Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної в результаті ДТП, а саме просить стягнути з [PERSON] на користь позивача, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоду, а саме: матеріальну шкоду в розмірі 21036 грн. та моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.; судові витрати. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що [PERSON], є користувачем автомобіля Нyundai Santa Fe, 2014 року випуску, д/н [NUMBER]. Власником авто є [PERSON] згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] 20.06.2018 року позивач поїхав з сім'єю на відпочинок в смт. Затоку м. Білгород-Дністровський Одеської області, де по вул. Приморській, 65 власник автомобіля KIA Sportage, 2013 року випуску, д/н [NUMBER], [PERSON] скоїла наїзд на припаркований на узбіччі автомобіль позивача, внаслідок чого авто отримало механічні пошкодження. Оскільки автомобіль отримав пошкодження задньої правої частини, власник авто [PERSON] звернувся до ФОП [PERSON], яким визначено вартість відновлювального ремонту в розмірі 21 036,00 грн. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. У звязку із чим позивач звернувся до суду із відповідним позовом. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.09.2018 року відкрите провадження по справі, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Відповідач у встановлений законом строк відзиву до суду не подав, суд вважає за можливе вирішити спір за наявними матеріалами справи. Позивач надав до суду письмову заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує, просить розгляд справи здійснити у його відсутності, у разі неявки відповідача не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с. 5). Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причина неявки суду не відома. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Справа підлягає розгляду в заочному порядку у відповідності до ст. 280 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. [PERSON], є користувачем автомобіля Нyundai Santa Fe, 2014 року випуску, д/н [NUMBER]. Власником авто є [PERSON] згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] 20.06.2018 року позивач поїхав з сім'єю на відпочинок в смт. Затоку м. Білгород-Дністровський Одеської області, де по вул. Приморській, 65 власник автомобіля KIA Sportage, 2013 року випуску, д/н [NUMBER], [PERSON] скоїла наїзд на припаркований на узбіччі автомобіль позивача, внаслідок чого авто отримало механічні пошкодження. Факт скоєння зазначеного ДПТ зафіксовано камерою зовнішнього спостереження, фотофіксація якого надана позивачем до суду в якості доказу. В результаті дорожньо-транспортної пригоди актомобіль позивача отримав механічні пошкодження, а саме пошкодження задньої правої частини. Вартість відновлювального ремонту визначена ФОП [PERSON] та становить 21 036,00 грн. Частинами 1 та 2 ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Постановою Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» за №6 від 27.03.1992 року із змінами та доповненнями роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Отже, з урахуванням вищевикладеного, можна зробити висновок про те, що наявні підстави для цивільної відповідальності [PERSON], яка є власником автомобіля KIA Sportage, 2013 року випуску, д/н [NUMBER], та скоїла наїзд на припаркований на узбіччі автомобіль позивача. Порядок визначення шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, врегульовано главою 82 ЦК, крім того, відповідні роз'яснення надано в постанові Пленуму Верховного Суду «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 №6, відповідно до яких при визначенні розміру шкоди враховується розмір майнової шкоди, спричиненої майну або особистим немайновим правам потерпілого. Під шкодою, що має бути відшкодована, розуміють або зменшення блага потерпілого внаслідок порушення його матеріальних прав або зниження нематеріальних благ (рівня життя, здоров'я тощо). Ч. 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 1 ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоду майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір таких збитків підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення втраченої речі. Відповідно до ч.2 ст.22 ЦК збитками є витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Згідно з роз'ясненнями п.9 постанови Пленуму ВС «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 №6 при визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов'язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв'язку із заподіянням шкоди майну. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача повної вартості відновлювального ремонту в розмірі 21 036,00 грн. є обгрунтованою та підлягає задоволенню. Стосовно позовних вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно зазначити наступне. На підставі ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. П.2 ч. 3 цієї статті вказує, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно п. 3 постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Позивач наголошує на тому, що окрім матеріальної шкоди, йому завдано моральної шкоди, яка виразилася в переживаннях з приводу пошкодження майна, яким останній керував на відповідній правовій підставі, вимушених змінах в житті, спричинених необхідністю ремонтувати автомобіль, а також переживаннях, яких останній зазнав в той момент, коли довелось пояснювати власнику автомобіля яким чином сталось пошкодження його майна. За таких обставин, завдану моральну шкоду позивач оцінив у 5 000 гривень. Зважаючи на обставини справи та надані суду докази, суд приходить до висновку про достовірність та обґрунтованість доводів та вимог позивача щодо заподіяння йому моральних страждань неправомірними діями відповідача [PERSON], в результаті скоєння останньою дорожньо-транспортної пригоди. Беручи до уваги встановлені в судовому засіданні обставини справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, знайшли своє підтвердження у суді і ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, та підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,80 грн. На підставі вищевикладеного та ст.ст. 22, 23, 1166, 1187, 1192ЦК України,

Outcome: approved