Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 05 червня 2015 року [PERSON] взяв у нього в борг для власних потреб 23600 грн. 00 коп. і зобов`язався повернути їх на першу вимогу або у строк до 05.02.2016 року, про що була складена відповідна розписка. До теперішнього часу [PERSON] борг не повернув, а тому просив стягнути з [PERSON] на його користь борг в розмірі 23600 грн. 00 коп. та судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Пояснив, що з [PERSON] у нього були дружні відносини, він звернувся до нього із проханням позичити йому у борг грошові кошти для власних потреб. Після того, як він передав [PERSON] 23600 грн. 00 коп., той зазначив, що поверне вказану суму на першу вимогу, або до 05.02.2016 року, про що власноручно написав розписку. Окрім цього, у період з грудня 2017 року по березень 2018 року [PERSON] проводив ремонтні роботи з належним йому автомобілем, за що він повністю розрахувався із останнім, передавши йому близько 20000 грн. 00 коп. Відповідач під час судового розгляду позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Пояснив, що у червні 2015 року звернувся до [PERSON] з проханням дати йому у борг гроші. [PERSON] погодився та передав йому 23600 грн. 00 коп., після отримання вказаної суми, вони узгодили порядок та строки її повернення, про що він власноручно написав розписку. Гроші за вказаною розпискою він [PERSON] до теперішнього часу не повернув, однак вважає, що останньому нічого не повинен повертати, оскільки на прохання [PERSON] здійснював рихтування та фарбування його автомобіля. За фарбування [PERSON] із ним повністю не розрахувався, а тому вважає, що борг за розпискою підлягає повному зарахуванню за виконані ним роботи. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Як встановлено під час судового розгляду, [PERSON] 05.06.2015 року отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 23600 грн. 00 коп., зобов`язався повернути на першу вимогу або до 05.02.2016 року, про що надав розписку (а.с. 29). Вказані обставини визнані сторонами у справі, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання. Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. За ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідач [PERSON] під час судового розгляду зазначив, що власноручно, без будь-якого примусу написав розписку від 05.06.2015 року, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи. Допитана під час судового розгляду в якості свідка [PERSON] пояснила, що зі слів [PERSON] їй відомо, що той у червні 2015 року брав у борг 23600 грн. 00 коп., про що власноручно написав розписки без будь-якого примусу. У грудні 2017 року - березні 2018 року [PERSON] здійснював ремонтні роботи з автомобілем [PERSON] , між ними існувала домовленість, що вказані роботи [PERSON] виконає у рахунок отриманого раніше боргу у розмірі 23600 грн. 00 коп. Чи розрахувався [PERSON] за виконані роботи, їй не відомо. Таким чином, суд приходить до висновку, що між [PERSON] та [PERSON] за розпискою від 05.06.2015 року укладений договір позики, сторони дійшли згоди щодо його істотних умов, а форма договору відповідає вимогам закону. Наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про існування не виконаного зобов`язання (постанова Верховного Суду України від 25.04.2012 року у справі N 6-24цс12). Позивач надав суду оригінал розписки, а тому суд приходить до висновку, що зобов`язання за вказаним договором [PERSON] не виконав. Посилання відповідача на те, що він фактично розрахувався із [PERSON] у повному обсязі, виконавши ремонтні роботи із належним йому автомобіль, суд вважає безпідставними, непідтвердженими належними та допустимими доказами. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір в розмірі 1 % ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Враховуючи задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне з відповідача на користь позивача стягнути судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. (а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved