з викладенням даного тексту у судовому рішенні та повідомленням про ухвалене у справі судове рішення свідків, а саме: працівників ПрАТ «Вінницяпобутхім» інспектора відділу кадрів [PERSON], адреса м. Вінниця вул. Академіка Янгеля, 4; інженера- технолога [PERSON], адреса м. Вінниця вул. Академіка Янгеля, 4; працівницю Деснянського навчально-виховного закладу Вінницького району Вінницької області [PERSON], яка проживає за адресою: [INFO]; [PERSON], яка проживає за адресою: [INFO]; [PERSON], яка проживає за адресою [INFO]; 2) стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 гривень, а також понесені ним судові витрати. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали на зазначених у ньому підставах. Позивач [PERSON] суду показав, що після розірвання шлюбу з нього було стягнуто аліменти, які він справно сплочував, але відповідачі не задоволенні сумою аліментів, постійно телефонували до нього за місцем роботи і обливали його лайкою та брудом, його особисто, та поширювали про нього неправдиві відомості серед працівників його підприємтсва. Зокрема, відповідачі повідомляли його керівництво та працівників, що він поганий батько, не сплочує коштів на дитину та не відвідує сина, просили його звільнити, та наводили наклеп стверджуючи, що він краде. В зв»язку з цим він був змушений постійно виправдовуватися перед працівниками та іншими особами. Крім того, відповідачі телефонували на роботу його матері у дитячий заклад і також обливали його брудом перед матір»ю та працівниками з її роботи. Відшукавши мобільний телефон його тещі, відповідачі дзвонили їй і також оговорювали його із-за чого в нього почалися проблеми у сім»ї та на работі. Моральну шкоду нанесену наклепом оцінює в 10000 грн. Позов просить задоволити та визнати поширюваннні відповідачами відомості такими, що не відповідають дійсності та принижують честь, гідність і ділову репутацію з викладенням даного тексту у судовому рішенні та повідомленні свідків та стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 10000 грн. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів адвокат [PERSON] позов не визнали. Відповідачка суду показала, що здійснювали дзвінки на роботу лише для того, щоб отримати відомості щодо виплати суми аліментів. Дитина, яка народилася у позивача та її доньки [PERSON] хворіє на ДЦП, потребує постійного лікування, купування ліків, однак гроші позивач сплочує не регулярно і їх не хватає. З цього приводу телефонували до місця його працевлаштування, і лайкою не ображали. Дзвінки тривали по секундах і в цей час ніхто б образити позивача не встиг. Дзвінки на роботу матері позивача здійснювали, щоб дізнатися щодо влаштування дитини в дитячий садочок, тому також образ не наносили. В задоволенні позову просять відмовити. Заслухавши думки та позиції учасників процесу, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Це означає, що суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації, або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Частиною 1\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1\~ст.11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 17.12.2014 року було розірвано (справа № 128/5187/14-ц), що підтверджується ксерокопією вказаного рішення (а.с. 8). За період перебування в шлюбі у [PERSON] та [PERSON] 02.10.2013 року народився син [PERSON], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження серії І-АМ № 293899, виданого повторно 22.10.2014 року (а.с. 11). З ксерокопії рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 18.12.2013 року вбачається, що з [PERSON], [INFO] (який зареєстрований за адресою: [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER]), на користь [PERSON], [INFO] (яка зареєстрована за адресою: [INFO]), стягнуто аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з дня предявлення позову, тобто з 21.10.2013 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішення набуло чинності 30.12.2013 року (а.с. 6-7). Згідно ксерокопій довідок про доходи № 77 від 24.04.2015 року, № 131 від 30.06.2015 року та від 30.06.2016 року, виданих ПрАТ «Вінницяпобутхім», вбачається, що за період з 12.2014 року по 05.2015 року, з 10.2014 року по 03.2015 року та з 12.2015 року по 05.2016 року з заробітної плати [PERSON], який працює на посаді апаратника підготовки сировини та відпускання напівфабрикатів та продукції в ПрАТ «Вінницяпобутхім», проводилось відрахування аліментів, призначених за рішенням суду (а.с. 9, 10). Відповідно до ксерокопії розпорядження Вінницької РДА за № 440 від 18.09.2015 року «Про визначення участі у вихованні дитини: [PERSON], [INFO], його батьком [PERSON]» вбачається, що даним розпорядженням визначено для [PERSON], [INFO], який проживає за адресою: [INFO], дні побачення із малолітнім сином [PERSON], [INFO], який проживає з матірю [PERSON] за адресою: с. Вінницькі Хутори, вул. Покришкіна, 124, Вінницького району Вінницької області, а саме: не менше двох разів на місяць у вихідні дні батька (з попереднім узгодженням з матірю) з 10:00 до 13:00 та з 16:00 до 20:00 год., виключаючи дні хвороби дитини (а.с. 12). Згідно ксерокопії висновку від 10.07.2015 року про результати розгляду письмового звернення гр. [PERSON] щодо вчинення відносно неї неправомірних дій колишнім зятем гр. [PERSON] за її місцем проживання, встановлено, що в діях [PERSON] не вбачається ознак злочину (а.с.117 ). Також, відповідно до ксерокопій листів Вінницького відділення поліції відділу національної поліції від 18.12.2015 року та від 10.12.2015 року, адресованих [PERSON] та [PERSON] як відповідь на їх звернення щодо протиправних дій, вчинених відносно них [PERSON], вбачається, що заява [PERSON] від 09.12.2015 року відповідним чином була зареєстрована в журналі Єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Вінницького РВП за № [NUMBER], а заява [PERSON] від 27.11.2015 року відповідним чином була зареєстрована в журналі Єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Вінницького РВП за № [NUMBER] та за наслідками розгляду вказаних заяв встановлено, що в діях [PERSON] ознаки кримінального правопорушення відсутні (а.с. 118-119). Згідно ксерокопії характеристики, наданої ПрАТ «Вінницяпобутхім», за місцем роботи [PERSON] характеризується з позитивної сторони (а.с. 120). За показами свідків [PERSON],[PERSON],Ставінової [PERSON], свідки допитані у судовому засіданні суду показали, що відповідачі телефонували до місця роботи позивача в ПрАТ «Вінницяпобутхім» та говорили, що позивач поганий батько, не цікавиться дитиною та її матеріальним забезпеченням. При цьому свідки цій інформаціїї не повірили, так як позивач є хорошим працівником та батьком. Свідки [PERSON] та [PERSON] суду також пояснили, що відповідачі говорили по телефону, що позивач краде з продукцію з підприємства, але вони в це не повірили, так як характеризуется позивач позитивно. Зазначили, що надають йому добру характеристику і показали, що думку про позивача ці розмови не змінили. Свідок [PERSON], мати позивача суду показала, що до місця її роботи неодноразово дзвонили відповідачі та говорили, що її син не платить аліменти, не допомогає їх родині і сину, але це не відповідає дійсності, так як він сплочує аліменти. Дзвонили з квітня по грудень 2015р. За правилом ч. 1\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до\~ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 201 ЦК України \~особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до\~Конституції України\~життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Статтею 32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 276 ЦК України орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, фізична особа або юридична особа, рішеннями, діями або бездіяльністю яких порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов'язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення. Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням. Відповідно до п. 3 ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про інформацію»\~інформація це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Згідно пункту 15\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Також як роз'яснено у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. За правилом ч.ч. 1, 2 ст. 30\~Закону України «Про інформацію»\~ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Право на свободу вираження поглядів захищене\~ст.10 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», ратифікованою Законом України від 17.07.1997 року, яка разом з відповідною практикою застосування норм Конвенції Європейським судом з прав людини відповідно до\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~є для суддів джерелом права. Так, у своїй практиці Європейський суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджено, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню, вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 р.). Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно\~ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд не бере до уваги надану позивачем з ПАТ «Укртелеком» інформацію, а саме: роздруківку щодо вихідних зєднань абонента № [NUMBER] з абонентськими номерами № [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] за період часу з 00:00 год. 01.01.2015 року по 23:59 год. 10.02.2016 року, оскільки вона не підтверджує вчинення відповідачами будь-яких дій, які б принизили його честь, гідність, та завдали шкоди діловій репутації, а лише підтверджує факт здійснення телефонувань з зазначених у роздруквці номерів. Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов переконання, що в даному випадку думки, переконання, критична оцінка поведінки позивача відповідачами, у є лише їх субєктивною думкою, яка відноситься до оціночних суджень та яку не можливо перевірити на предмет відповідності дійсності. Враховуючи вищевикладене, позивач не довів жодними належними та допустимими доказами поширення відповідачами завідомо неправдивих відомостей щодо нього, які б принизили його честь, гідність, та завдали шкоди діловій репутації, а лише довів факт вчинення щодо нього критичної оцінки відповідача його як батька, та виконання ним своїх обов»язків по матеріальному утриманню дитини, тому позовні вимоги про визнання інформації недостовірною та зобов'язання відповідача спростувати недостовірну інформацію задоволенню не підлягають. Відповідно до\~ ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті, проте до цих вимог також застосовуються положення\~ст.11 ЦПК України, щодо надання належних та допустимих доказів її спричинення. Згідно положень ч. 2\~ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В пункті 3\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. (Пункт 3 доповнено абзацом третім згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5). Позовна вимога щодо стягнення моральної шкоди є похідною від вимог про визнання інформації недостовірною та зобов'язання відповідачів спростувати недостовірну інформацію, тому позов в цій частині також не підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України в стягненні судових витрат відмовити.

Outcome: dismissed