Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-16 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та стягнення моральної шкоди. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Ківерцівської міської ради від 10.03.2009 року йому передано безоплатно у власність земельну ділянку площею 689 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в [ADDRESS]. На даній земельній ділянці розташований житловий будинок та господарські будівлі, які на праві власності також належать йому. 18.01.2014 року шлюб з відповідачем розірвано, однак питання поділу майна не вирішено. Відповідач, незважаючи на його заперечення, самовільно зайняла земельну ділянку, шляхом висадки насаджень та добровільно відмовляється її звільнити. Вважає дії відповідача такими, що порушують права власника, тому просить зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні даною земельною ділянкою та тягнути судові витрати по справі. Також, посилаючись на те, що внаслідок створених позивачем перешкод він не може вирощувати на земельній ділянці продукти харчування, що призводить до значних витрат та додаткових зусиль, і це негативно впливає на його нервову систему і призводить до душевних страждань та нервових потрясінь, тому просить стягнути з відповідача в його користь 5000 грн. моральної шкоди. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити заявлені вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, заяв чи заперечень на позову до суду не подала. Тому на підставі ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд прийшов до наступного висновку. Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Частиною 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Судом встановлено, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ЯА № 650412 виданого 16.06.2009 року на підставі рішення Ківерцівської міської ради Волинської області від 10.03.2009 року № 34/33, позивачу [PERSON] належить земельна ділянка площею 0, 0689 га в [ADDRESS], цільове призначення якої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд /а.с. 6/. Як вбачається з технічної документації із землеустрою та технічного паспорту на житловий будинок приватного житлового фонду, виданих на ім'я [PERSON], на спірній земельній ділянці наявний житловий будинок та господарські будівлі /а.с. 7-17/. Відповідно до паспортних даних позивача /а.с. 4-5/, останній перебував у шлюбі з відповідачем [PERSON] з 02.09.1978 року по 18.01.2012 року. тобто спірна земельна ділянка була набута за час перебування позивача у шлюбі з відповідачем. В силу ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Відповідно до ч. 1 ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Пунктом «а» ч. 2 ст. 89 цього ж Кодексу передбачено, що у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки подружжя. За правилами п. «г» ч. 1 ст. 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає за рішенням суду. Частиною 4 ст. 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.07.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Таким чином, судом не беруться до уваги твердження позивача та його представника про те, що спірна земельна ділянка належить на праві приватної власності лише [PERSON], оскільки на земельній ділянці наявний житловий будинок та господарські будівлі, які були побудовані в період перебування останнього у шлюбі з відповідачем, і як встановлено в судовому засіданні, питання поділу спільного майна подружжя, у передбачений законом спосіб, між сторонами вирішено не було, як і не було укладено угод щодо користування даним майном, і відповідно окремих часток майна кожному з них не виділялося, тому сторони мають рівні права в користуванні цілим житловим будинком та земельною ділянкою, яка призначена для його обслуговування. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову, в тому числі в частині вимоги про стягнення завданої моральної шкоди, оскільки вона випливає з первинної вимоги позивача про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки. На підставі ст. ст. 6, 10, 11, 58, 60, 61, 88, 213-215, ЦПК України, ст. 13, ч. 2 ст. 386, ст. 1166 ЦК України, ч. 1 ст. 103, ч. 2 ст. 108, ч. 2 ст. 152 ЗК України суд, -

Outcome: dismissed