Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-11 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позивач [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову підтримав, суду пояснив, що 27.11.2011 року він дав громадянину [PERSON] в борг 109 200 доларів США (1 488 396 гривень за курсом НБУ). Ці кошти відповідач повинен був повернути йому до 30 жовтня 2012 року. За ці кошти відповідач повинен був придбати земельну ділянку і в подальшому оформити цю земельну ділянку на його ім'я. Для підтвердження своїх намірів відповідач віддав йому оригінал державного акту на свою земельну ділянку площею 0,3792 га, яка розташована у с. Соколівка Косівського району Івано-Франківської області і призначена для ведення особистого селянського господарства. Ця земельна ділянка слугувала гарантією виконання відповідачем своїх зобов'язань. У встановлений строк, відповідач земельної ділянки для нього не придбав, а придбав земельну ділянку, яку оформив на свою дружину, а отримані від нього кошти на придбання земельної ділянки йому не повернув. На вимоги позивача повернути йому борг, відповідач не реагує та відмовляється повертаи цей борг. 15.07.2014 року позивач звернувся із претензією до відповідача про виплату боргу і на даний час відповіді не отримав. До теперішнього часу відповідач не виконав своїх зобов'язань і борг не повернув, чим взяті на себе зобов'язання не виконав. Із урахуванням збільшених позовних вимог (а.с.30-31) провив стягнути із відповідача на його користь суму боргу 1 644 552 гривень, 3 % річних з простроченої суми у розмірі 148 011 гривень і судові витрати у сумі 3654 гривень. Відповідач в справі [PERSON] в судові засідання на 26.11.2014 та 11.12.2014 року не з'явився будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи по суті. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає судові підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Суд, вислухавши позивача, вивчивши матеріали справи, вважає позов підставним та таким, що підлягає задоволенню із наступних підстав: Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст. 57 ЦПК України, зазначає, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Крім того, відповідно до положень ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитись письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків. Таким чином, ураховуючи вищенаведені положення закону не може доводитися свідченням свідків, а також поясненнями сторін не лише заперечення факту вчинення або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Із письмової розписки від 27.11.2011 року (а.с.5), оригінал якої оглянуто в судовому засіданні, вбачається, що [PERSON] позичив 109 200 доларів США 27.11.2011 року у [PERSON], і зобов'язався повернути вказану суму до 30 жовтня 2012 року. Вказаний факт засвідчується власноруч написаною розпискою [PERSON], у нього дома у [ADDRESS], в присутності свідка. При цьому, в ході судового розгляду відповідачем не подано суду письмових заперечень, а ні по факту написання та підпису боргової розписки від 27.11.2011 року (а.с.5) , а ні доказів в підтвердження виконання ним свого боргового зобов'язання. Із копії заяви-претензії від 15 липня 2014 року (а.с.6) вбачається, що позивач направив відповідачу вимогу про повернення йому коштів у сумі 109 200 доларів США, що становить 1 310 400 гривень, до 25 липня 2014 року. Таким чином судом встановлено, що фактично відповідно до договору позики від 27.11.2011 року (а.с.5) відповідач в справі [PERSON] отримав від [PERSON] 27.11.2011 року кошти в сумі 109 200 доларів США, які зобов'язувався повернути до 30 жовтня 2012 року. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно вимог ст. ст. 526, 525 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. За змістом ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом Відповідно до ч. 1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Також, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, за борговою розпискою від 27.11.2011 року борг [PERSON] перед [PERSON] становить: 1 644 552 грн. - основної суми боргу. Відповідно до проведеного позивачем розрахунку за прострочені дні відповідачем на день ухвалення рішення за договором позики від 27.11.2011 року, три відсотки річних становлять 148 011 грн. Таким чином загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем становить: 1 644 552 грн. - основна сума боргу та 148 011 грн. - 3% річних. За вищенаведених підстав суд вважає підставними та доведеними в судовому засіданні вимоги позивача в цій частині. Окрім цього, суд вважає за необхідне, відповідно до ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача в користь позивача оплачений ним судовий збір в сумі 3654 грн. На підставі наведеного ст.ст. 625, 1046, 1047, 1050 ЦК України,

Outcome: approved