Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

[PERSON] діючий в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив усунути перешкоди позивачу у здійсненні володіння належним їй на праві власності житловим будинком, за адресою: Херсонська область, м. Генічеськ, вул. Лермонтова,46 та зобовязати відповідача звільнити вказаний будинок разом з належним йому майном; стягнути з відповідача судовий збір та витрати на правові послуги у сумі 2000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06 квітня 2013р. [PERSON] та [PERSON] уклали договір оренди житлового будинку №46 по вул. Лермонтова у м. Генічеську на строк 32 місяці з правом його викупу. Позивач припускає, що відповідач вселила у орендований житловий будинок свого сина [PERSON] Зазначає, що оскільки [PERSON] не виконала умови договору оренди, договір на даний час припинив свою дію, а [PERSON] продовжує проживати у вказаному будинку, чим чинить позивачу перешкоди у його користуванні та розпорядженні, тому виникли підстави для звернення до суду з вказаним позовом. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений шляхом направлення поштового відправлення. До суду повернувся конверт з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Суд вважає за можливе згідно вимог ст. 280 ЦПК України провести заочний розгляд даної справи. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 30 квітня 2013р. належить житловий будинок з господарчими та побутовими спорудами за №46 по вул. Лермонтова у м. Генічеську Херсонської області, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30 квітня 2013р. 06 квітня 2013р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено письмовий договір оренди житлового будинку №46 по вул. Лермонтова у м. Генічеську. Згідно умов договору вказаний будинок передається для проживання, з дозволом на реконструкцію. Договір оренди було укладено на 32 місяці зі сплатою орендної плати за весь час оренди 16\~000 грн., або до часу укладення договору купівлі-продажу (п.3 вказаного договору). Судом встановлено, що позивач припускає, що [PERSON] вселила у орендований житловий будинок свого сина [PERSON], який проживає там до цього часу. Оскільки проживання сторонньої особи у належному позивачу на праві власності будинку чинить перешкоди у реалізації свого права власності на вказаний будинок, тому остання звернулась до суду з вказаним позовом. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 55 Конституції України\~кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно ст.4,5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Виходячи із засад диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Окрім того, згідно положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що позивач всупереч ст.\~12,76 ЦПК України\~не надала суду жодного доказу на підтвердження факту незаконного зайняття відповідачем вказаного житлового будинку, факту його проживання там до цього часу чи знаходження його речей. Посилання позивача на заяву про злочин від 28 жовтня 2017р. та витяг з ЄРДР не є належним доказом підтвердження факту проживання [PERSON] у спірному будинку. При цьому представник позивача будучи обізнаним зі своїми правами, та маючи широке коло прав щодо заявлення відповідних клопотань про витребування доказів, допит свідків, відповідним правом не скористався. Як встановлено судом, сама позивач у своєму позові лише припускає, що у спірному житловому будинку проживає [PERSON], проте, будь-яких беззаперечних доказів підтвердження цьому факту суду не надала. У відповідності до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. У той же час суд зазначає, що судове рішення має стосуватися лише конкретних осіб, а не взагалі будь-яких. Суд вважає, що у межах заявлених позовних вимог, в межах наданих доказів, на момент розгляду справи, судом не встановлено вчинення відповідачем будь-яких дій, які б могли бути визнані судом такими, що порушують права позивача (є неправомірними), чи такими, що створюють для неї перешкоди у здійсненні права власності, в тому числі у здійсненні права користування та розпорядження майном. Таким чином, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовна заява є безпідставною, в судовому засіданні, ні позивачем, ні її представником не доведено обставин, на які сторона посилається на підтвердження своїх вимог, стороною позивача не подано доказів, які б підтвердили обставини, викладені в позовній заяві, а тому в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю. Що стосується решти позовних вимог про стягнення судових витрат та витрат на правову допомогу, то у їх задоволенні також слід відмовити за необґрунтованістю, та виходячи з того, що вказані вимоги є похідними від першої вимоги, у задоволенні якої судом було відмовлено.

Outcome: dismissed