Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-27 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту позивач) звернувся до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] (далі по тексту відповідач) про визнання за ним батьківства відносно дитини [PERSON], [INFO]. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що з 2009 року проживав однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу. 04.06.2010 року у відповідача народилась дитина [PERSON], батьком якої він себе вважає. При цьому відповідач, будучи одинокою матірю названої дитини, запис про батько якої здійснений у відповідності з вимогами ст.135 Сімейного кодексу України за вказівкою матері дитини, не бажає визнавати позивача батьком дитини та відповідно його права на виховання цієї дитини та її піклування, що і обумовило його звернення до суду з позовом про визнання батьківства для захисту його прав батька дитини та прав самої дитини на спілкування з батьком. В письмових запереченнях проти позову представник відповідача, не заперечуючи батьківство позивача по відношенню до малолітньої дитини - [PERSON], зазначив, що позивач втратив право захисту свого батьківства в суді, оскільки пропустив строк позовної давності в один рік, встановлений законодавцем України по відношенню до вимоги про визнання батьківства, що підтверджується відповідною практикою суду касаційної інстанції вирішення даних спорів. Крім того, представник позивача вважає, що предмет позову не стосується дитини, яку народила відповідач, оскільки дата народження дитини, вказана у позові, не відповідає даті народження дитини відповідача, спір про визнання батьківства стосовно якої розглядається судом. Відповідач в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову заперечувала у зв`язку з його необґрунтованістю та пропуском позивачем строку позовної давності. В даній заяві вказала, що не бажає давати пояснення стосовно себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів, зокрема, щодо своєї дитини. Заслухавши представника позивача, позивача та представника відповідача, допитавши свідків з приводу предмету спору по даній справі, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. За актовим записом про народження № 09 від 21.06.2010 року, складеного виконкомом Берестівської сільської ради Бахмутського (Артемівського) району Донецької області (а.с.33,34), 04 червня 2010 року у відповідача народилась донька [PERSON], відомості про батько якої записані зі слів матері. За вимогою ч.2 ст.128 Сімейного кодексу України підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.1 і ч.2 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог була надана суду довідка виконавчого комітету Берестівської сільської ради Бахмутського району Донецької області від 20.09.2016 року № 02-27/358 (а.с.6), згідно з якою відповідач мешкала та була зареєстрована разом з малолітньою донькою [PERSON], [INFO], - з 12.01.2010 року по 17.04.2013 року в с. Берестове Бахмутського району Донецької області, та фотокартки (а.с.39,40) з зображенням позивача та відповідача разом з малолітньою дитиною. Крім того, допитані в судовому засіданні за клопотанням позивача та його представника свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] показали, що позивач та відповідач тривалий час? приблизно з 2009-2010 року по 2013-2014 роки, проживали в [INFO] однією сім`єю, спільно утримували та виховували малолітню дитину на ім`я [PERSON], яка називала позивача батьком. Приймаючи до уваги, що відповідач та його представник не надали суду доказів в спростування вимоги позивача про визнання його батьком малолітньої дитини - [PERSON], не стверджували, що батьком цієї дитини є інший чоловік, та що надані позивачем докази в обґрунтування заявленої позовної вимоги є належними та допустимими доказами в підтвердження батьківства позивача стосовно названої дитини, суд вважає доведеним, що позивач є батьком малолітньої дитини - [PERSON], [INFO]. При цьому суд вважає необхідним відмітити наступне. Ч.1 ст.20 Сімейного кодексу України встановлено загальне правило, за яким до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується. З даного загального правила законодавець України у ч.1 ст.20 та ч.2 ст.129 Сімейного кодексу України передбачив виключення, за яким до вимоги про визнання батьківства у спорі між чоловіком матері дитини та особою, яка вважає себе батьком дитини, застосовується позовна давність в один рік. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.02.2016 року, якою вирішувалась касаційна скарга позивача на рішення апеляційного суду м. Києва від 23.09.2015 року у справі № 6-31241ск15 про визнання батьківства, суд касаційної інстанції дійшов до висновку, що положення ч.2 ст.129 Сімейного кодексу України про визначення строку, протягом якого особа може звернутися до суду із вимогою про визнання батьківства, розповсюджуються і на вимоги про визнання батьківства, які заявляються на підставі ст.128 Сімейного кодексу України, оскільки вказані норми є пов`язаними між собою. Тому касаційний суд в ухвалі від 17.02.2016 року, визнаючи доведеним встановлений судами першої і апеляційної інстанції у відповідних рішеннях факт батьківства позивача, погодився з необхідністю відмовити у задоволенні позову про визнання батьківства з причини пропущення позивачем строку позовної давності. П.3 і п.4 ч.1 ст.214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. У згаданій ухвалі від 17.02.2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ послався на те, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19.06.2015 року, яке в подальшому було скасовано ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23.09.2015 року, позов про визнання батьківства був задоволений, виходячи із положень ч.1 ст.129 Сімейного кодексу України та відсутності підстав для застосування позовної давності, оскільки позивач не знав, що батьком дитини було записано не його. Таким чином, у вказаній цивільній справі про визнання батьківства був встановлений факт запису батьком дитини зі слів матері конкретного чоловіка, який не оспорює своє батьківство стосовно цієї дитини. У зв`язку з цим суд касаційної інстанції в ухвалі від 17.02.2016 року і визнав правильним застосування позовної давності до вимоги про визнання батьківства при відсутності в якості відповідача у справі чоловіка, який записаний батьком дитини, так як правові відносини стосовно визнання батьківства щодо дитини у цій справі по суті є спором між чоловіком, який вважає себе батьком дитини, та чоловіком, який записаний батьком дитини. У свою чергу, спір між позивачем і відповідачем стосовно визнання батьківства відносно дитини [PERSON], [INFO], не обумовлений тим, що батьком названої дитини записаний інший конкретний чоловік. За актовим записом № 09 від 21.06.2010 року про народження дитини [PERSON] не можливо іденфікувати записаного зі слів матері батька дитини, а саме [PERSON]. В ході судового розгляду спору ні відповідач, ні представник відповідача не надали суду доказів, що [PERSON], який записаний батьком дитини, є реальною людиною, який бажає виховувати цю дитину та піклуватися про нею. Тому суд вважає невірним твердження представника відповідача про необхідність застосування до вимоги позивача про визнання батьківства наслідків пропуску строку позовної давності при відсутності реального чоловіка, який записаний батьком дитини та бажає залишатися цим батьком. Суд також вважає, що інший підхід застосування позовної давності до вимог про визнання батьківства буде суперечити інтересам малолітньої дитини - [PERSON] на отримання від батька піклування про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, вимогам ч.8 ст.7 Сімейного кодексу України, за якими регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що предмет спору у даній цивільній справі є визнання батьківства відносно певної дитини і уточнення позивачем дати народження дитини не є зміною предмета позову, оскільки на підставі ч.2 ст.31 ЦПК України позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог. У зв`язку з викладеним, приймаючи до уваги встановлені судом обставини та відповідні ним спірні правовідносини, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Outcome: approved