Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства (далі Самбірське ВУВКГ) про стягнення невиплаченої заробітної плати у розмірі 37\~858 грн. 42 коп. Свої вимоги мотивує тим, що він з 03 серпня 1998 р. працював на посаді оператора полів фільтрації [PERSON] каналізаційної дільниці по 2-розряду, а з 11.03.2005 року було переведено на посаду машиніста КНС 2-го розряду із шкідливими умовами праці. Згідно наказу №21 від 11.03.2005 року його було звільнено із вказаної посади за угодою сторін. Відповідач, в період з липня 2010 по липень 2014 року, в порушення ст. 43 Конституції, ст. ст. 2, 96, 97 КЗпП України, ст. 6 Закону України «Про оплату праці», проводив нарахування заробітної плати із розрахунку нижче встановленої мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду, зокрема позивачу при встановленні місячного посадового окладу проводився розрахунок нижче законодавчо встановленої відповідними Законами України «Про державний бюджет» мінімальної заробітної плати. Крім того, позивачу [PERSON] ВУВКГ проводилося нарахування заробітної плати без застосування коефіцієнтів передбачених територіальною угодою між Львівською ОДА і обєднанням роботодавців та профспілковими обєднаннями Львівської області на 2012-2014 рр. В судове засідання представник позивача [PERSON] не зявився, але подав до суду заяву в якій позов підтримав повністю, покликаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просив слухати справу у його відсутності. Просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства, в судове засідання не зявився, хоч належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи про причини неявки суд не повідомив, а тому суд розглядає справу без представника відповідача, що відповідає вимогам ст. 226 ЦПК УКраїни. Дослідивши письмові докази в справі, суд вважає, що позов підлягає частковом задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч.1 ст.2 КЗпП України, право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Частиною 3 ст.6 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). Згідно з ч.3 ст.96 КЗпП України, формування тарифної сітки (схеми посадових окладів) провадиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про оплату праці», організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів. Як встановлено ч.2 ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Згідно із ч.4 ст.97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Судом встановлено, що [PERSON] з 03.08.1998 р. працював на посаді оператора полів фільтрації [PERSON] каналізаційної дільниці по 2 розряду, а з 11.03.2005 року працював на посаді машиніста КНС 2-го розряду із шкідливими умовами праці, що підтверджується записами №16 від 03.08.1998 р. та №17 від 11.03.2005 р. в його трудовій книжці, а також наказом №31 від 03.08.1998 р., виданим [PERSON] ВУВКГ. Згідно наказу №21 від 11.03.2005 року [PERSON] було звільнено із посади машиніста каналізаційної насосної станції за угодою сторін 15 квітня 2010 року на зборах трудового колективу [PERSON] ВУВКГ був укладений за участю керівника ВУВКГ та погоджений головою профкому даного підприємства колективний договір на 2010-2012 рр. П.1 розділу «Оплата праці» колективного договору [PERSON] ВУВКГ на 2010-2012 рр. встановлено здійснювати оплату праці робітників на основі тарифної системи: погодинних тарифних ставок згідно з Додатком 1 Тарифної частини Регіональної угоди. Місячних посадових окладів для керівників, професіоналів, фахівців, техніків усіх спеціальностей згідно Додатку 6 Тарифної частини Регіональної угоди. 30 жовтня 2012 року між Львівською обласною державною адміністрацією, обєднаннями роботодавців та профспілковими обєднаннями Львівської області укладена територіальна угода на 2012-2014 роки. Даними угодами визначені умови оплати праці працівників [PERSON] ВУВКГ і працівників підприємств житлово-комунального господарства області та встановлені відповідні коефіцієнти співвідношень мінімальної тарифної ставки. Зміни до колективного договору [PERSON] ВУВКГ в 2010-2012 роках не вносилось. Відповідач з липня 2010 року при визначенні місячного посадового окладу робітника другого розряду проводив оплату заробітної плати позивачу з розрахунку нижче законодавчо-встановленої мінімальної заробітної плати, що вбачається із нарахованих сум, довідки про заробітну плату та розміру мінімальної заробітної плати встановленої Законами України «Про державний бюджет» на 2010-2014 рр. Крім того, позивачу не проводилось донарахування до мінімальної тарифної ставки робітника другого розряду коефіцієнтної ставки визначеної територіальною угодою між Львівською обласною державною адміністрацією, обєднаннями роботодавців та профспілковими обєднаннями Львівської області на 2012-2014 рр. Вказані обставини підтверджуються копіями колективного договору [PERSON] ВУВКГ на 2010-2012 рр., територіальної угоди на 2012-2014 рр., довідками відповідача про заробітну плату позивача на займаній посаді. Враховуючи встановлені обставини, суд прийшов до висновку, що відповідачем при нарахуванні заробітної плати позивачу в період з липня 2010 року по липень 2014 року були грубо порушені вимоги ст. 43 Конституції України, ст.ст. 2, 95-97 КЗпП України, ст.ст.5, 6 Закону України «Про оплату праці», тому з відповідача, згідно умов оплати праці визначених колективним договором [PERSON] ВУВКГ на 2010-2012 рр. та територіальною угодою між Львівською обласною державною адміністрацією, обєднанням роботодавців та профспілковими обєднаннями Львівської області на 2012-2014 роки, зареєстрованою в Міністерстві соціальної політики України 30 жовтня 2012 року за № 30 (посадовий оклад = мін. з/плата * 1,2 * Z (1,3 коефіцієнт співвідношення по підгалузях та за видами робіт) * X (3,42 коефіцієнт співвідношення по професії), слід стягнути в користь позивача невиплачену заробітну плату, яка згідно розрахунку, наданого позивачем та дослідженого в судовому засіданні, за період з липня 2010 року по липень 2014 року становить 37 858 грн. 47 коп., а позов слід задовольнити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 640 грн. 00 коп..

Outcome: approved