Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-08 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з вказаним позовом, посилаючись на те, що є колишнім чоловіком [PERSON]. З нею вони прожили в офіційному шлюбі майже 20 років з 1993 року по 2013 рік за адресою вул. Князя Володимира, 25 в с. Камянка Глибоцького району Чернівецької області у будинку, який спочатку належав батькам колишньої дружини. У 2004 році будинок був переоформлений на [PERSON] на підставі договору дарування. Будинок спочатку був значно менший за розміром та був без ремонту і складався з 3-х кімнат. Щоб заробити гроші на будівництво вищезазначеного житлового будинку він часто їздив на роботу у інші області. Також він працював в країні Італія майже 8 років (з 2002 по 2010 р.), заробляв на сімю та на будинок і багато робив власними руками. Завдяки йому даний житловий будинок став набагато більшим. Тепер складається з 5-ти кімнат, 3-х коридорів, столової, кухні, котельні, кладової кімнати. В цей час дружина знаходилась дома з дітьми (дочкою [PERSON], [INFO] та сином [PERSON] , 12.10.2000р.н.). Просить позовні вимоги задовольнити та визнати спірне нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, проте подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує у повному обсязі і просить суд позов задовольнити, а справу розглянути у його відсутності. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] позовні вимоги не визнала, у своїх поясненнях посилалась на безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог, просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника відповідача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 24 КЗпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відповідно до діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства про власність та земельного законодавства, житлове будівництво здійснюється з метою забезпечення жилою площею тих громадян і членів їх сімї, яким у встановленому порядку відведено земельну ділянку для будівництва. Участь інших осіб або родичів у будівництві будинку не є підставою для визнання за ними права власності на частку спорудженого будинку. Ці особи вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх витрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вони надавали не безоплатно. В окремих випадках за цими особами може бути визнано право власності на частку будинку, якщо між цими особами та забудовником було укладено угоду про створення спільної власності на жилий будинок і саме з цією метою вони своєю працею та коштами брали участь у спорудженні будинку. Таких обставин в судовому засіданні не встановлено, із позовними вимогами щодо відшкодування витрат на будівництво спірного нерухомого майна, позивач не звертався. Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22 грудня 1995 року із змінами та доповненнями суди розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю; квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність. В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Судом встановлено, що [PERSON], є власником будинку № 25, що по вул. Князя Володимира в с. Камянка Глибоцького району Чернівецької області, що підтверджується договором дарування житлового будинку від 09.04.2004 року №692 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 3419457. В судовому засіданні позивачем належними і допустимими доказами не доведено факт істотного збільшення майнової цінності вказаного нерухомого майна внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат позивача. Так, твердження позивача щодо істотного збільшення майнової цінності вказаного нерухомого майна внаслідок спільних трудових сторін чи грошових затрат або затрат позивача, спростовуються показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] Суд відхиляє доводи позивача з посиланням на заяви свідків [PERSON], та [PERSON], оскільки відповідно до вимог ст.ст. 90, 91, 213, 230 ЦПК України не передбачено письмових заяв свідків без їх безпосереднього допиту в судовому засіданні. Більш того, з вказаних заяв не вбачається які роботи проводив особисто позивач та на скільки збільшилась вартість нерухомого майна. При таких обставинах, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed