Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління національної поліції України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог посилається, на те, що 15 березня 2020 року він їхав автомобілем Фольксваген Транспортер д.н.з. [NUMBER] по вулиці Трускавецькій в м. Бориславі Львівської області, де був зупинений працівниками поліції, оскільки розмовляв по мобільному телефону, на вимогу поліцейських [PERSON] не надав їм посвідчення водія, документи на автомобіль та страховий поліс. Згодом працівники поліції провели освідування його, на стан алкогольного сп`яніння. Прилад газоаналізатор DRAGER показав, що вміст алкоголю в крові становить 0,29 проміле, після чого ними було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1ст. 130 КпАП України. Луцьким міськрайонним судом [PERSON] було притягнуто до відповідальності за цією статтею. Постановою апеляційного суду Волинської області від 21.12.2020 року було скасовано постанову судді Луцького міського суду Волинської області від 10.06.2020 року , провадження по справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП. На думку позивача його незаконно було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 1 рік. У зв`язку із незаконним притягненням до адміністративної відповідальності позивачу було завдано сильних душевних хвилювань. Безпідставне притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, супроводжувалось обманом зі сторони інспектора, який повідомив, що матеріали адміністративної відповідальності будуть складені тільки за спілкування по мобільному телефону під час керування транспортним засобом, тому виявлення факту про позбавлення права керування для нього було шоком. Вказана обставина серед іншого, пов`язана з тим, що [PERSON] подав документи на здійснення підприємницької діяльності у сфері пасажирських перевезень, де планував сам здійснювати перевезення. Тобто, незаконне позбавлення права керування транспортним засобом фактично залишило його без джерела доходу та зруйнувало його бізнес, з 19.10.2020 року він був вимушений припинити здійснення підприємницької діяльності. З посиланням на положення ст. 56 Конституції України, ч.1 ст. 1166 1167, 1174 ЦК України, позивач вважає, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок безпідставного накладення штрафу, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. Відповідно до квитанції від 30 грудня 2020 року позивачем сплачено 14000 грн. за надання юридичної допомоги. Згідно наданого в судовому засіданні розрахунку судових витрат від 30.12.2020 вартість наданих юридичних послуг складає 14000 грн., які оплачені позивачем. дану суму він просить стягнути з відповідача Позивач просить стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на користь [PERSON] 50000 грн. відшкодування моральної шкоди, 18 000 грн. майнової шкоди заподіяної внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності та 7800 грн витрат на професійну правничу допомогу. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - Державної казначейської служби України проти задоволення позовних вимог заперечив, надав до суду відзив на позовну заяву. Представник відповідача - головного управління Національної поліції у Львівській області проти задоволення позовних вимог заперечив, надав до суду відзив на позовну заяву, суть якого зводиться до наступного, а саме, те, що позивачем не доведено факт спричинення йому моральної шкоди, суми заявлені на відшкодування шкоди нічим не підтверджені, а є лише припущеннями. Заслухавши думку та пояснення сторін, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити повністю виходячи з наступного. Судом встановлено, що 15.03.2020 поліцейським Головного управління Національної патрульної поліції у Львівській області складено протокол серії ОБ № 105823 за ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно [PERSON] та вилучено посвідчення водія. Постановою судді Луцького міського суду Волинської області від 10.06.2020 року позивача визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності та накледено стягнення у вигляді штрафу 10200 грн. з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 1 рік, а також стягнуто судовий збір у розмірі 454 грн. Постановою судді апеляційного суду Волинської області від 21.12.2020 постанову судді Луцького міського суду Волинської області від 10.06.2020 скасовано, провадження по справі закрито. З тексту постанови апеляційного суду слідує, що у діях [PERSON] не було умислу на дії, які були кваліфіковані працівником поліції та судом першої інстанції як дію, що має ознаки правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки у діях [PERSON] відсутні належні та допустимі докази складу адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, що є підставою для скасування постанови суду першої інстанції та закриття провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають обов`язковому з`ясуванню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Суд виходить з того, що складений працівником поліції протокол про адміністративне правопорушення не є актом, який встановлює, змінює чи скасовує норми права у відповідній сфері відносин, або породжує права і обов`язки для позивача. Протокол про адміністративне правопорушення є лише фіксацією порушення, яке виявлено працівником поліції, та відповідно до статті 251 Кодексу України про адміністративне правопорушення є одним із джерел доказів та підставою для подальшого провадження у справі. Протокол, як доказ, підлягає оцінці при розгляді уповноваженою особою справи про адміністративне правопорушення. Посилання позивача на те, що протиправність та неправомірність дій працівників поліції щодо складання у відношенні нього протоколу про адміністративне правопорушення підтверджується постановою Апеляційного суду Волинської області від 21.12.2020 року про закриття провадження у справі відносно [PERSON] не відповідає дійсності, оскільки вказаною постановою неправомірність дій працівників поліції щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення не встановлено. Рішення про встановлення факту неправомірності вищевказаних дій працівників поліції відсутнє. Суд не погоджується з доводами позивача [PERSON] про наявність підстав для відшкодування йому моральної шкоди в зв`язку із складанням відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення працівником Управління патрульної поліції та перебування під судом, виходячи з наступного. Статтею 23 Закону України «Про Національну поліцію» встановлені основні повноваження поліції, яка відповідно до покладених на поліцію завдань: виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення адміністративних правопорушень; припиняє виявлені адміністративні правопорушення; вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення адміністративного правопорушення; здійснює своєчасне реагування на заяви та повідомлення про адміністративні правопорушення або події; у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання; регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі. Згідно ст.30 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для виконання покладених на неї завдань вживає заходів реагування на правопорушення, визначені Кодексом України про адміністративні правопорушення та Кримінальним процесуальним кодексом України, на підставі та в порядку, визначених законом. Поліція для охорони прав і свобод людини, запобігання загрозам публічній безпеці і порядку або припинення їх порушення також застосовує в межах своєї компетенції поліцейські превентивні заходи та заходи примусу, визначені цим Законом. У відповідності до вимог ч.4 ст.37 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський може тимчасово обмежити фактичне володіння річчю або пересування транспортного засобу для запобігання небезпеці, якщо є достатні підстави вважати, що річ або транспортний засіб можуть бути використані особою з метою посягання на своє життя і здоров`я або на життя чи здоров`я іншої людини, або пошкодження чужої речі. На вимогу особи поліцейський зобов`язаний повідомити про причини застосування ним відповідних заходів. Обмеження фактичного володіння річчю здійснюється на підставах та в порядку, визначених Кримінальним процесуальним кодексом України та Кодексом України про адміністративні правопорушення. Про вчинення адміністративного правопорушення згідно ст.254 Кодексу України про адміністративні правопорушення складається протокол уповноваженою на те посадовою особою. Статтею 255 КУпАП передбачено, що у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, протоколи про правопорушення мають право складати уповноважені на те посадові особи органів внутрішніх справ (Національної поліції). Згідно ст.265-1 КУпАП у разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, за яке відповідно до цього Кодексу може бути накладено адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом, працівник уповноваженого підрозділу тимчасово вилучає посвідчення водія до набрання законної сили постановою у справі про адміністративне правопорушення, але не більше ніж на три місяці з моменту такого вилучення, і видає тимчасовий дозвіл на право керування транспортними засобами. Про тимчасове вилучення посвідчення водія робиться запис у протоколі про адміністративне правопорушення порушення. Інспектор СРПП №4 Бориславського ВП ДВП ГУНП у Львівській області Кобетяк М.М. області є працівником поліції та мав право складати протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, та враховуючи санкцію ч.1 ст.130 КУпАП мав право на тимчасове вилучення посвідчення водія з видачею тимчасового дозволу на право керування транспортними засобами. Крім того, складений працівником поліції протокол про адміністративне правопорушення не є актом, який встановлює, змінює чи скасовує норми права у відповідній сфері відносин, або породжує права і обов`язки для позивача. Протокол про адміністративне правопорушення є лише фіксацією порушення, яке виявлено працівником поліції, та відповідно до ст.251 Кодексу України про адміністративне правопорушення є одним із джерел доказів та підставою для подальшого провадження у справі. Протокол, як доказ, підлягає оцінці при розгляді уповноваженою особою справи про адміністративне правопорушення і не може бути скасований. Встановивши, що при складанні протоколу у відношенні позивача працівники поліції діяли в межах наданих їм повноважень відповідно до статей 255, 265-1 КУпАП та Закону України «Про Національну поліцію», а доказів про визнання їх дій неправомірними позивачем не надано, як і не доведено факту завдання йому цими діями моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку з протиправністю дій і завданням шкоди, тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки у даному випадку відсутні усі обов`язкові складові цивільно-правової відповідальності. Долучена до справи позивачем постанова Апеляційного суду Волинської області від 21.12.2020 року, якою скасовано постанову Луцького міського суду від 10.06.2020 року у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно [PERSON] , а провадження по справі закрито на підставі п.1 ст. 247 КУпАП , не є доказом неправомірності дій працівника патрульної поліції в Львівській області, яким складено протокол відносно [PERSON] , за ч.1 ст.130 КУпАП та підставою для відшкодування позивачу шкоди.

Outcome: dismissed