Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-31 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Державного підприємства Луцький комбінат хлібопродуктів №2» (далі - ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 27 липня 2018 року Луцьким міськрайонним судом видано судовий наказ, яким стягнуто з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 27675,38 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на 20.04.2018 року в розмірі 67 621,50 грн. Вказує, що фактичний розрахунок по заробітній платі відбувся 18.06.2019 року, а середній заробіток за судовим наказом стягнутий по 20.04.2018 року, вважає, що за період з 21.04.2018 року по 18.06.2019 року, тобто по дату фактичного розрахунку, з ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» слід стягнути на його користь кошти в розмірі 86 555,52 грн. На підставі наведеного, просить суд, стягнути з відповідача в свою користь 86 555,52 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку. Ухвалою суду від 04.03.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. У встановлений строк від відповідача відзив на позовну заяву не надходив. До початку судового засідання позивач подав суду заяву, в якій просить справу слухати у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Проти постановлення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду. Будь-яких заяв, клопотань про розгляд справи без його участі на адресу суду не надходило. За погодженням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 26.07.2018 року звертався до суду з вимогою про видачу судового наказу (а.с. 2). Як вбачається з матеріалів справи 27.07.2018 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області видано судовий наказ, яким стягнуто з ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 27675,38 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 67 621,50 грн. (а.с.3). Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Установивши, що при звільненні працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №622/1626/17 від 03 квітня 2019 року. Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» встановлено, що 18 серпня 2019 року на картковий рахунок позивача зараховано кошти в розмірі 42 732,83 грн., які надійшли від Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області (а.с.4). Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затриманням розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного для після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року. Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що оскільки з вини відповідача позивачу не виплачено при звільнені всіх сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, останній вправі згідно ст. 117 КЗпП України вимагати стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 21 квітня 2018 року по 18 червня 2019 року ( в межах позовних вимог) в розмірі 86 555,52 грн. (кількість робочих днів 288 х 300,52 грн. середньоденна заробітна плата = 86 555,52 грн. Таким чином, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що з державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 86 555,52 грн. Згідно положень ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч.1 п.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір в сумі 1331,66 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved