Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до Автозаводського районного суду м.Кременчука з позовом до ПАТ «АвтоКрАЗ» про визнання його працівником підприємства. На обґрунтування позовних вимог зазначив, що у відділі кадрів ПАТ «АвтоКрАЗ» відсудній оригінал наказу № 80 від 22.02.2007 року про переведення його на строковий договір, оскільки з таким наказом його не ознайомлювали і він його не підписував. Внаслідок цього не може бути й наказу № 332 від 30.04.2007 року про його звільнення. За таких обставин, вважає що його звільнення з ХК «АвтоКрАЗ» не відбулось. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд визнати його працівником ПАТ «АвтоКрАЗ» по сьогоднішній день. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити з підстав, визначених в позовній заяві. На запитання суду позивач підтвердив, що власноручно писав заяву від 21.02.2007 року про переведення його на строковий трудовий договір по 30.04.2007 року. Представник відповідача ПАТ «АвтоКрАЗ» - Назаренко В.К. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, посилався на письмові заперечення надані суду. Надав суду для дослідження оригінали заяв [PERSON] про переведення його на іншу роботу у зв'язку з хворобою, про переведення його на строковий трудовий договір до 29.12.2006 року, про переведення його на строковий трудовий договір по 30.04.2007 року та відповідні накази роботодавця. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази, приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПАТ «АвтоКрАЗ» з 01.08.1973 року по 30.04.2007 року. Згідно наказу ХК «АвтоКрАЗ» № 80 від 22.02.2007 року [PERSON], вагар складу вогнетривів № 10 складського господарства відділу матеріально-технічного постачання, був переведений за його згодою по тій же професії на строковий трудовий договір по 30.04.2007 року. Вказаний наказ був виданий на підставі заяви [PERSON] від 21.02.2007 року. Відповідно до наказу ХК «АвтоКрАЗ» № 332 від 30.04.2007 року позивача було звільнено з посади в зв'язку з закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України. Оригінали вказаних документів були досліджені в судовому засіданні. Позивачем не заперечувався той факт, що після закінчення трудового договору він отримав у роботодавця свою трудову книжку і більше трудові функції на ПАТ «АвтоКрАЗ» не здійснював. Під час розгляду справи судом встановлено, що рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 12.12.2008 року у справі № 2-2741/08 за позовом [PERSON] до ВАТ ХК «АвтоКрАЗ» про визнання незаконними наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди [PERSON] відмовлено в задоволенні позовних вимог. Рішення суду набрало чинності. Згідно зі ст. 21 КЗпП України сторонами трудового договору є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, якому й надано право звільнення працівника у певних випадках. Згідно зі ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Статтею 36 КЗпП України встановлено підстави для припинення трудового договору, зокрема у зв'язку з закінченням строку трудового договору (п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. ст. 3, 221, 231 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу підлягають розглядові індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності, у тому числі членів кооперативів, їх об'єднань, членів колективних сільськогосподарських підприємств, членів інших громадських організацій, які перебувають з ними в трудових відносинах, членів селянських (фермерських) господарств, осіб, які працюють за трудовим договором із фізичними особами. За правилами ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються, зокрема, трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, спори про відмову у прийнятті на роботу, тощо. Таким чином, судом можуть бути розглянуті трудові спори, пов'язані з оскарженням законності звільнення, поновленням на роботі, зміною формулювання причин звільнення, тощо, тобто суд може дослідити законність вже прийнятого рішення про звільнення працівника, причин звільнення. За таких обставин, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] про визнання працівником підприємства є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed