Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина [PERSON] , в якому просить визнати останніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] ,в якому також зареєстровані відповідач по справі - [PERSON] та її син [PERSON] , [INFO] . Відповідач та її син не проживають за місцем реєстрації з квітня 2018 року та до теперішнього часу. [PERSON] разом з малолітнім сином проживають разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Відповідач та її син, будучи зареєстрованими у вищевказаному житловому будинку створюють позивачу перешкоди у здійсненні права користування житловим будинком, зокрема в праві відчуження даного майна, у зв`язку з чим останній вимушений був звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 10 червня 2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. 04 грудня 2019 року Нововодолазьким районним судом Харківської області постановлено ухвалу, відповідно до якої задоволено клопотання [PERSON] про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області. Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального законодавства України, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення рекомендованих поштових відправлень. Скориставшись своїм правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, [PERSON] через канцелярію суду 04 грудня 2019 року надав заяву, яка була зареєстрована за вхідним № 8596/19-вх, відповідно до якої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, розгляд справи просив провести за його відсутності. Відповідач, [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина [PERSON] , у судове засідання теж не з`явилась, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялась відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись своїм правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, [PERSON] через канцелярію суду 04 грудня 2019 року надала заяву, яка була зареєстрована за вхідним № 8594/19-вх, відповідно до якої позовні вимоги [PERSON] визнала в повному обсязі, зазначивши, що в житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] вони з дитиною не мешкають з квітня 2018 року. На даний час вона разом з малолітнім сином - [PERSON] мешкає з позивачем за адресою:[ADDRESS] , в якому вона в подальшому планує зареєструвати себе та свого сина. Розгляд справи просила провести за її відсутності. Уповноважений представник Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області у судове засідання також не з`явився, про розгляд справи були повідомлені завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення. Голова Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області Єсін О. С. надав до суду пояснення, які були зареєстровані за вхідним № 4570/19-вх від 01 липня 2019 року, відповідно до яких зазначив, що Нововодолазька селищна рада Нововодолазького району Харківської області проти задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням не заперечує, а при вирішенні питання щодо визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням покладаються на розсуд суду. Розгляд справи просив провести за відсутності представника третьої особи - Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області. Уповноважений представник Служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області у судове засідання теж не з`явився, хоча про розгляд справи були повідомлені завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, про що свідчать наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення. На електронну адресу суду виконуюча обов`язки начальника Служби у справах дітей Карпенко І . надіслала письмові пояснення, які були зареєстровані за вхідним № ЕП-642/20-вх від 09 квітня 2020 року, відповідно до яких зазначила, що Служба у справах дітей Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечує. З цього приводу суд зазначає, що відповідно до положень частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь - якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання в учасників процесу свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи, наведені у позовній заяві, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно - правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Із матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями, посвідченого 28 листопада 2002 року приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Краснопьоровим І. В., зареєстрованого в реєстрі за № 1629 (а. с. 11). Приписами частини 4 статті 334 Цивільного кодексу України закріплено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до штампу, що мається на договорі дарування, посвідченого 28 листопада 2002 року приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Краснопьоровим І. В., житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , було зареєстроване у Нововодолазькому малому комунальному підприємстві 28 листопада 2002 року за реєстровим номером 3338, про що зроблено запис в реєструючу книгу № 28 (з. б. а. с.11). Згідно акту депутата округу № 15 Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області Людоговського Максима Костянтиновича, складеного 26 березня 2019 року в присутності свідків: [PERSON] та [PERSON] , з`ясовано, що [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . За адресою: [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] , з квітня 2018 року і до даного часу фактично ніхто не проживає (а. с. 16). З довідки Центру надання адміністративних послуг Нововодолазької селищної ради Харківської області від 07 травня 2019 року № 04.05-21/283 вбачається, що до складу зареєстрованих осіб у домоволодіння за адресою: [ADDRESS] входять: [PERSON] , [PERSON] (а. с. 12). Разом з тим з наданих позивачем доказів встановлено, що [PERSON] , разом зі своїм сином [PERSON] , [INFO] , мешкає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Осинівської сільської ради Куп`янського району Харківської області, виданою 25 березня 2019 року за № 320(а. с.13). Відповідно до довідки № 01 - 32/85, виданої Куп`янським дошкільним навчальним закладом - ясла - садок № 2 комбінованого типу Куп`янської міської ради Харківської області установлено, що [PERSON] , [INFO] , відвідує групу № 3 Куп`янського дошкільного навчального закладу - ясла - садок № 2 комбінованого типу з січня 2018 року по теперішній час (а. с. 15). Також відповідно до акту обстеження житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , складеного 22 березня 2019 року комісією Осинівської сільської ради Куп`янського району Харківської області вбачається, що будинок знаходиться у задовільному стані та придатний до проживання дитини, у якої мається своя кімната, де знаходиться окреме ліжко, стіл для занять, шведська стінка та іграшки. Будинок належить [PERSON] , разом з ним за цієї адресою фактично проживають також [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а. с. 14). Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конституції України, Цивільного та Житлового кодексів України. Так, з огляду на положення статті 47 Конституції України та статті 1 Житлового кодексу України кожен громадянин має право на житло. У свою чергу, положеннями частини 4 статті 9 Житлового кодексу України закріплена гарантія кожного громадянина, відповідно до якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно положень статей 391 та 396 Цивільного кодексу України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до наданих доказів по справі достовірно встановлено, що позивач, [PERSON] є власником домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Згідно статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь - які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Аналогічні приписи містить й у частині 1 статті 317 Цивільного кодексу України де передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статі 391 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Приписами частини 1 статті 383 Цивільного кодексу України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За правилами статті 391 Цивільного кодексу України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386 та 391 Цивільного кодексу України. Статтею 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України. Проте, відповідно до частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод пред`явивши одну із таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З матеріалів справи вбачається, що поштова кореспонденція, направлена судом на адресу реєстрації відповідача, повернута без вручення з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання», «адресат відсутній». Відомості про те, що відповідач [PERSON] цікавляться спірним житлом відсутні. Також судом не встановлено, що спірний житловий будинок відповідач та її малолітній син залишили вимушено, що їм чинилися перешкоди в користуванні зазначеним будинком, що протягом строку не проживання на зазначеній житловій площі нею вживалися будь - які заходи щодо реалізації свого права на користування спірним житловим будинком, зокрема, фактів звернення до правоохоронних органів щодо захисту своїх прав чи інтересів або з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням (вселення) до суду. Наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження житлового приміщення за відповідачами, судом також не встановлено. Що стосується вимоги позивача про визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право на користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , слід зазначити, що питання визначення місця проживання малолітніх та неповнолітніх регулюється положеннями статі 29 Цивільного кодексу України, яка визначає місце проживання фізичної особи в залежності від її віку. Так, відповідно до частини 4 вищенаведеної норми права, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Ця норма є імперативною, тобто дитина, яка не досягла 10 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків. В силу статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Таким чином, права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Як було встановлено вище неповнолітній [PERSON] разом зі своєю матір`ю [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] , де останній також відвідує дошкільний заклад освіти. Статтею 3 Конвенції «Про права дитини» схваленою резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року та ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-12, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402 - ІІІ «Про охорону дитинства»). Відповідно до частини 1 статті 18 та частини 1 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 - ХІІ, держави - учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На батьків покладається обов`язок забезпечення дітей всім необхідним, в тому числі житлом. Як свідчать матеріали справи, відповідач позовні вимоги визнала у повному обсязі та зазначила, що вони з сином забезпечені іншим житлом, де планують найближчим часом зареєструватися. Системний аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Отже, неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. З урахуванням вищенаведеного, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, враховуючи приписи частини 4 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Питання щодо судових витрат, суд вирішує відповідно до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з урахуванням положень частин 1 та 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України за якими суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог; при цьому, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно позовної заяви вбачається, що позивач [PERSON] не ставить питання щодо відшкодуванням відповідачем понесених ним витрат по сплаті судового збору, а тому процесуальне рішення з вказаного питання судом не приймається.

Outcome: approved