Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-01 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України, в якому просить визнати незаконним рішення житлово-побутової комісії Військової частини [NUMBER] від 25 вересня 2020 року, оформлене протоколом № 9, щодо зняття з квартирного обліку частини майора запасу [PERSON] у складі родини 2 особи, зобов`язати Військову частину [NUMBER] поновити майора запасу [PERSON] у складі родини 2 особи в пільговій черзі на отримання постійного житла (право позачергового одержання житла) з датою зарахування на квартирний облік 24 березня 1995 року та стягнути з Військової частини [NUMBER] моральну шкоду в розмірі 150\~000,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у період з 02 грудня 1994 року по 04 липня 2011 року він проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] Внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України та був звільнений з військової служби у відставку Збройних сил України (за станом здоров`я) згідно з наказом Командувача внутрішніх військ МВС України від 23 червня 2011 року № 68о/с. Під час проходження військової служби, 13 лютого 1995 року ним був поданий рапорт командиру військової частини [NUMBER] про постановку на облік для одержання житлової площі (поліпшення житлових умов) у складі сім`ї в кількості двох осіб. 24 березня 1995 року на засіданні Житлово-побутової комісії військової частини [NUMBER] було прийнято рішення, оформлене протоколом № 5, у відповідності до якого військовослужбовець лейтенант [PERSON] був зарахований на квартирний облік військової частини [NUMBER] зі складом родини 2 особи та був включений в список черговиків на загальних підставах. Згідно з посвідченням серії [NUMBER] від 08 липня 2011 року позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів органів внутрішніх справ. 25 вересня 2020 року на засіданні житлово-побутової комісії військової частини [NUMBER] було прийнято рішення, оформлене протоколом № 9, яким на підставі п. 3.15 пп. 1 Інструкції з організації забезпечення, надання військовослужбовцям МВС України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої Наказом МВС України від 28 липня 2007 року № 278, знято з квартирного обліку частини родину майора запасу [PERSON] у складі 2 особи: він, син [PERSON] . З вказаним рішенням позивач не погоджується, оскільки самостійно ним та членами його сім`ї штучне погіршення житлових умов не здійснювалось. Вважає зазначене рішення незаконним, оскільки відсутні докази, що позивач або члени його сім`ї були власниками нерухомого майна. Так як відповідач вдруге порушує права позивача, знімаючи з квартирного обліку, що змушує його вишукувати додаткові можливості та час для захисту свого порушеного права, що спричиняє йому додаткові моральні страждання, то просить стягнути моральну шкоду в розмірі 150\~000,00 грн. 18 червня 2021 року представник відповідача подав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що позовна заява є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Позивач дійсно перебував у черзі на отримання постійного житла з датою зарахування на квартирний облік 24.03.1995 року, але 08.02.2018 року за наслідками засідання житлово-побутової військової частини [NUMBER] Національної гвардії України останньому було перенесено дату зарахування на квартирний облік з 24 березня 1995 року на 07 вересня 2017 року. Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2019 року [PERSON] було поновлено на квартирному обліку. Виключення з квартирного обліку було здійснено житлово-побутовою комісією ВЧ [NUMBER] у зв`язку з спочатку поліпшенням житлових умов, а потім штучним погіршенням своїх житлових умов. Позивач порушив вимоги п. 17 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов. Крім того, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження душевних та психічних страждань, внаслідок прийняття оскаржуваного рішення. В судовому засіданні представник позивача адвокат Ковальова Т.Ю. підтримала позовні вимоги з підстав, зазначених у позові. В судовому засіданні представник відповідача Бобошко І.О. заперечувала проти позову з наведених у відзиві на позовну заяву підстав. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини,\~на яких\~ґрунтуються позов та заперечення проти нього, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, зазначена норма визнає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Згідно з ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Однією з гарантій соціального захисту військовослужбовців є право на забезпечення їх та членів їхніх сімей жилими приміщеннями, закріплене ч. 1 ст. 31 ЖК Української РСР, згідно з якою громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті, як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Потребуючі поліпшення житлових умов члени житлово-будівельних кооперативів, громадяни, які мають жилий будинок (квартиру) у приватній власності, та інші громадяни, що проживають у цих будинках (квартирах), забезпечуються жилими приміщеннями на загальних підставах (ст. 33 ЖК Української РСР). Згідно з ст. 34 ЖК Української РСР такими, що потребують поліпшення житлових умов, визнаються громадяни, забезпечені житловою площею нижчою за рівень, визначений чинним законодавством. Облік таких осіб здійснюється за їх місцем роботи або за їх місцем проживання (ст. 37 ЖК Української РСР). Статтею 43 ЖК Української РСР встановлено, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011-XII), який, зокрема, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. Частиною 2 статті 21 Закону України «Про Національну гвардію України» передбачено, що військовослужбовці Національної гвардії України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», цього Закону, інших актів законодавства. Відповідно до ст. 1 Закону №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (ч. 2 ст. 11 Закону №2011-XII). Згідно з абз. 1 п. 1 ст. 12 Закону №2011-ХІІ держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК Української РСР та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла. Абзацом 1 пункту 9 статті 12 Закону №2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовці, які перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла. На виконання приписів вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року за №1081 затверджено Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями (далі Порядок №1081). Пунктом 1 частини 2 статті 40 ЖК УРСР визначено, що громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадку поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення. Аналогічні положення закріплені у підпункті 1 пункту 26 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP, затверджених постановою Ради міністрів Української PCP №470 від 11 грудня 1984 року, у п.30 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року №1081 та підпункті 3.15 пункту 3 Інструкції з організації забезпечення, надання військовослужбовцям Національної гвардії України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №278 від 28 липня 2007 року. Крім того, п. 13 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень» (Постанова №470 від 11.12.1984 р.) передбачено, що потребуючими поліпшення житлових умов визнаються не лише громадяни, забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається виконавчими комітетами обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів разом з радами профспілок, а і громадяни, які проживають у гуртожитках (п.п. 6 п. 13 Правил). \~ \~ \~ \~Згідно п. 3.21 Інструкції з організації забезпечення, надання військовослужбовцям Національної гвардії України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №278 від 28 липня 2007 року, військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду та користуються правом позачергового одержання житла. Відповідно до п. 7 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осі та їх соціальний захист» від 24.03.1998 року ветеранам військової служби, ветеранам органів внутрішніх справ, ветеранам Національної поліції, ветеранам податкової міліції, ветеранам державної пожежної охорони, ветеранам Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранам служби цивільного захисту, ветеранам Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України надаються такі пільги: першочергове забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував на військовій службі з 02 грудня 1994 року по 04 липня 2011 року та проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] Внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України. 24 березня 1995 року на засіданні житлово-побутової комісії військової частини [NUMBER] прийнято рішення, оформлене протоколом № 5, про зарахування військовослужбовця лейтенанта [PERSON] на квартирний облік військової частини [NUMBER] та включення у список черговиків на загальних підставах. Наказом Командувача внутрішніх військ МВС України від 23 червня 2011 року № 68о/с майор [PERSON] , старший штурман, звільнений з військової служби у відставку Збройних сил України по статті 26 пункту 6 «б» (за станом здоров`я), вислуга років на 04 липня 2011 року складає у календарному обчисленні: 20 років 11 місяців 04 дні, у пільговому обчисленні: 36 років 07 місяців 04 дні. Позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів органів внутрішніх справ, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] , виданим ВФЗБО УМВС України в Кіровоградській області 08 липня 2011 року, тобто є таким, що має право на першочергове забезпечення житлом як ветеран органів внутрішніх справ. На квартирному обліку військової частини сім`я позивача перебувала в складі двох осіб: спочатку сам позивач та його дружина [PERSON] , а потім сам позивач та його син [PERSON] . Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 05.06.2000 року [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб. Рішенням комісії, яке внесене до протоколу № 2 засідання житлово-побутової комісії військової частини [NUMBER] від 08.02.2018 року, перенесено дату постановки на квартирному обліку майору запасу [PERSON] в зв`язку із зміною адреси реєстрації, яку вважали штучним погіршенням житлових умов, з моменту погіршення житлових умов протягом 5 років, з 24.03.1995 року на 07.09.2017 року. Рішення мотивоване тим, що позивач в період перебування на квартирному обліку порушив п. 17 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень» (Постанова № 470 від 11.12.1984 р.), так як штучно погіршив житлові умови, а саме: 07.09.2005 року змінив місце реєстрації та зареєструвався за адресою: [ADDRESS] (жила площа 32,2 кв.м, зареєстрована 6 осіб, будинок належить брату [PERSON] [PERSON] ). За позовом [PERSON] рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2019 року у справі № 398/2547/18 (провадження № 2/398/174/19), яке постановою Кропивницького апеляційного суду від 22 січня 2020 року залишено без змін, визнано незаконним рішення житлово-побутової комісії військової частини [NUMBER] від 08 лютого 2018 року, оформлене протоколом № 2, щодо перенесення дати постановки на квартирному обліку майора запасу [PERSON] у складі родини 2 особи з 24 березня 1995 року на 07 вересня 2017 року та зобов`язано військову частину [NUMBER] Національної гвардії України поновити майора запасу [PERSON] у складі родини 2 особи в пільговій черзі (право позачергового одержання житла) на отримання постійного житла з датою зарахування на квартирний облік 24 березня 1995 року. При цьому,\~рішенням суду\~встановлено,\~що з 30.01.2001 року позивач разом з родиною проживав за договором піднайму у квартирі свого батька [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору піднайму житла. Договір піднайму було розірвано у зв`язку з відчуженням його батьком належних йому 2/5 частки житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі продажу від 20.09.2012 року, зареєстровано в реєстрі за № 1-671. З 2012 року по теперішній час позивач разом з родиною зареєстрував своє місце проживання в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , власником якого є брат позивача [PERSON] , що підтверджується копією договору купівлі продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 20.08.2004 року зареєстровано в реєстрі за № 2070, копією довідки з місця проживання про реєстрацію і склад сім`ї від 25.09.2017 року № 854. Відповідно до довідки Олександрійського ТВБВ № 10010/0150 філії Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк» від 25.09.2017 року № 312/40/60 [PERSON] , [PERSON] не приймали участі у приватизації по [ADDRESS] . Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 97757843 від 19.09.2017 року, № 97760960 від 19.09.2017 року за [PERSON] , [PERSON] право власності на нерухоме майно не зареєстровано. Згідно з ч. 2 ст. 159, ч. 3 ст. 168 ЖК України жиле приміщення здається наймачеві на визначений строк або без зазначення строку. Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім`ї, тому суд виходив з того, що проживання в житловому приміщенні за договором піднайму не може вважатися поліпшенням житлових умов. Рішення суду відповідачем виконано та за рішенням комісії, яке внесене до протоколу № 2 засідання житлово-побутової комісії військової частини [NUMBER] від 20 лютого 2020 року, поновлено майора запасу [PERSON] у складі родини 2 особи в списках осіб загальної черги з 24 березня 1995 року та пільговій черзі (право позачергового одержання житла) з 05 серпня 2011 року. Однак, рішенням комісії, яке внесене до протоколу № 9 засідання житлово-побутової комісії військової частини [NUMBER] від 25 вересня 2020 року, родину майора запасу [PERSON] в складі 2 особи знято з квартирного обліку військової частини в зв`язку з штучним погіршенням житлових умов. Рішення комісії мотивоване тим, що проживаючи за договором піднайму у квартирі батька, [PERSON] поліпшив житлові умови, а зареєструвавшись 07.09.2012 року за адресою: [ADDRESS] , штучно погіршив свої житлові умови. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовної певної особи рішенням суду у цивільній справі, не доказуються при розгляді іншої справи. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі №753/11000/14-ц (провадження №61-11сво17) вказано, що «преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту». Разом з тим, рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2019 року встановлено, що реєстрація [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не може вважатися погіршенням житлових умов, оскільки договір піднайму квартири [ADDRESS] , було розірвано у зв`язку з відчуженням власником належним йому частин житлового приміщення. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно довідки Луганського вищого військового авіаційного училища штурманів [PERSON] під час проходження служби в Луганському ВВАУШ житловою площею не забезпечувався. Згідно довідки АТ «Ощадбанк» № 312/40 [PERSON] та [PERSON] не приймали участі у приватизації житла. З інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що право власності на нерухоме майно за позивачем та його сином не зареєстровано. В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач та члени його сім`ї були або є власниками нерухомого майна, або поліпшили житлові умови. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України встановлено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява №39948/06, пункт 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява №20082/02, пункт 56, ECHR 2009). Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява №30856/03). За наведених обставин, з урахуванням характеру спірних правовідносин та пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі ст. 8 Конвенції, дотримання балансу між захистом житлових прав позивача суд дійшов висновку, що рішення відповідача щодо зняття з квартирного обліку частини родини капітану запасу [PERSON] , у складі сім`ї 3 особи: він, дружина [PERSON] , син [PERSON] є незаконним, а його право підлягає захисту шляхом поновлення [PERSON] та членів його родини в пільговій черзі (право позачергового одержання житла) на отримання постійного житла з датою зарахування на квартирний облік 23 грудня 1993 року. Тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню, що відповідатиме ст. 8 Конвенції. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. У пункті 5 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~31\~березня 1995\~року №\~4\~«Про судову\~практику в\~справах про\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди» судам роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Пунктом 3 Пленуму Верховного суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору». Позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів, що підтверджують спричинення йому моральних страждань та в чому полягали його моральні страждання. Окрім того, позивачем зазначено, що спричинену моральну шкоду він оцінює в 150\~000 грн. В той же час, в своєму позові позивач не зазначив з яких міркувань та критеріїв він виходив оцінивши свої моральні страждання саме в таку суму. Щодо судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Під час звернення до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1\~816 грн. 00 коп. за двома позовними вимогами немайнового характеру та 2\~270 грн. за вимогою про відшкодування моральної шкоди. Оскільки судом задоволені позовні вимоги немайнового характеру та відмовлено у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 1\~816 грн.

Outcome: approved