Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська з позовом ПАТ КБ «Приватбанк», в обґрунтування якого зазначив, що 11 грудня 2007 року між [PERSON] та ЗАТ «Приватбанк», найменування якого було змінено на ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № IFWWGA00000042, за умовами якого банк надав, а [PERSON] отримав 30000 доларів США на ремонт житла, строком повернення до 11 червня 2022 року та зі сплатою 14,21 % річних за користування кредитними коштами. Пунктом 7.1 вказаного договору визначено, що банк зобовязується надати позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівки через касу на строк з 11 грудня 2007 року по 11 грудня 2022 року виключно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 30000 доларів США на споживчі цілі. Сплата винагороди за надання фінансового інструменту встановлена даним пунктом договору у розмірі 2% від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту. Оскільки відповідач нарахував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме: за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що, на думку позивача, є незаконним, а обовязок сплачувати комісію позивач вважає несправедливою умовою договору та такою, що суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», [PERSON] проси суд визнати недійсним пункт 7.1 кредитного договору № IFWWGA00000042, укладеного між сторонами 11 грудня 2007 року; застосувати наслідки недійсності правочину шляхом перерахування щомісячних платежів без сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 2% від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту, а сплачені платежі зарахувати в погашення тіла кредиту. Представник позивача у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надіслав на адресу суду клопотання про проведення судового засідання за відсутності сторони позивача (а.с. 127, 130). Представник ПАТ КБ «Приватбанк» у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення, заявила клопотання про застосування строків позовної давності до вимог позивача, оскільки позивач був обізнаний з моменту підписання договору, тобто у 2007 році, у звязку з чим строк на оскарження договору закінчився у 2010 році (а.с. 106-109, 138). Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 11 грудня 2007 року між [PERSON] та ЗАТ «Приватбанк», найменування якого було змінено на ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № IFWWGA00000042, за умовами якого банк надав, а [PERSON] отримав 30000 доларів США на ремонт житла, строком повернення до 11 червня 2022 року та зі сплатою 14,21 % річних за користування кредитними коштами (а.с. 4-6). Пунктом 7.1 вказаного договору визначено, що банк зобовязується надати позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівки через касу на строк з 11 грудня 2007 року по 11 грудня 2022 року виключно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 30000 доларів США на споживчі цілі. Сплата винагороди за надання фінансового інструменту встановлена даним пунктом договору у розмірі 2% від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 11 грудня 2007 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини пятої статті 11, частин першої, другої, пятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Викладене свідчить про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] Вирішуючи заяву представника відповідача про застування строків позовної давності у відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України, якою визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, суд враховує положення п. 11 Постанови Пленуму № 14 від 18 грудня 2009 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Зазначені розяснення стосуються двох самостійних підстав для відмови у позові, відмова у позові за пропуском строку звернення до суду може мати місце у разі, якщо позов доведений. Якщо ж позов, який подано з пропуском строку для звернення до суду, одночасно є і недоведеним, суд відмовляє у позові за його недоведеністю, що є самостійною підставою для відмови у позові. З урахуванням викладеного та приймаючи до уваги, що позивач був обізнаний про умови укладеного між сторонами договору № IFWWGA00000042 від 11 грудня 2007 року у день його підписання, тобто 11 грудня 2007 року, строк позовної давності за ч. 1 ст. 257 ЦК України обмежено трьома роками з дати, коли особа дізналася про порушення її прав, а представником відповідача надано суду заяву про застосування строків позовної давності до вимог позивача, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» у повному обсязі у звязку з пропуском строків позовної давності. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України, та приймаючи до уваги результат вирішення справи, а також те, що позивач був звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом, судові витрати необхідно віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed