Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 12 листопада 2015 року позичив відповідачу грошові кошти в розмірі 9 337,36 грн., про що останньою було складено власноруч написану розписку, згідно якої грошові кошти [PERSON] зобов'язалася повернути до 30 листопада 2015 року. У зв'язку з невиконанням відповідачем свого зобов'язання, [PERSON] направив [PERSON] вимогу про сплату боргу за вищевказаною розпискою, однак до теперішнього грошові кошти останньою не повернуто. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу за розпискою в розмірі 9 337,36 грн., а також судові витрати з судового збору в розмірі 552,00 грн. В судове засідання позивач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, не з'явився, проте присутній його представник за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, зазначивши про обставини, викладені вище, та наполягав на їх задоволенні. У зв'язку з неявкою в судове засідання відповідача, представник позивача проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечував. [PERSON], яка належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності та письмових заперечень проти позову не надала. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, суд, за згодою представника позивача, вважає можливим ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що, 12 листопада 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за яким остання отримала грошові кошти в розмірі 9 337,36 грн., про що склала відповідну розписку. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦПК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно договору позики, [PERSON] зобов'язалася повернути [PERSON] грошові кошти до 30 листопада 2015 року. Встановлено, що 15 січня 2016 року, у зв'язку з невиконанням відповідачем грошового зобов'язання, [PERSON] направлено [PERSON] вимогу про сплату боргу, що підтверджується копією фіскального чеку, наявного в матеріалах справи. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 статті 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, статтею 599 ЦК України закріплено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У відповідності до положень ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. В судовому засіданні встановлено, що борговий документ - розписка знаходилась у позивача, що свідчить про те, що до теперішнього часу відповідачем грошове зобов'язання за договором позики від 12 листопада 2015 року не виконано. Згідно правової позиції, викладеної Верховним судом України в постанові № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. В ході судового розгляду жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх доводів щодо виконання грошового зобов'язання відповідачем суду не надано. З огляду на наведене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved