Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду за заявою, в якій росить встановити факти, що мають юридичне значення: 1.встановити факт неправильності (неповноти) запису про національність [PERSON] в актовому запису про народження № 699 від 15.03.1985 року. 2.Внести зміни в актовий запис про укладання шлюбу №612 від 27.06.1980 року між [PERSON] та [PERSON] шляхом зазначення національності нареченого «німець». 3.Внести зміни в актовий запис №699 від 15.03.1985 року про народження [PERSON] , складений Ленінським відділом ЗАГС у м .Запоріжжя, а саме у графі «національність батька» замість «українець» вказати «німець». 4.Внести зміни в актовий запис про розірвання шлюбу №754 від 06.08.1985 року між [PERSON] та [PERSON] шляхом зазначення національності чоловіка «німець». 5.Внести зміни в актовий запис про укладення шлюбу №349 від 18.08.2012 року між [PERSON] та [PERSON] шляхом зазначення національності нареченого «німець». Заявник мотивує свої вимоги тим, що його батько - [PERSON] та його дід [PERSON] є за національністю - « німець », що підтверджується його свідоцтвом про народження, де у графі національність його батька заначено «німець». Проте у свідоцтві про укладенні шлюбу та у свідоцтві про розірванні шлюбу батьків заявника, національність не зазначена. У свідоцтві про народження заявника національність батька також не зазначена. Не зазначення національності «німець» у вказаних документах його рідними проводилося свідомо, з метою уникнення певних переслідувань за національною ознакою у радянські часи. На теперішній час у заявника виникла потреба визнати свою національність по лінії батька, а будь-яких інших документів на підтвердження своєї національності не має. Факт помилкового зазначення національності заявника порушує його конституційне право на індивідуальність, право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також позбавляє його права користуватися окремими пільгами й гарантіями, що передбачені чинним законодавством Німеччини. [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд його заяви без його участі, свої вимоги підтримує у повному обсязі. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, надав суду письмові пояснення та просив розглядати справу за його відсутністю, з вимогами [PERSON] не погоджується, вважає, що усі дії щодо актових записів були вчинені відповідно до законодавства. Дослідивши матеріали заяви, суд приходить наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва [NUMBER] про народження [PERSON] , виданого 10.10.1957 року Рузаєвським Райбюро ЗАГС Кокчетавської обл., інформація про національність [PERSON] не зазначена, національність батька, [PERSON] зазначена «німець», матері, [PERSON] , - «українка». У свідоцтві про укладення шлюбу [NUMBER] , виданого 27.07.1980 року міським ЗАГС м. Целіноград, Казахстанської РСР, між [PERSON] та [PERSON] , та у свідоцтві про розірвання шлюбу [NUMBER] , виданого 06.08.1985 року Ленінським відділом ЗАГС Запоріжжя, між [PERSON] та [PERSON] , інформація про національність не зазначена. У свідоцтві про народження [PERSON] [NUMBER] , виданого 15.03.1985 року Ленінським відділом ЗАГС м. Запоріжжя, відсутня інформація про національність батька, [PERSON] . У свідоцтві про шлюб Серія [NUMBER] , виданого 18.08.2012 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, відсутня інформація про національність нареченого [PERSON] . Відповідно до висновку про відмову №99/21.14-70 про внесення змін до актового запису цивільного стану від 19.08.2020 року Дніпровського районного у м. Запоріжжі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Дніпро, [PERSON] було відмовлено у внесенні змін до актового запису про народження №699 складеного 15.03.1985 року на [PERSON] щодо доповнення національності батька дитини «німець» та до актового запису про шлюб №349 складеного 18.08.2012 року щодо доповнення національності нареченого «німець» на підставі ст. 24 Конституції України через відсутність чинного законодавства, регулюючого державну реєстрацію актів цивільного стану, яке передбачало фіксацію відомостей про національність громадянам України у документах про державну реєстрацію актів цивільного стану. На момент державної реєстрації актового запису № 699 народження [PERSON] , графа національність передбачалася лише щодо батьків дитини, відомості до якої вносилися на підставі наданих паспортів, в яких зазначалась національність. Актовий запис було складено у присутності матері заявника, відомості про батька було внесено на підставі свідоцтва про шлюб. Окремо, у відмітках до вказаного актового запису вказано, що документ, що посвідчує особу батька не пред`явлений, відомості про нього записані на підставі свідоцтва про шлюб. Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу батьків заявника, у графі національність [PERSON] вказано «українець». Щодо актового запису про шлюб заявника, то зразки актових записів цивільного стану затверджені Постановою Кабінету Міністрів України №1025 від 10.11.2010 року, згідно якого актовий запис про шлюб містить лише графу «Громадянство», графа «Національність наречених »не передбачена. Лист представника заінтересованої особи від 21.10.2020 року містять аналогічні пояснення. Актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків ( ч. 1 ст. 49 ЦК України). Актом цивільного стану є, зокрема, народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо (частина друга статті 49 ЦК України). Аналогічні за змістом приписи закріплені у статті 2 Закону України від 1 липня 2010 року № 2398-VI «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» (далі - Закон № 2398-VI). Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом ДРАЦС за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган ДРАЦС складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку (частина перша статті 22 Закону № 2398-VI). Наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 року № 96/5 затверджено Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання (далі - Правила), за змістом пунктів 1.1, 1.5 яких внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами ДРАЦС України, проводиться за заявами громадян відділами ДРАЦС у випадках, передбачених чинним законодавством. Підставами для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану та рішення, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану; постанова адміністративного суду (підпункти 2.13.1, 2.13.2 пункту 2.13 Правил). Таким чином, органи ДРАЦС за заявою громадян можуть вносити зміни до актових записів на підставі рішень суду, якими встановлено неправильність таких записів та зазначено про внесення до них конкретних змін. Відповідно до частин першої та другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У частині першій статті 315 ЦПК України наведено перелік фактів, справи про встановлення яких розглядаються судом. Хоча за змістом частини другої цієї статті зазначений перелік не є вичерпним, проте у судовому порядку можуть бути встановлені тільки ті факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб (якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення). Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України 31 грудня 1991 року № 24 «Про порядок зміни громадянами України національності» від, відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Вказаний Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99. Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про ДРАЦС національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Згідно зі статтею 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки. Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні. Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року № 703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах про ДРАЦС повністю відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема, незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону «Про національні меншини в Україні». Національна належність особи, таким чином, є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу. Така позиція повністю відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, висловленим у поставні від 29.05.2019 року №398/4017/18, у постанові від 11.09.2019 року у справі №810/2732/18. Враховуючи, що від встановлення факту національності не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, відсутні підстави для встановлення такого юридичного факту судом. Щодо посилань у заяві на роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», слід враховувати, що за минулі 25 років відбулися значні зміні у законодавстві України, тому надані у ньому роз`яснення не можуть братися до уваги. Крім того, відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, викладених у аналізі судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, від 19.06.2013р. зазначено, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо належності до певної національності. Щодо посиланнь заявника на рішення місцевих судів у аналогічних справах, суд звертає увагу, що лише висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, які викладені у його постановах, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Outcome: dismissed