Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» (далі - ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот») про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 22.09.2017 року він припинив трудові відносини з відповідачем на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. При звільненні йому не виплатили заробітну плату, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 36050,73 грн. Діями відповідача йому спричинена моральна шкода, яка полягає в тому, що через порушення законодавства про працю змінився його життєвий уклад, він був змушений звертатись за матеріальною допомогою до сторонніх. Він потрапив у скрутне матеріальне становище, що викликало моральні страждання і переживання з приводу того, що він, маючи постійне місце роботи, не мав можливості забезпечити собі і своїй родині належні умови проживання, був змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач просив суд стягнути з ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» на свою користь, з урахуванням уточнених позовних вимог, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати за період з вересня 2017 року по вересень 2018 року в сумі 4001,63 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.05.2018 року по 27.03.2019 року в сумі 66590,87 грн.; заподіяну моральну шкоду в сумі 25000,00 грн. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON] перебував в трудових відносинах з ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» з 08.09.1988 року по 22.09.2017 року, включно. Трудові відносини припинились 22.09.2017 року за власним бажанням [PERSON] на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, що підтверджується рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18.05.2018 року по справі №428/13694/17. На момент звільнення [PERSON] заборгованість по заробітній платі становила 36050,73 грн. ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» 14.09.2018 року виплатило позивачу борг по заробітній платі в повному обсязі в сумі 36140,73 грн., що підтверджується випискою з банківського рахунку позивача від 17.09.2018 року, виданої АБ «Кліринговий дім». Відповідно до копії рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 травня 2018 року по справі № 428/13694/17, стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 36050 грн. 73 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, визначений без утримання податку й інших обов'язкових платежів, за період 23.09.2017 року по 18.05.2018 року в сумі 47730 грн. 90 коп. Рішення в апеляційному порядку не оскаржувалося та набрало законної сили 19 червня 2018 року. Щодо вимог позивача про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, суд відзначає наступне. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Статтею 1 та частиною 1 статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їхніх сімей і пенсій, які індексуються відповідно до закону за цими видами страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі. Згідно з пунктами 2-4 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21 лютого 2001 року, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Отже, розмір компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати за період з 01.09.2017 року по 30.09.2018 року складає 4686,02 грн., виходячи з такого розрахунку: вересень 2017 року: інфляційні втрати 721,01 грн. = 36050,73 грн. (заборгованість) Х 102% (індекс інфляції за вересень 2017 року) : 100% - 36050,73 грн. (заборгованість); жовтень 2017 року: інфляційні втрати 432,06 грн. = 36050,73 грн. (заборгованість) Х 101,2% (індекс інфляції за жовтень 2017 року) : 100% - 36050,73 грн. (заборгованість); листопад 2017 року: інфляційні втрати 324,45 грн. = 36050,73 грн. (заборгованість) Х 100,9% (індекс інфляції за листопад 2017 року) : 100% - 36050,73 грн. (заборгованість); грудень 2017 року: інфляційні втрати 360,51 грн. = 36050,73 грн. (заборгованість) Х 101,0% (індекс інфляції за грудень 2017 року) : 100% - 36050,73 грн. (заборгованість); січень 2018 року: інфляційні втрати 540,76 грн. = 36050,73 грн. (заборгованість) Х 101,5% (індекс інфляції за січень 2018 року) : 100% - 36050,73 грн. (заборгованість); лютий 2018 року: інфляційні втрати 324,45 грн. = 36050,73 грн. (заборгованість) Х 100,9% (індекс інфляції за лютий 2018 року) : 100% - 36050,73 грн. (заборгованість); березень 2018 року: інфляційні втрати 396,56 грн. = 36050,73 грн. (заборгованість) Х 101,1% (індекс інфляції за березень 2018 року) : 100% - 36050,73 грн. (заборгованість); квітень 2018 року: інфляційні втрати 288,40 грн. = 36050,73 грн. (заборгованість) Х 100,8% (індекс інфляції за квітень 2018 року) : 100% - 36050,73 грн. (заборгованість); травень 2018 року - липень 2018 року інфляційні втрати відсутні; серпень 2018 року: інфляційні втрати 684,96 грн. = 36050,73 грн. (заборгованість) Х 101,9% (індекс інфляції за серпень 2018 року) : 100% - 36050,73 грн. (заборгованість); вересень 2018 року: інфляційні втрати 612,86 грн. = 36050,73 грн. (заборгованість) Х 101,7% (індекс інфляції за вересень 2018 року) : 100% - 36050,73 грн. (заборгованість); Таким чином, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в сумі 4001,63 грн. (в межах заявлених позовних вимог, оскільки неправильний розрахунок позивача не може бути підставою для виходу за межі позовних вимог). Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд відзначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року №13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує, що згідно з рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18.05.2018 року по справі № 428/13694/17 на користь позивача з відповідача був стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 23.09.2017 року по 18.05.2018 року в сумі 47730,90 грн. Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку з позивачем має обчислюватися з дня, наступного за днем ухвалення рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18.05.2018 року по справі № 428/13694/17, по день ухвалення судового рішення по цій справі, тобто за період з 19.05.2018 року по 13.09.2018 року, включно, в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок). Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134. Середньогодинна заробітна плата позивача [PERSON] становить 35,70 грн., а середньомісячне число робочих годин - 171,8 год., що підтверджується копією довідки ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» № 33560 від 25.09.2017 року Загальна кількість робочих годин за період з 19.05.2018 року по 13.09.2018 року, включно, становить 658,1 год., яка складається з кількості робочих годин за 8 робочих днів затримки у травні 2018 року (171,8 год. : 21 робочих днів у травні 2018 року х 8 робочіх днів затримки = 65,4 год.), за 3 повних місяців затримки з червня 2018 року по серпень 2018 року (171,8 год. х 3 місяців = 515,4 год.) та за 9 робочих днів затримки у вересні 2018 року (171,8 год. : 20 робочих днів у вересні 2018 року х 9 робочих днів затримки = 77,3 год.). Загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 23494,17 грн. (визначається шляхом множення середньогодинної заробітної плати на кількість робочих годин затримки, тобто 35,70 грн. х 658,1 год. = 23494,17 грн.). Аналізуючи вищенаведений розрахунок, суд відзначає, що стягненню підлягає сума середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 23494,17 грн., оскільки цей розрахунок зроблений відповідно до Порядку з урахуванням постанови Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134. Отже, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог в цій частині, стягнувши з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 19.05.2018 року по 13.09.2018 року, визначену без утримання податків й інших обов'язкових платежів, в розмірі 23494,17 грн. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд відзначає наступне. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року (з відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Враховуючи, те що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Аналізуючи вищенаведені норми права у сукупності з доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позивачу була спричинена моральна шкода бездіяльністю відповідача, яка полягала у невиплаті їй належних сум заробітної плати. Суд вважає, що вимога позивача про відшкодування з ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» моральної шкоди в розмірі 25000 грн. підлягає частковому задоволенню в розмірі 2000 грн., оскільки доводи та надані докази у справі свідчать про те, що порушення законних прав позивача, яке полягало у невиплаті заробітної плати в порядку і строки, встановлені чинним законодавством, призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні характер порушення прав позивача, значне погіршення його матеріального стану, тяжкість і істотність вимушених змін у житті після невиплати заробітної плати. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, розрахований пропорційно сумі задоволених позовних вимог, в розмірі 394,83 грн.

Outcome: partial