Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], Дніпропетровської міської ради, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Управління держземагентства у місті Дніпропетровську, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, Садівниче товариство «Зелена хвиля», про визнання договору дарування дійсним, визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що згідно з довіреністю від 01.06.1999 року [PERSON] (далі - Відповідач - 2), уповноважила [PERSON] (далі - Відповідач - 1) продати, подарувати, обміняти дачну ділянку [NUMBER], розташовану в Садівничому товаристві «Зелена хвиля» при АТП № 11263 в м. Дніпропетровську, яка належить відповідачу -2 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії Д*№ 030180, код ДЗК № 81570104. Далі позивач зазначає, що 10.08.2000 року між нею, [PERSON], та вказаним відповідачем в собі його представника [PERSON], був укладений договір дарування земельної ділянки [NUMBER] в Садівничому товаристві «Зелена хвиля» у простій письмовій формі, відповідно до умов якого останній подарував позивачу вказану земельну ділянку. Свідками при укладанні договору дарування були: [PERSON] та [PERSON]. Окрім цього, позивач зазначає, що за час користування зазначеною земельною ділянкою, нею, [PERSON], за власні кошти та із власних будівельних матеріалів був зруйнований старий самовільно збудований у 1990 році дачний будинок та побудований новий садовий будинок. Зазначає, що така забудова побудована відповідно до цільового призначення земельної ділянки без порушення її меж та прав третіх осіб. У зв'язку з вищевикладеним, позивач змушена звернутися до суду та просити суд визнати дійсним договір дарування земельної ділянки [NUMBER], розташованої в м. Дніпропетровську в Садівничому товаристві «Зелена хвиля», укладений 10.08.2000 року між [PERSON] та [PERSON], та визнати за останньою, право власності на земельну ділянку [NUMBER] в Садівничому товаристві «Зелена хвиля», площею 0, 0520 га, та визнати за [PERSON], право власності на садовий будинок [NUMBER], розташованого в Садівничому товаристві «Зелена хвиля». Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, в обґрунтування останніх посилалась на доводи, що викладені у позовній заяві. У судових дебатах участі не приймала, надавши суду письмову заяву, в якій така особа, що бере участь у справі, просить суд завершити розгляд справи без її участі, позовну заяву задовольнити (а.с.58). Відповідач -1 - [PERSON] під час проведення судового засідання позов визнав, пояснивши, що у відповідача-2 та особисто у нього не було можливості для відвідування органів нотаріату через стан здоров'я. У судових дебатах участі не приймав, надіслав до суду письмову заяву, в якій просить суд завершити розгляд справи без його участі (а.с.73). Відповідач -2 - [PERSON], у судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про що свідчить оголошення у друкованому засобі масової інформації газету «Вісті Придніпров'я» № 34 (1527) від 08 травня 2014 року (арк.22), причини неявки в судове засідання не повідомила, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило (а.с. 61). Представник відповідача - 3 - Дніпропетровської міської ради, також, в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи сповіщались належним чином, про що свідчать повідомлення підприємства поштового зв'язку про вручення судових повісток, про причини неявки суду не повідомили, письмових заяв від них не надходило. Треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Управління Держземагентства у місті Дніпропетровську, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, теж, в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи сповіщались належним чином, про причини неявки суду не повідомили, письмових заяв від них не надходило. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Садівничого товариства «Зелена хвиля», у судове засідання не з'явився, надіслав до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги визнає в повному обсязі, просить суд здійснити розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечує (а.с.56). Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, встановивши, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Так, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що дійсно 10 серпня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] від імені якої на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяв представник [PERSON], було укладено договір дарування земельної ділянки [NUMBER] в Садівничому товаристві «Зелена хвиля». Оглядом означеного договору судом встановлено, що останній укладено у простій письмовій формі (а.с. 5). Відповідно до закріпленого в ст. 58 Конституції України принципу дії законів у часі, до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство, яке діяло на час їх виникнення. Враховуючи ту обставину, що спірні правовідносини виникли у серпні 2000 року, то для їх врегулювання слід застосувати ЦК України в редакції 1963 року, адже відповідно до п.4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Статтею 86 ЦК України (1963 року) передбачено, що право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування та розпорядження майном. За загальним правилом, договір дарування спрямований на припинення права власності у дарувальника й виникнення права власності в обдарованої особи, при цьому такий договір є безоплатним. Право дарити майно, як і право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить виключно його власникові ( ст. ст.47 ч.1, 225, 277, 243 ЦК 1963 року). Судом встановлено, що [PERSON] була власником земельної ділянки [NUMBER] в Садівничому товаристві «Зелена хвиля», що підтверджується відповідним актом про право власності на землю від 11.07.2000 року, номер державної реєстрації 030180, виданого на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 15.06.2000 року за № 1460 (а.с. 43, 44). Стаття 41 ЦК України (1963 року) зазначає, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Також, згідно ст. 42 ЦК України (1963 року) угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Відповідно до ч.1 ст.132 ЗК України у редакції, що діяла на час укладання спірного договору, угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Аналогічна за своїм змістом норма містилась й у ч. 3 ст. 224 ЦК України (1963 року) відповідно до змісту якої до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу, тобто передбачало обов'язкове нотаріальне посвідчення такого договору. Чинне на час укладання вказаного договору дарування законодавство не вимагало державної реєстрації такого правочину. Частиною 2 ст. 47 ЦК України (1963 року) встановлено, що якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року із змінами «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» якщо угода (договір) виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК України (ч. 2 ст. 220 ЦК України в редакції 2003 року) за вимогою сторони, яка виконала угоду, вправі визнати угоду дійсною. Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 (в редакції 1963 року), суд повинен перевірити, чи підлягає виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов (п. 4 із змінами від 25.12.1992 року № 13 та від 25.05.1998 року № 15). Тобто, при вирішенні спору про визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР підлягають з'ясуванню наступні питання: чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. З матеріалів справи вбачається, що сторони уклали 10 серпня 2000 року у письмовій формі договір дарування земельної ділянки, який підлягав нотаріальному посвідченню. При цьому, сторони виконали умови такого договору, відповідач в особі свого представника [PERSON] передала, а позивач прийняла в дар означену земельну ділянку. Визнання відповідачами позову не може свідчити про відсутність з їх боку ухиляння від нотаріального посвідчення договору, оскільки їх вищевказана бездіяльність свідчить про протилежне, а саме про ухилення від нотаріального посвідчення договору дарування нерухомого майна у вигляді земельної ділянки. Враховуючи наведене, суд вважає, що позов в частині визнання договору дарування дійсним та визнання права власності на спірну земельну ділянку підлягає задоволенню, оскільки [PERSON] як власник земельної ділянки [NUMBER] загальною площею 0,0520 га, розташованої на території садівничого товариства «Зелена хвиля» у Ленінському районі м. Дніпропетровська, що належала їй на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 11.07.2000 року, номер державної реєстрації 030180, через свого уповноваженого представника уклала з позивачем договір дарування такого майна, який не містить протизаконних умов. Між сторонами була досягнута згода з істотних умов договору, який був виконаний сторонами, у тому числі в частині фактичної передачі такого майна, а [PERSON] ухилялась від його нотаріального оформлення. За таких обставин є передбачені законом підстави для визнання договору дійсним та визнання за позивачем права власності на земельну ділянку. Щодо позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на садовий будинок, то суд зазначає про наступне. Стаття 105-1 ЦК України 1963 р., чинна на час будівництва садового будинку, передбачала, що літні садові будиночки, будівництво яких здійснюється без належно погодженого проекту або з відхиленням від норм, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, чинним на початок будівництва, за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, на території якої знаходиться садівниче (виноградарське) товариство, приводяться у відповідність з зазначеними нормами або зносяться громадянами, що здійснюють таке будівництво, чи за їх рахунок. Відповідно до пункту 4 Прикінцевих положень та Цивільного Кодексу у редакції 2004 року положення цього ЦК України також застосовуються до правовідносин, що виникли, до набрання чинності цим Кодексом і продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки, станом на сьогоднішній день позивач продовжує користуватись вказаним самочинно побудованим нерухомим майном, суд вважає за можливе застосувати норми ЦКУ 2003 року, відповідно до п.4 Перехідних та Прикінцевих положень вказаного кодифікованого акту. Відповідно до ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особисто немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, які не заборонені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до ч.5 ст.376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. З аналізу вказаних норм вбачається, що право власності на самочинне будівництво може бути визнано в судовому порядку лише в тому випадку, якщо особа, яка здійснила таке будівництво, отримає в установленому порядку земельну ділянку розташовану під збудованим нерухомим об'єктом, такого цільового призначення, яке передбачає можливість будівництва на ній відповідного об'єкту. Окрім цього, відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески. Судом встановлено, що позивач є членом садівничого товариства «Зелена хвиля», та відповідні пайові внески нею сплачені в повному обсязі, що підтверджується довідкою голови правління садівничого товариства «Зелена хвиля», та відповідним списком членів такого товариства. Згідно ст.35 ЗК України, земельні ділянки, призначені для садівництва, можуть використовуватись для зведення необхідних будинків, господарських споруд тощо. Із матеріалів справи вбачається, що садовий будинок був побудований на земельній ділянці, яка була виділена садовому товариству у безстрокове користування для організації земельного саду і городу, а позивач є членом даного товариства. Статутом садового товариства передбачено право його членів на будівництво садових будинків на виділених їм земельних ділянках. Оскільки позивач має у власності земельну ділянку під збудованим нерухомим майном, під час розгляду справи судом не встановлено порушень прав та інтересів інших осіб внаслідок самочинного будівництва, здійсненого позивачем, то суд не вбачає перешкод для задоволення позовних вимог щодо визнання права власності на таке нерухоме майно. Також відповідно до ст. 88 ЦПК України, враховуючи підстави та предмет даного цивільного спору, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача [PERSON] понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп. На підставі наведеного та

Outcome: approved