Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. При цьому посилався на те, що відповідачем по справі до Адміністрації Президента України, Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства Внутрішніх справ України, Державної податкової служби України, Національного комітету по боротьбі з корупцією, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Прокуратури Одеської області, Біляївської районної адміністрації Одеської області, Управління по боротьбі з організованою злочинністю ГУМВС України в Одеській області, Управління Державної служби по боротьбі з економічними злочинами ГУМВС України в Одеській області, Одеського міського управління ГУМВС України в Одеській області були направлені заяви в яких викладена інформація, яка не відповідає дійсності, а також зміст яких ганьбить честь та ділову репутацію позивача по справі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Заперечення відповідача по справі вважав безпідставними та недоведеними у відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, при цьому посилались на їх безпідставність, недоведеність та на законності дій відповідача. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши всі наявні докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. [PERSON] до Адміністрації Президента України, Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства Внутрішніх справ України, Державної податкової служби України, Національного комітету по боротьбі з корупцією, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Прокуратури Одеської області, Біляївської районної адміністрації Одеської області, Управління по боротьбі з організованою злочинністю ГУМВС України в Одеській області, Управління Державної служби по боротьбі з економічними злочинами ГУМВС України в Одеській області, Одеського міського управління ГУМВС України в Одеській області направляв заяви в яких викладена інформація, яка не відповідає дійсності, а також зміст яких ганьбить честь та ділову репутацію [PERSON]. Вказане підтверджується копіями вказаних вище заяв. В скаргах відповідач безпідставно звинувачує позивача в самоуправстві, зловживанні владою, перевищенні своїх службових повноважень, використанні свого службового становища і вчиненні дій які явно виходять за межі наданих йому службових повноважень, занятті підприємницькою діяльністю та отриманні незаконної наживи. Крім цього відповідач стверджує, що позивач створив «...криминальную, воровскую группу лиц заинтересованных в расхищении средств дачников», обіймає посаду заступника голови правління ОСК «Чайка» та йому нараховується заробітна плата в розмірі 2500 гривень. Також вищевказане підтверджується відповіддю Одеського міського управління ГУМВС України в Одеській області від 25.12.2012 року № 31/8-С-97 та відповіддю Біляївської міжрайонної прокуратури Одеської області від 25.10.2013 року № 28-273-12. Такі звинувачення в порушеннях закону та протиправних діях, натякання на отримання грошової винагороди, відверта неповага до [PERSON], як до державного службовця ганьбить та підриває його авторитет і ділову репутацію як одного з керівників Одеської міської міліції, принижує честь та гідність. Розповсюдження такого роду інформації формує неадекватну думку у членів садівничого товариства членом якого є позивач, міських громадян та його підлеглих зокрема. Відповідно до ст. 3 Конституції України життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно положень ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Поняття «ділова репутація» в юридичній літературі визначається яв оцінка діяльності юридичної чи фізичної особи, яка ґрунтується на висновках щодо діловю якостей та морального обличчя цих суб'єктів, дотримання вимог законодавства. Ділові репутація позивача набувалася роками завдяки постійній та бездоганній службі в органа) внутрішніх справ України з 1985 року. Поширена та розповсюджена відповідачем інформація про позивача є негативною, не правдивою, такою, що не відповідає дійсності та суттєво шкодить діловій репутації. Відповідно до ст. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 28.09.1990 року «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і лілової репутації громадян та організацій» під поширенням відомостей слід розуміти опублікування їх у пресі, передачу по радіо, телебаченню, з використанням інших засобів масової інформації, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, а також в іншій формі невизначеному числу осіб або хоча б одній людині. До відомостей, що ганьблять особу, слід відносити ті з них, які принижують честь, гідність і ділову репутацію громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі. Згідно п. 6 зазначеної Постанови відповідачем у справі про захист честі і гідності може бути фізична або юридична особа, яка поширила відомості, що порочать позивача. Відповідно до п. 17 вказаної вище Постанови на позивача покладається обов'язок довести лише факт поширення відомостей, які його ганьблять, особою, до якої пред'явлено позов. Статтею 47 Закону України «Про інформацію» поширення відомостей, що не відповідають дійсності, визнано порушенням законодавства України про інформацію, що тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно з законодавством України. Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої поширенням такої недостовірної інформації. Згідно статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 28.09.1990 року «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій» за загальним правилом відомості, що порочать особу повинні спростовуватись у спосіб найбільш близький до способу їх поширення. Відповідно до ст.10 Конвенції, ратифікованої Україною, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, які стосуються також і преси, може бути предметом таких формальностей, умов, обмежень або санкцій, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського спокою, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. У рішенні від 7 грудня 1976 року у справі Хендісайд проти Сполученого Королівства Європейський Суд з прав людини зазначив і знову нагадав у п.41 свого рішення від 8 липня 1986 року у справі Лінгенса (Lingens case, 12/1984/84/131), що свобода вираження поглядів, гарантована ч.1 ст.10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання ч.2 ст.10 Конвенції свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Європейський Суд звернув увагу на необхідність розрізнення фактів та оціночних суджень: «На думку суду, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна», зазначив суд у рішенні від 18 липня 1986 року (справа Лінгенса, п.46) та у продовження цієї думки у п.41 рішення від 29 березня 2005 року у справі «Українська Пресс-Група» проти України підкреслив, що у своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, то правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке захищається ст.10 Конвенції. Імплементуючи зазначене у національному законодавстві, зокрема, у ст. 30 Закону України «Про інформацію», законодавець вказав, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Однак, об'єктивна критика передбачає відповідність оціночного судження незаперечливим або доведеним фактам. У справі Lindon, Otcharotry Lanrens and Iuly v.France (рішення від 22 жовтня 2007 року) Європейський суд з прав людини знову звернув увагу на те, що для того, щоб оцінити виправданість оспорюваного висловлювання, необхідно провести відмінність між ствердженнями про факти і оціночними судженнями.Проте навіть якщо висловлювання представляло собою оціночне судження, воно повинно бути підтверджено достатньою фактичною підставою, за відсутності якого буде визнано таким, що виходить за належні рамки. Тобто, відповідач має спростувати всю інформацію, що порочить ділову репутацію позивача шляхом подання заяв в ті органи в які він звертався зі скаргами. Статтею 23 ЦК України та п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди» визначено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Згідно статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Суд вважає, що позивач не зміг довести належними доказами завдання йому моральної шкоди з боку відповідача в наслідок його протиправних дій, а тому у задоволенні вимог щодо стягнення моральної шкоди слід відмовити в повному обсязі. Таким чином, виходячи з всього вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial