Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом до Університету митної справи та фінансів та просить визнати його звільнення незаконним, Наказ №803-К від 27.10.2017 року про припинення трудового договору (строкового) скасувати, зобов'язати Університет митної справи та фінансів поновити його на роботі з [INFO] року на посаді старшого викладача кафедри оподаткування та соціального забезпечення; стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у сумі 3200 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що з 01.09.2016 року Наказом №472-К позивач був призначений на посаду старшого викладача кафедри оподаткування та соціального забезпечення Університету Митної справи та фінансів на 0,6 ставки на період відпустки для догляду за дитиною. [INFO] року позивач був звільнений з посади відповідно до пункту 2 ч.1 ст. 36 КЗПП України у зв'язку з закінченням строку трудового договору. Вважає, що його звільнення проведено з порушенням вимог діючого трудового законодавства України, оскільки з 23.02.2015 року він був обраний головою профспілкового комітету первинної профспілкової організації Дніпропетровської державної фінансової академії та є членом обкому профспілки працівників державних установ, однак, у порушення вимог ст.ст.43, 252 КЗпП України відповідач не погодив його звільнення з первинної профспілкової організації Університету Митної справи та фінансів (який є правонаступником фінансової академії) та Дніпропетровською обласною профспілковою організацією працівників державних установ, що дає підстави для задоволення його позовних вимог (а.с.1-3). В судовому засіданні позивач та представник третьої особи позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з мотивів, зазначених в позовній заяві. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала з підстав, зазначених у письмових запереченнях на позовну заяву, відповідно до яких позивач був повідомлений про строк трудового договору та його завершення, його звільнення відбулось не з ініціативи відповідача, а у зв'язку з закінченням строку трудового договору та виходом основного працівника. Випадки при яких власнику необхідно отримати попередню згоду виборного органу первинної профспілкової організації для звільнення працівника зазначені в ст.43 КЗпП. Вказівка на необхідність отримання згоди на звільнення працівника за п.2 ст.36 КЗпП в ст.43 КЗпП відсутня. Наразі діяльність Первинної профспілкової організації Дніпропетровської державної фінансової академії фактично припинено, розрахунковий рахунок закрито. Відповідно до п. 9 ст. 55 Закону України «Про вищу освіту» посади науково-педагогічних працівників можуть займати особи, які мають науковий ступінь або вчене звання, а також особи, які мають ступінь магістра. В особовій справі позивача, яка знаходиться у відповідача, відомості про наявність у позивача наукового ступеня, вченого звання, ступеня магістра відсутні. У зв'язку з зменшенням навчального навантаження кількість ставок на кафедрі оподаткування та соціального забезпечення Університету у 2017-2018 навчальному році зменшилась на 2,7 ставки порівняно з 2016-2017 навчальним роком. В позовній заяві позивач просить поновити його на посаді старшого викладача кафедри оподаткування та соціального забезпечення Університету. Хоча згідно наказу Університету від 27 жовтня 2017 року № 803-к, який просить скасувати позивач він працював не на повну ставку, а на 0,6 ставки, що свідчить про неточності в позовній заяві позивача. Крім того позивач просить стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у сумі 3200 грн. Стягнення середньомісячного заробітку є похідною майновою вимогою розмір якої повинен бути розрахований та доданий до позовної заяви. позивач до свого позову жодних розрахунків середньомісячного заробітку не надав. Тому розгляд даної грошової вимоги не може розглядатися, бо її розмір не визначено (а.с.28-31). Вислухавши пояснення сторін, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В судовому засіданні судом встановлені наступні факти. Відповідно до відомостей, що містяться у трудовій книжці позивача, з 21.09.1998 року він був прийнятий на посаду старшого викладача кафедри економічної теорії за контрактом в Дніпропетровській фінансово - економічний інститут на підставі Наказу №6-К від 21.09.1998 року. Згідно Розпорядження Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 року №788 Дніпропетровська Державна фінансова Академія реорганізована в Університет митної справи та фінансів шляхом приєднання. З 01.06.2016 року Наказом №419-К позивач був переведений на посаду старшого викладача кафедри оподаткування та соціального забезпечення із збереженням умов контракту. З 01.09.2016 року Наказом №472-К позивач був переведений на посаду старшого викладача кафедри оподаткування та соціального забезпечення на 0,6 ставки на період відпустки для догляду за дитиною (а.с.4-8). Строк перебування на цій посаді був продовжений на підставі заяви позивача від 26.04.2017 р., в якій він просив продовжити термін роботи на зазначеній посаді на період відпустки для догляду за дитиною [PERSON] - до [INFO] р., або до її фактичного виходу на роботу (а.с.32). На підставі цієї заяви Ректором Університет митної справи та фінансів було видано Наказ №284к від 28.04.2017 р. про продовження терміну роботи на зазначеній посаді на період відпустки для догляду за дитиною [PERSON] до досягнення нею 4,5 роки - до [INFO] р., або до її фактичного виходу на роботу (а.с.33). [INFO] року позивач був звільнений з посади відповідно до пункту 2 ч.1 ст. 36 КЗПП України у зв'язку з закінченням строку трудового договору на підставі наказу №803-к від 27.10.2017 (а.с.9). Відповідно до протоколу засідання кафедри оподаткування та соціального забезпечення Університету митної справи та фінансів від 15.11.2017 р., колектив кафедри погодився запропонувати позивачу 0,1 ставки старшого викладача, про що повідомити керівництво Університету (а.с.35-36). В той же час, з 23.02.2015 року позивач був повторно обраний головою профспілкового комітету первинної профспілкової організації Дніпропетровської державної фінансової академії, що підтверджується протоколом від 23.02.2015 року №1 (а.с.10-11) та документами про державну реєстрацію первинної профспілкової організації, а саме Свідоцтво №418253 (а.с.12), довідкою з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, де керівником зазначений [PERSON] (а.с.13). Відповідно до інформаційної довідки Міністерства юстиції України, первинна профспілкова організація Дніпропетровської державної фінансової академії з 26.12.2017 перебуває в стані припинення із строком для заявлення кредиторами своїх вимог - 01.03.2018 (а.с.37-41). Наказом №305 від 05.10.2017 по Університету, було оголошено конкурс на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників із визначенням умов конкурсу (а.с.42-47). Аналізуючи досліджені докази, надаючи їм оцінку та вирішуючи позовні вимоги по суті, суд керується наступним. Відповідно до ч.1 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ч.6 ст.43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору. Згідно ч.ч.1,3 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Згідно п.2 ч.1 ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Відповідно до ч.2 вказаної статті строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Водночас, згідно із ч.3 ст.252 КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок). Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, крім випадків, передбачених ст. ст. 43, 43-1 КЗпП України, допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, що є дотриманням гарантій, установлених ст. 252 КЗпП України. В даному випадку, як встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами, відповідач не звертався до третьої особи за попередньою згодою на звільнення позивача, однак, попередню згоду профкому та вищого виборного органу профспілки на звільнення працівника з роботи, роботодавець має отримувати лише у випадках, які зазначені у статті 43 КЗпП України і тільки тоді, коли має місце розірвання чинного трудового договору, а не припинення трудового договору, у зв'язку із закінченням строку, на який він був укладений. Обставини справи свідчать про те, що укладення трудового договору на визначений строк між сторонами у даній справі відбулось за взаємним волевиявленням як позивача так і відповідача. За змістом ч.3 ст.54 Закону України «Про освіту», педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору. Пунктом 10 Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24 грудня 2002 року №744 передбачено, що при прийнятті на роботу науково-педагогічних працівників може укладатися безстроковий, строковий трудовий договір, в тому числі контракт. Термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін. Вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін. Вказані правові норми прямо передбачають, що відповідач не тільки мав право укладати договори на визначений строк із позивачем, як науково-педагогічним працівником, але мав це здійснювати також на конкурсній основі. Позивач же був прийнятий на посаду поза конкурсом, за його заявою на період декретної відпустки основного працівника. Відтак, посилання позивача на ту обставину, що його було звільнено з роботи без попередньо отриманої згоди профкому та вищого виборного органу профспілки, оскільки він є головою профспілкового комітету первинної профспілкової організації, не заслуговують на увагу, оскільки, у разі звільнення працівника з роботи на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, попереднє отримання такої згоди не є необхідною умовою для звільнення з цих підстав такої особи. Також не входить в обов'язки відповідача й подальше працевлаштування позивача після його звільнення з вказаних підстав: як роз'яснив Верховний суд України у п.9 своєї постанови N9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів», обов'язок працевлаштовувати працівника при звільненні за п.2 ч.1 ст.36 КЗпП, покладається трудовим законодавством на роботодавця лише щодо вагітних жінок, жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда (ч.3 ст.184 КЗпП). За таких умов позовні вимоги щодо визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та скасування Наказу про припинення трудового договору, задоволенню не підлягають. Позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, є похідними від вимоги щодо поновлення на роботі, а тому самостійного обґрунтування судом мотивів залишення їх без задоволення не потребують. Так як позивач є звільненим від сплати судового збору щодо усіх заявлених ним позовних вимог окрім вимоги про відшкодування моральної шкоди, відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати мають бути віднесені на рахунок держави, а витрати на оплату судового збору щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди поверненню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed