Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

[PERSON] , звернувся до Лозівського міськрайонного суду Харківської області з позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, посилаючись на те, що 06.11.2003 р. згідно договору купівлі-продажу, він придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] . В 2020 році, [PERSON] вважаючи, що він є одноосібним власником вищевказаної квартири, вирішив її продати, але звернувшись до нотаріуса для оформлення відповідного договору купівлі-продажу йому стало відомо, що для її продажу необхідно отримати дозвіл від його колишньої дружини - [PERSON] . Разом з тим позивач зазначає, що шлюб з [PERSON] розірвано рішенням суду від 29.08.2003 року, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Лозівського міського управління юстиції Харківської області було вчинено запис в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 11.11.2003 року. [PERSON] вважаючи, що не перебуває у шлюбних відносинах 06.11.2003 року придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] . При цьому про вимоги ст. 44 КпШС України (який діяв на момент придбання квартири), згідно якої шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану, [PERSON] дізнався тільки в 2020 році. Тому, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, наполягав на задоволенні позовних вимог. Не заперечував з приводу ухвалення заочного рішення по справі. Крім того, представник позивача уточнив позовні вимоги. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, шляхом направлення повістки за місцем реєстрації відповідача, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Лозівського міськрайонного суду Харківської області. Причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не надала. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, доказів про поважність неявки до суду не нада ла, також не подала відзив на позовну заяву та представник позивача не заперечує проти проведення заочного розгляду справи тому у відповідності з вимогами ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, постановивши по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані до суду докази у їх сукупності було встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. 29 серпня 2003 року рішенням Лозівського міського суду Харківської області було розірвано шлюб між [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) та [PERSON] , що підтверджується ксерокопіє рішення. З рішення вбачається, що позивачка звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу посилаючись на те, що з квітня 2003 року вони перестали підтримувати шлюбні відносини, спільне господарство не ведуть. Примирення не можливе.(а.с. 8) 06 листопада 2003 року було укладено договір купівлі продажу квартири, за яким [PERSON] купив квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується ксерокопією договору купівлі-продажу (а.с. 5). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу - шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Лозівського міського управління юстиції Харківської області було вчинено запис в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 11.11.2003 року. (а.с. 9) Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України. Так згідно із законодавством, що діяло до 2004 року, шлюб припинявся у день, коли подружжя або один з них на підставі рішення суду реєстрували розірвання шлюбу в органах РАЦС (ст. 44 КпШС України). Таким чином, рішення суду щодо розірвання шлюбу не мало вирішального значення. У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»(чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Вищевказане положення закону також кореспондується зі статтею 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму статті 22 КпШС України або статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Судом було встановлено, що спірна квартира була набута у власність позивачем 06.11.2003 р., тобто до набрання чинності СК України. В рішенні суду про розірвання шлюбу від 29.08.2003 р. [PERSON] вказувала, що вона з [PERSON] з квітня 2003 р. перестали підтримувати шлюбні відносини та вести спільне господарство та судом в рішенні було встановлено, що з квітня 2003 року сім`я розпалася. Таким чином суд дійшов висновку, що спірна квартира була набута позивачем в результаті договору купівлі-продажу квартири за рахунок належних йому особистих коштів, а не за рахунок спільних зусиль чи спільною працею сторін, тому [PERSON] є єдиним власником квартири, у зв`язку з чим позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved