Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-05 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації посилаючись на те, що [INFO] відповідач на своїй сторінці у додатку з обміну файлами та відеозаписами Instagram компанії [INFO] , а також на своїй сторінці в соціальній мережі [INFO] опубліковано відеофайл під назвою « [INFO] . Вот [INFO] », в якому повідомляє та поширює недостовірну та негативну інформацію щодо позивача. Відповідачем висловлені наступні тези : «Сегодня прокурором Харьковской [INFO] [PERSON] -коротышем [PERSON] , первым его замом, было довершено и организовано очередное разбойное нападение на харьковського адвоката , на меня, на [PERSON] . Что я Вам хочу сказать, [PERSON] , Вот ВАМ… ( при этом показав неприличный жест, заключающийся в том, что средний палец поднят вверх, а остальные четыре пальца прижаты к ладони, нецензурно выражаясь относительно меня)… [PERSON] , [PERSON] внуки будут дохнуть от рака и такие как Вы ублюдки не будут плодиться». Вказана інформація порушує особисті немайнові права позивача на повагу до честі, гідності, недоторканості ділової репутації, є негативною, неправдивою та такою, що підлягає спростуванню. 03 липня 2019 року сторінка в Instagram з неправдивою інформацією та ця ж інформація на сторінці в Facebook були видалені. 04.07.2019 року на сторінці «Громадського контролю: Харків» у соціальній мережі Facebook вищевказаний відеофайл опубліковано вже в іншому контексті, як доказ впливу правоохоронних органів на діяльність підприємців та адвокатів. Враховуючи кількість осіб, що ознайомились з публікацією, новина такого формату набула широкого розголосу. Жодних неправомірних дій позивач стосовно відповідача не вчиняв, дана інформація є неправдивою, викладеною у непристойній, образливій , нецензурній формі та не відповідає дійсності. До поширення інформації позивач користувався авторитетом в українському суспільстві, вказана інформація обурює позивача, надзвичайно нервує, з огляду на удар по його діловій репутації, негативно впливає на його моральний і фізичний стан. Моральну шкоду оцінює в 50\~000 грн. Просив визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача інформацію поширену відповідачем 02 липня 2019 року на сторінці в соціальній мережі Facebook та додатку з обміну файлами та відеозаписами Instagram компанії Facebook, зобов`язати відповідача протягом п`яти днів з дня набрання рішення законної сили спростувати недостовірну інформацію, стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 50\~000 грн та судові витрати. \~ \~ \~ \~Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 08 січня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. \~ \~ \~ \~ Ухвалою суду від 31 січня 2020 року відповідачу відмовлено у задоволенні клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Суд, дослідивши докази по справі,оглянувши відеозапис, дійшов до наступного висновку. Статтею 34 Конституції України\~встановлено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Відповідно до\~ст. 68 Конституції України\~кожен зобов`язаний неухильно додержуватися\~Конституції\~та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Статтею 201 ЦК України\~передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Главою 22 ЦК України\~визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканість ділової репутації (стаття 299 ЦК України). Згідно з частиною першою\~статті 277 ЦК України\~фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Тлумачення\~статті 277 ЦК України\~свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень\~статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування. Згідно із\~статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. У справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії » Європейський суд з прав людини зазначив: « 37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до ч. 2 ст. 10 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства». За\~ст. 200 ЦК України\~інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Аналогічні приписи містить і\~ст. 1 Закону України «Про інформацію». Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Суду надано достатньо доказів на підтвердження поширення інформації відповідачем відносно позивача, в контексті викладеному в позовній заяві. Щодо вирішуючи позовних вимог про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначити характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням, а тому суд приймає до уваги наступне. Згідно з ч. ч. 1, 2\~ст. 30 Закону України «Про інформацію»\~ \~ніхто не\~може бути\~притягнутий до\~відповідальності за\~висловлення оціночних\~суджень. Оціночними\~судженнями,\~за винятком\~наклепу,\~є висловлювання,\~які не\~містять фактичних\~даних,\~критика,\~оцінка дій,\~а також\~висловлювання,\~що не\~можуть бути\~витлумачені як\~такі,\~що містять\~фактичні дані,\~зокрема з\~огляду на\~характер використання\~мовно-стилістичних\~засобів (вживання\~гіпербол,\~алегорій,\~сатири).\~Оціночні судження\~не підлягають\~спростуванню та\~доведенню їх\~правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Отже, за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і при цьому неодмінно однією із двох.\~Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. У п. 45 рішення Європейського суду з прав людини у справі «ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України» від 02.06.2016 зазначено, що суд у своїй практиці розрізняє твердження щодо фактів та оціночні судження. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу довести правдивість оціночних суджень неможливо виконати і вона порушує свободу вираження поглядів як таку, що є фундаментальною частиною права, що охороняється статтею 10 Конвенції (рішення у справі «Лінгенс проти Австрії», п. 46). Однак навіть у разі, якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання може залежати від того, чи існує достатнє «фактологічне підґрунтя» для оспорюваного висловлювання, в іншому випадку воно буде надмірним (рішення у справі «Ліндон, Очаковський-Лоран та Жулі проти Франції», п. 55). Щоб розрізнити твердження щодо фактів та оціночні судження необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань (рішення у справі «Бразільє проти Франції», заява № 71343/01, п. 37, від 11 квітня 2006 року), оскільки судження з питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не твердження щодо фактів (рішення «Патурель проти Франції», заява № 54968/00, п. 37, від 22 грудня 2005 року). Отже, чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, так як вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а особи мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики. Оціночні судження не підлягають спростуванню. Позивач має можливість захистити свої права через надане йому законодавством право на відповідь. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 18.09.2019 у справі № 359/8847/16-ц. Аналізуючи обставини досліджені судом, суд враховує, що позивач є публічна особа, тому він має бути готовим до підвищеного рівня критики, у порівнянні з приватною собою, в тому числі до критики у грубій формі. Адже публічні особи є об`єктом прискіпливої, інколи доскіпливої уваги суспільства, на яку вони погодилися, коли обрали політичну кар`єру. Це правило вироблено практикою ЄСПЛ (справи Lingens v. Austria, заява №9815/82, рішення від 08.07.1986 р., Thorgeir Thorgeirson v. Iceland, заява №13778/88, рішення від 25.06.1992 р., Dyuldin and Kislov v. Russia, заява №25968/02, рішення 31.07.2007 р.). При вирішенні\~справи,\~судом також\~враховуються положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. У рішенні від 07 лютого 2012 року у справі «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський суд з прав людини вказав, що приватна особа, не відома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, тоді як публічних осіб така норма не стосується. Разом з цим в таких справах, як «Лінгенс проти Австрії» (1986 року); «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких шлось про публічну критику політиків, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. За результатом аналізу вказаних рішень можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини вважає порушенням статті 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. Інформація висловлена відповідачем про визнання якої недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права звернувся позивач , є оціночним судженням, що є вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача [PERSON] , а тому не є недостовірною інформацією, що підлягає судовому захисту шляхом її спростування, згідно визначеного\~статтею 277 ЦК України\~порядку та не є предметом судового захисту. Також суд приймає до уваги, що інформація, про спростування якої пред`явив вимоги [PERSON] не підлягає визнанню недостовірною також, оскільки стосується позивача, як публічної особи та його професійної діяльності на посаді працівника прокуратури Харківської області, а тому він повинен бути готовим до неї та межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою. Відповідно до частини другої\~статті 30 Закону України «Про інформацію», якщо\~суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Відповідно до абз. 5 п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду. Приймаючи до уваги, що суб`єктивна думка відповідача висловлена у брутальній, непристойній формі, тому позовні вимогим щодо стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. При вирішенні розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості та визначає розмір такої шкоди в сумі 3\~000 грн. Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 20 травня 2019 року, справа № 591/7099/16-ц. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповіднодо ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуваня судові витратипропорційнорозміру задоволених позовних вимог , а саме 115 грн. 26 коп.

Outcome: partial