Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-21 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - Позивач) звернулась до Шевченківського районного суду з позовом до ТДВ «Страхове товариство «Домінанта» (далі по тексту - Відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), третя особа яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Моторно (транспортне) страхове бюро України (далі по тексту - Третя особа), відповідно до якої (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) просила стягнути з відповідача 1 на користь позивача 191 353, 30 грн., з яких 100 000, 00 грн. сума страхового відшкодування, пеню в розмірі 68 501, 37 грн., витрати по інфляції в розмірі 15 485, 15 грн., 3 % річних в розмірі 5 991, 78 грн., моральну шкоду в розмірі 1 000, 00 грн., витрати за розрахунок вартості шкоди в розмірі 375, 00 грн., стягнути з Відповідача 2 на користь позивача 35 346, 27 грн., з яких 27 688, 18 грн. основна сума відшкодування, витрати по інфляції в розмірі 4 962, 50 грн., 3 % річних в розмірі 1 820, 59 грн., моральну шкоду в розмірі 500, 00 грн., витрати за розрахунок вартості шкоди в розмірі 375, 00 грн., судові витрати за сплату судового збору та витрати на правничу допомогу покласти на відповідачів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.07.2017 сталась ДТП за участю автомобіля «Infinity FX», д.н.з. [NUMBER] , що належить позивачу та автомобіля «Daewoo Lanos», д.н.з. [NUMBER] під керуванням Відповідача 2. Цивільно-правова відповідальність Відповідача 2 застрахована в ТДВ «Страхове товариство «Домінанта», ліміт відповідальності - 100 000 грн. Постановою Солом`янського районного суду м. Києва встановлено вину Відповідача 2 у вчиненні зазначеного ДТП. 06.07.2017 дня Відповідача 1 було повідомлено про настання страхового випадку. 31.08.2017 Позивач звернувся до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування. Проте на момент винесення рішення Позивача так і не було повідомлено про прийняте рішення. Крім того, Позивачу стало відомо, що 07.06.2018 розпорядженням Нацкомфінпослуг анульовано ліцензію Відповідача 1 у сфері надання послуг страхування з 07.07.2018. Крім того, з 02.07.2018 Відповідач 1 позбавлений членства в М(Т)СБУ. Тому, оскільки страхова компанія винуватця ДТП є неспроможною, неналежно виконує свої обов`язки, потерпіла особа вимушена звернутись до останнього з позовом про відшкодування шкоди. Крім того, за загальним правилом, відповідальність за завдану шкоду несе особа, яка її завдала. Тому, на підставі ст. 1187, 1192 ЦК України, а також ст. 999 ЦК України, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі по тексту - Закон 1961-IV), позивач звернувся до суду із вказаним позовом. При цьому, згідно звіту про оцінку КТЗ № 17/9/660 вартість матеріальної шкоди з врахуванням ПДВ становить 154 541, 37 грн. Фактично Позивачем понесено витрати в розмірі 141 423, 01 грн., що підтверджується актом надання послуг по замовленню № 7255 від 17.07.2017 та 2 552 грн. відповідно до рахунку на придбання додаткових частин. Відповідач 2 частково компенсував завдану шкоду у розмірі 33 241, 53 грн. Разом з тим, матеріальна шкода не була відшкодована Позивачу в повному обсязі та своєчасно, у зв`язку з чим позивач на підставі ст. 625, 992 ЦК України, а також ст. 36 Закону 1961-IV, просить стягнути з відповідачів на свою користь пеню за прострочення виконання зобов`язань, а також інфляційні трати та 3 % річних. Крім того, діями відповідачів у зв`язку із завданням матеріальної шкоди, а також бездіяльністю щодо відшкодування завданої шкоди Позивачу завдано моральної шкоди, яку остання також просить стягнути з відповідачів. Від Відповідача 1 відзив не надходив. В своєму відзиві представник Відповідача 2 заперечував проти позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні. Вказав, що 27.09.2017 між володільцем (користувачем) пошкодженого транспортного засобу «Infinity FX», д.н.з. [NUMBER] [PERSON] (син позивачки) та Відповідачем 2 - [PERSON] було досягнуто згоди, посвідченої нотаріально, відповідно до якої [PERSON] отримав від Відповідача 2 грошові кошти в сумі 33 241, 53 грн. в якості відшкодування матеріальної шкоди та моральної шкоди, завданої в результаті ДТП, що сталась 0607.2017 о 17 год. 30 хв. [ADDRESS] . Крім того, в нотаріальної посвідченій заяві [PERSON] зазначив, що будь-яких претензій фінансового та матеріального характеру до Відповідача 2 не має. За таких обставин, оскільки [PERSON] на момент ДТП був законним володільцем (користувачем) пошкодженого ТЗ і правомірно експлуатував цей засіб на законних підставив, а тому отримав грошові кошти в якості відшкодування збитків. Тому будь-яких порушень прав Позивача Відповідачем 2 допущено не було. Підстави для подвійного стягнення відшкодування з Відповідача 2 на користь Позивача як власника транспортного засобу та на користь [PERSON] як законного володільця (користувача) відсутні, оскільки таке стягнення прямо суперечить ст. 61 Конституції України. Крім того, [PERSON] була відома загальна вартість ремонту автомобіля, останній запропонував [PERSON] відшкодувати шкоду в розмірі 33 241, 53 грн., а отже останній повністю розумів значення своїх дій та їх правові наслідки. Крім того, Позивач не позбавлений права звернутись до М (Т )СБУ із заявою про виплату страхового відшкодування у зв`язку з тим, що Страхова компанія, в якій застрахована цивільно-правова відповідальність Відповідача 2, втратила право укладати договором ОСЦПВ у зв`язку із втратою асоційованого члена М(Т)СБУ. Також зазначив, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який застрахував свою цивільно-правову відповідальність, сплачував страхові внески, суперечить меті інституту страхування, визначеній у Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Крім того, представник відповідача заперечував проти стягнення з Відповідача 2 на користь Позивача інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих за прострочення виконання зобов`язання, нараховане з 20.09.2017 по 28.11.2019. Однак після ДТП, та виплати за угодою учасників ДТП суми відшкодування шкоди, Відповідач 2 не знав про вимоги Позивача до нього, а тому прострочення з вини боржника не настало, а отже вимоги в цій частині також є необґрунтованими. Також не підлягає задоволенню і вимога про стягнення з Відповідача 2 на користь Позивача моральної шкоди, оскільки відповідно до підписаної другим учасником ДТП [PERSON] заяви від 20.09.2017, Відповідачем 2 було відшкодовано останньому і моральну шкоду в тому числі. З врахуванням наведеного, представник Відповідача 2 просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Крім того, просив стягнути з Позивача на користь Відповідача 2 витрати на оплату правової допомоги в розмірі 20 000, 00 грн. Від третьої особи пояснення не надходили. 18.06.2018 ухвалою суду відкрито провадження по справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в загальному порядку, призначено проведення підготовчого засідання, встановлено сторонами строки для надання заяв по суті справи. 20.08.2018 ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 30.10.2018 по справі ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ТДВ «СТ«Домінанта» на користь позивача 100000 грн. - страхове відшкодування, 15536,99 - пені, 4575, 45 грн. інфляційні втрати, 1471,23 грн. - 3% річних, 1000 грн. - моральної шкоди, 2433,30 грн. витрати на правову допомогу, а всього 125016, 97 грн., стягнуто з [PERSON] на користь позивача 42090,88 грн. - збитки внаслідок ДТП, 1925,85 інфляційні втрати, 619,25 грн. - 3% річних, 500грн.- моральна шкода, 2433,30 грн. витрати на правову допомогу, а всього 47569,28 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 20.05.2019 ухвалою суду відмовлено представнику позивача у виправлення описки. 23.10.2019 ухвалою суду задоволено заяву представника відповідача 2 [PERSON] про перегляд заочного рішення, заочне рішення суду від 30.10.2018 скасовано, справу призначено до розгляду за правилами позовного провадження у спрощеному порядку з повідомленням сторін. 02.12.2019 ухвалою суду залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, Моторно (транспортне) страхове бюро України. 03.12.2019 від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог. 25.02.2020 ухвалою суду залишено без задоволення клопотання відповідача 2 про витребування доказів. 12.03.2020 від представника відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву. 18.06.2020 представником позивача подана заява щодо вирішення питання про розподіл судових витрат. 18.06.2020 представником відповідача 2 поданий розрахунок судових витрат. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач 1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Представник відповідача 2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в частині, що стосується вимог до відповідача 2, просив відмовити в їх задоволенні та стягнути з позивача на користь відповідача 2 витрати на правову допомогу. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача 2, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на таке. Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України). За положеннями статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. При цьому, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. В свою чергу, у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). В судовому засіданні встановлено, що 06.07.2017 о 17 год. 30 хв. в м. Києві по вул. Ватутіна, 72 сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Infinity FX», д.н.з. [NUMBER] , що належить позивачу та автомобіля «Daewoo Lanos», д.н.з. [NUMBER] під керуванням Відповідача 2. Винним у вчиненні адміністративного правопорушення, за яке передбачено відповідальність ст. 124 КУпАП визнано Відповідача 2 та накладено на останнього адміністративне стягнення у виді штрафу (постанова Святошинського районного суду м. Києві від 27.07.2018, набрала законної сили 08.08.2018). Згідно положень ч.6 ст.82 ЦПК України вирок в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відтак, постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 27.07.2017 встановлено вину Відповідача 2 у вчиненні зазначеного ДТП. При цьому, постановою також встановлено, що автомобіль Позивача отримав механічні пошкодження. Цивільно-правова відповідальність Відповідача 2 застрахована в ТДВ «Страхове товариство «Домінанта», ліміт відповідальності - 100 000 грн. (Поліс № ВК 3554006, а.с. 100). 06.07.2017 дня Відповідача 1 було повідомлено про настання страхового випадку. 31.08.2017 Позивач звернулась до Відповідача 1 із заявою про виплату страхового відшкодування (Заява Вх. № 38502 від 31.08.2018). Вартість матеріальної шкоди з врахуванням ПДВ становить 154 541, 37 грн., без врахування ПДВ - 133 767, 43 грн. (Звіт про оцінку КТЗ № 17/9/660, складний 02.10.2017 суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] , а.с. 24-27). Фактично Позивачем понесено витрати в розмірі 141 423, 01 грн. та 2 552, 00 грн. (Рахунок на оплату по замовленню № 7255 від 17.07.2017, сплачено 01.08.2018, Акт надання послуг по замовленню № 7255 від 17.07.2017, сплачено 25.09.2017, рахунок на оплату № 9803 від 25.09.2017, сплачено 25.09.2017) (а.с. 18, 19-20, 28). Разом з тим, на момент винесення рішення Позивача так і не було повідомлено про прийняте рішення. 19.02.2018 Позивач в особі свого представника [PERSON] звернувся до Моторно (транспортного) страхового бюро України із скаргою на бездіяльність Відповідача 1 (а.с. 16, 17). 07.06.2018 розпорядженням Нацкомфінпослуг анульовано ліцензію Відповідача 1 у сфері надання послуг страхування з 07.07.2018. Крім того, з 02.07.2018 Відповідач 1 позбавлений членства в М(Т)СБУ. Станом на момент розгляду справи Відповідач 1 не вчинив жодних дій щодо виплати Позивачу страхового відшкодування. За таких обставин, в судовому засіданні встановлено, що страховик не виконав свої зобов`язання за договором страхування, після звернення Позивача впродовж 90 днів та не виплатив страхове відшкодування. Так, метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон) встановлено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно вимог п.п. 34.2, 34.3 ст. 34 Закону протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Якщо представник страховика не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження). При цьому, згідно п. 36.2 ст. 36 Закону страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Як встановлено в судовому засіданні, цивільно-правова відповідальність Відповідача 2 [PERSON] на момент вчинення ДТП була застрахована у ТДП «Домінанта» із встановленим лімітом відповідальності - 100 000,00 грн. Крім того, Позивачем було вчасно повідомлено та надано Відповідачу 1 всі необхідні документи для виплати йому страхового відшкодування по ДТП. Однак, незважаючи на вищенаведені вимоги закону, Відповідач 1 свої зобов`язання за договором страхування не виконав, та не виплатив потерпілій особі суму страхового відшкодування за завдані страхувальником збитки. За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимоги в частині стягнення з Відповідача 1 - ТОВ «Страхове товариство «Домінанта» суму страхового відшкодування 100 000, 00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до вимог ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Положеннями п. 36.5 ст. 36 Закону визначено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, згідно зі ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 511 ЦК України у випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Відповідно до частини першої статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Проаналізувавши норми статей 524, 533 - 535, 625 ЦК України, можна дійти висновку, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим слід вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачається передача грошей як предмета договору або сплата їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про надання послуг, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму. Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника, яким у цих правовідносинах виступає страховик. При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за цим договором: на його або третьої особи користь страховик зобов`язаний здійснити страхове відшкодування. З огляду на викладене можна зробити висновок, що правовідносини, які склалися між сторонами у справі на підставі укладеного між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, є грошовим зобов`язанням. Таким чином, з огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 7 червня 2017 року у справі № 6-282цс17. Так, в судовому засіданні встановлено, що дата початку нарахувань пені, 3 % річних та інфляційних втрат - 30.11.2017 /90 днів з дня звернення Позивача до Відповідача 1 із заявою про виплату страхового відшкодування/. З врахуванням наведеного, позовні вимоги до Відповідача 1 підлягають задоволенню з врахуванням наступних грошових сум,: 100 000 грн. - сума страхового відшкодування в межах встановленого ліміту; 15 485, 15 грн. - інфляційні нарахування на суму боргу за період з 01.12.2017 по 31.10.2019; 5 991, 78 грн. - 3% річних за період з 30.11.2017 по 28.11.2019. Водночас, суд, перевіривши розрахунок пені, наданий Позивачем, дійшов висновку про часткове задоволення заявленої до стягнення суми в межах одного року за період з 30.11.2017 по 30.11.2018, що становить (з урахуванням облікової ставки НБУ) - 3 355, 90 грн. Разом з тим, вимога про стягнення з Відповідача 1 на користь Позивача витрат за розрахунок вартості шкоди в розмірі 375, 00 грн., задоволенню не підлягає, оскільки до матеріалів справи не надано належних та допустимих доказів того, що Позивачем були понесені зазначені витрати. Щодо вимог до Відповідача 2 суд вважає за необхідне зазначити наступне. Положеннями ч. 1 ст.1166 ЦК України визначено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортних засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до вимог ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. Вирішуючи питання в частині позовних вимог, пред`явлених до Відповідача 2, судом враховано, що право потерпілого отримати відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним. Разом з тим, в судовому засіданні було встановлено, що в момент ДТП автомобілем «Infinity FX», д.н.з. [NUMBER] , який належить [PERSON] , керував [PERSON] . Вказана обставина не заперечувалась сторонами, була встановлена в судовому засіданні і наданими до матеріалів справи доказами не спростована. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 07.11.2018, справа № 200/21325/15-ц, статтею 395 ЦК України визначено види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння та роз`яснив, що абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини. ВС звернув увагу, що відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно. Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України. При цьому суд зауважив, що факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права. Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 3 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14. Суд нагадав про презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України), відповідно до якої відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Відповідно до висновків, наведених у вказаній постанові, оскільки особа управляла транспортним засобом на підставі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб, вона має право на відшкодування завданої шкоди. За таких обставин, громадянин [PERSON] на момент ДТП був законним володільцем (користувачем) автомобілем марки «Infinity FX», д.н.з. [NUMBER] , який належить позивачу. Зокрема, в судовому засіданні встановлено, що відповідно до заяви [PERSON] від 20.09.2017, останній засвідчив, що повністю розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки, без будь-якого тиску зі сторони та відповідно до власного волевиявлення, цією заявою підтвердив, що отримав від громадянина України [PERSON] грошові кошти у сумі 33 241, 53 грн. в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої в результаті ДТП, що сталась 06.07.2017 о 17 год. 30 хв. в м. Києві по вул. Ватутіна, 72 за участю транспортного засобу автомобіля марки «Део Ланос», реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «Інфініті», реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Крім того, гр. [PERSON] зазначив у своїй заяві, що будь-яких претензій фінансового та матеріального характеру до гр. [PERSON] не має та не матиме, до суду звертатись не буде. Справжність підпису посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комендантом О.Л., зареєстровано в реєстрі за № 577. За таких обставин, судом встановлено, що громадянин [PERSON] скористався своїм правом на відшкодування матеріальної та моральної шкоди Відповідачем 2, завданої внаслідок ДТП, що сталась 06.07.2017, як законний володілець (користувач) автомобіля, власником якого є позивач. Оскільки відповідачем 2 було в добровільному порядку відшкодовано шкоду, завдану внаслідок ДТП, яка сталась 06.07.2017, відсутні підстави і для стягнення з останнього інфляційних втрат, 3 % річних та пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. З огляду на зазначене, з вказаних підстав також не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення витрат на розрахунок вартості шкоди в розмірі 375, 00 грн. При цьому, підстави для подвійного стягнення відшкодування з Відповідача 2 на користь Позивача як власника транспортного засобу та на користь [PERSON] як законного володільця (користувача) відсутні, оскільки таке стягнення прямо суперечить ст. 61 Конституції України, якою визначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Щодо моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Частиною 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Враховуючи роз`яснення Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995р., згідно з якими розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує, що мало місце пошкодження автомобіля, яке є власністю Позивача. Суд, вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, враховує поведінку Відповідача 1 щодо невиплати страхового відшкодування Позивачу, яка потягла за собою також низку незручностей в житті Позивача та завдала останній моральних страждань через невиправдане очікування, дійшов висновку, що з Відповідача 1 на користь Позивача підлягає до стягнення моральна шкода в розмірі 1 000, 00 грн. Разом з тим, вимога про стягнення моральної шкоди з Відповідача 2 задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до підписаної другим учасником ДТП [PERSON] заяви від 20.09.2017, Відповідачем 2 було відшкодовано останньому і моральну шкоду в тому числі. Вирішуючи питання щодо відшкодування судових витрат суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно положень ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Згідно положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як вбачається матеріалів справи, Позивачем на підтвердження понесених витрат надано Договір № 02/07/17 про надання правничої допомоги, укладений між Позивачем та адвокатом Патюк Світланою Олександрівною, Акт приймання передачі виконаних робіт за договором про надання юридичних (адвокатських) послуг від 19.04.2018, Додаткова угода до договору № 02/07/17 про надання правової допомоги від 01.07.2017, а всього на суму 15 036, 50 грн., Акт приймання передачі виконаних робіт за Договором від 29.11.2019 на суму 4402, 00 грн., копію квитанції на суму 4402, 00 грн. від 29.11.2019, Акт приймання передачі виконаних робіт за Договором від 17.06.2020 на суму 3 000, 00 грн., Акт приймання передачі виконаних робіт за Договором від 13.05.2020 на суму 3 000, 00 грн., копія квитанції на суму 3 000, 00 грн. При цьому, під час вирішення питання про розподіл судових витрат судом встановлено, що вказані витрати понесені Позивачем у зв`язку із розглядом зазначеної справи, враховано обґрунтованість та пропорційність розміру судових витрат до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, поведінку сторін під час розгляду справи, дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися, розмір задоволених судом позивних вимог, а також складність справи. Водночас, судом прийнято рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнуто з Відповідача 1 на користь Позивача грошові кошти в розмірі 125 832, 83 грн., що становить 55 % від задоволених позовних вимог (ціна позову - 226 699, 57 грн.) За таких обставин, суд, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, вважає за необхідне стягнути з Відповідача 1 на користь Позивача витрати на правову допомогу в розмірі, пропорційному розміру задоволених позовних вимог, що становить 27 305, 10 грн. В частині вимог про стягнення витрат на правову допомогу з Відповідача 2 суд відмовляє, оскільки позивачем не було доведено факт порушення прав останньої Відповідачем 2. Разом з тим, Відповідач 2, [PERSON] у зв`язку з розглядом справи також поніс витрати на правову допомогу. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу в розмірі 20 000, 00 грн., представником Відповідача 2 надано копію Договору про надання правової допомоги від 04.09.2019, укладений між адвокатом Капля Аліною Степанівною та [PERSON] , Додаткову угоду № 1 до Договору про надання правової допомоги від 04.09.2019, Додаток № 1 з визначеною вартістю послуг адвоката, розрахунок фактичних витрат з надання правової допомоги [PERSON] на суму 16 000, 00 грн., квитанції № 1 від 02.12.2019 на суму 16 000, 00 грн., Акт приймання-передачі наданих послуг № 1 за договором про надання правової допомоги від 04.09.2019 та додаткової угоди № 1 від 04.09.2019, Акт приймання-передачі наданих послуг № 2 за договором про надання правової допомоги від 04.09.2019 та додаткової угоди № 1 від 12.03.2020, Акт приймання-передачі наданих послуг № 3 за Договором про надання правової допомоги від 04.09.2019 та додаткової угоди № 1 від 18.06.2020, квитанції № 3 від 18.06.2020 на суму 4 000, 00 грн., квитанція № 2 від 12.03.2020 на суму 4 000, 00 грн., а всього на загальну суму 20 000, 00 грн. При цьому, під час вирішення питання про розподіл судових витрат судом встановлено, що вказані витрати понесені Відповідачем 2 у зв`язку із розглядом зазначеної справи, враховано обґрунтованість та пропорційність розміру судових витрат до предмета спору, значення справи для сторін, поведінку сторін під час розгляду справи, дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися, розмір задоволених судом позивних вимог, а також складність справи. Відтак, оскільки в задоволенні позовних вимог в частині, що стосується Відповідача 2 судом відмовлено в повному обсязі, порушень прав Позивача з боку Відповідача 2 встановлено не було, водночас Відповідач 2 з метою захисту своїх прав, був змушений звернутись за наданням правової допомоги та понести відповідні витрати, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування зазначених витрат Позивачем в повному обсязі. За таких обставин, з Позивача на користь Відповідача 2 підлягають до стягнення витрати на правову допомогу в розмірі 20 000, 00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягнути з Відповідача 1 на користь Позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 1258, 32 грн. Виходячи з наведеного та

Outcome: partial