Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності на житлову кімнату. Позов мотивовано тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на частину житлового будинку від 01.02.2005 року за № [NUMBER] йому належить на праві приватної власності 17/20 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради від 27.01.2005 року № 117. Згідно з витягом про державну реєстрацію прав станом на 30.08.2012 року частка позивача складається з житлового будинку «А», підвалу « п/А», житлової прибудови « А1», підвалу « п/А1», мансарди « м/ А1», прибудови « А3», підвалу « п/А2», мансарди « м/А2», прибудови « А2», тамбура « а3», а також ґанку, ґанку та огорожі 1-3. У 2004 році кімната 3-10 мала площу 12,8 кв.м, до неї прилягав балкон. Після приєднання балкона до кімнати отримане приміщення було прийнято в експлуатацію, і в технічному паспорті від 04.07.2012 року позначено індексом 3-10 з площею 17,3 кв.м. У 2009 році між [PERSON] та [PERSON] виник спір щодо земельної ділянки під будівництво та обслуговування прибудови, яку звів [PERSON] . При розгляді спору в судовому засіданні сторони дійшли мирової угоди, згідно з якою дають обопільну згоду на прийняття в експлуатацію зведених ними будівель, зазначивши в угоді, що вона є офіційною заявою про прийняття в експлуатацію забудов [PERSON] та [PERSON] по [ADDRESS] . З того часу спорів між співвласниками не виникало, і [PERSON] зробив добудову до своєї частини будинку. Вже пізніше [PERSON] збудував кімнату 2-8 площею 17,9 кв.м у належній йому частині будинку, облаштувавши два вікна в цій кімнаті. Одне з вікон виходило просто на стіну раніше зведеної [PERSON] прибудови. У 2015 році [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про знесення самочинно зведених прибудов. [PERSON] не мав у своєму розпорядженні належних відомостей і документів і неправильно вказав у позові як самочинну прибудову кімнату 3-10 з балконом, яка була прийнята на законних підставах в експлуатацію як житлова кімната площею 17,3 кв.м. Ця кімната предметом розгляду суду не була. Заочним рішенням Вінницького міського суду від 15.04.2016 року [PERSON] зобов`язано знести прибудови до балконів 2 та 3 поверхів будинку [ADDRESS] . Обґрунтовуючи рішення, суд послався на висновок експерта за результатами судової будівельно-технічної експертизи від 25.11.2015 року. В судовому засіданні експерт [PERSON] пояснив, що під час дослідження на об`єкт доступу не було, а тому графічні зображення прибудов на додатках до висновку експерта вказано без їхніх розмірів та площі. План-схему експерт складав за відсутності [PERSON] . Помилково в графічне зображення було внесено частину кімнати 3-10. Про знесення цієї кімнати позов не заявлявся. [PERSON] намагався домовитися з [PERSON] та пояснював, що належна йому на праві власності кімната жодним чином не порушує прав [PERSON] , не заважає обслуговувати його частину будинку, але останній не визнає його права власності, дійти згоди з відповідачем не вдається. Посилаючись на ст.392 ЦК України, позивач просить захистити його право власності, набуте на законних підставах, шляхом визнання права на кімнату 3-10 площею 17,3 кв.м. Ухвалою суду від 14.09.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та залучено в якості третьої особи без самостійних вимог виконавчий комітет Вінницької міської ради. 12 жовтня 2020 року ухвалою суду залучено в якості третьої особи без самостійних вимог Вінницьку міську раду. Ухвалою суду від 18.01.2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили задовольнити. Представник позивача адвокат Ільчук О.В. пояснила, що позов [PERSON] спрямований на захист наявного у нього права власності, а не на його набуття. Це відповідає нормі статті 392 ЦК України. Підставою позову є обставина, яка підтверджує право власності позивача на майно, а саме наявність правоустановчого документа. Рішення суду підтвердить наявне право, набуте раніше на законних підставах, оскільки відповідач не визнає його. Відповідач [PERSON] позов не визнав, підтримав свою заяву від 29 вересня 2020 року про залишення позову [PERSON] без розгляду і застосування позовної давності, пояснив, що всі питання вже були розглянуті судом у справі № 127/3484/15-ц в 2015-2016 роках суддею Гриневичем В.С. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений за місцем своєї реєстрації про час та місце судового засідання , про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Вінницької міської ради та виконкому Вінницької міської ради в позові просив відмовити в зв`язку з відсутністю предмету спору. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову з огляду на таке. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на частину житлового будинку від 01.02.2005 року № [NUMBER], виданого на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради від 27 січня 2005 року № 117, є власником 17/20 частин домоволодіння за [ADDRESS] . Рішенням КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» про державну реєстрацію прав №795 від 30.08.2012 року право приватної спільної часткової власності на 17/20 частин житлового будинку [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Як вбачається з витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 30.08.2012 року, [PERSON] є власником 17/20 часток домоволодіння за вказаною адресою, до якого входять житловий будинок «А», підвал «п/А», житлова прибудова « А1»,, підвал « А1», мансарда «м/А1», прибудова «А3», «підвал п/А2», мансарда « м/А2», прибудова «А2», тамбур «а3», а також ґанок, ґанок та огорожа 1-3. З матеріалів інвентаризаційної справи на житловий будинок [ADDRESS] вбачається, що співвласниками житлового будинку є [PERSON] на 7/50 часток та [PERSON] на 7/50 часток. Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до пункту першого частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пунктом 37 Постанови Пленуму ВСУ N 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено: «З врахуванням частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки позови про визнання права власності, пред`явлені на підставі ст. 392 ЦК, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність». Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 12 ЦК судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, на інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, суд на підставі належних і допустимих доказів встановив, що право позивача на житлову кімнату 3-10 площею 17,3 кв.м підлягає захисту шляхом визнання права власності на неї. Оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України документально підтверджені судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме судовий збір в розмірі 997,50гривень підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved