Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Люботинського міського суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON], третіх осіб [PERSON], відділу з питань державної реєстрації виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач зазначає, що відповідач - син його дружини, з 2004 року зареєстрований в його будинку. [PERSON] добровільно в 2016 році залишив будинок та не мешкає там. В зв'язку з викладеним позивач просить усунути перешкоди в користуванні житловим будинком та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS]. Відповідно до ухвали суду про відкриття провадження, розгляд справи проводиться за правилами спрощеного провадження без виклику сторін. Від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Відповідач направив суду заяву, в якій зазначив, що позов батька визнає, не заперечує проти його задоволення, підтвердив, що більше року не мешкає в будинку свого батька. Виконавчий комітет Люботинської міської ради Харківської області до суду подав заяву, в якій просить проводити розгляд справи без участі представника відділу з питань державної реєстрації виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області, [PERSON] направила до суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, з'ясувавши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлені такі факти, що підтверджуються наявними у справі доказами, та не оспорюються сторонами по справі, та відповідні їм правовідносини. Житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON]- 337/1000 частки та [PERSON] - 663/1000 (а.с. 7,8,9). Як вбачається з матеріалів справи, відповідач зареєстрований за вказаною адресою з 28 квітня 2004 року і до теперішнього часу. [PERSON] не проживає в житловому будинку, належному позивачу з грудня 2015 року, належних йому особистих або будь-яких інших речей в будинку не має, будинок він залишив добровільно. Факт не проживання відповідача [PERSON] в будинку за адресою: [ADDRESS] понад один рік підтверджено актами обстеження, складеними квартальним комітетом № 30 від 28 серпня 2018 року, підписаним головою та членами квартального комітету (а.с.16). Згідно з ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння. користування та розпоряджання своїм майном. Як зазначено в ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Оскільки відповідач [PERSON] не проживає в житловому будинку понад один рік безперервно без поважних причин, то суд знаходить позовні вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню, оскільки вони обґрунтовані на законі і доказах, наданих суду. Статтею 41 Конституції України, ст.ст.316 - 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи безперешкодно користуватися свої майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном,на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були пов'язані з позбавленням володіння. Відповідно до ст.379 ЦК України об'єктом права власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, квартира. Права власника житлового будинку визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч.1ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України - члени сім'ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Оскільки відповідач [PERSON] проживав в будинку, розташованому за адресою [ADDRESS] як член сім'ї власника, але добровільно залишила місце мешкання, а власник житлового будинку на збереження реєстрації відповідача в житловому будинку не погоджуються, тому через не проживання понад один рік відповідача в спірному будинку без поважних причин, [PERSON] є такою особою, яка втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України - член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Відповідно до вимог ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цивільно-процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З матеріалів справи та з наданих суду позивачами доказів вбачається, що відповідач утримуючи реєстрацію за адресою житлового будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] який належить позивача порушує права останнього вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, які гарантовані йому, як власнику вимогами чинного законодавства. Згідно зі ст.ст. 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Питання щодо розподілу судових витрат вирішити на підставі ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved