Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просить стягнути з відповідача на користь позивача борг у розмірі 40 252, 39 грн. та судовий збір у розмірі 437, 62 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 14.10.2013 року між сторонами укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 24 000 грн., про що складено відповідну розписку. Відповідно до умов договору позики повернення боргу повинно було здійснюватися шляхом повернення всієї суми боргу у строк до 14.11.2013 року. У порушення умов договору відповідач у вказані договором строки позику не повернув. Позивачем 15.07.2015 року на адресу відповідача було надіслано вимогу про повернення заборгованості у розмірі 24 000 грн., але відповідач у визначений строк борг не повернув. Після пред'явлення позову до суду, 16.01.2016 року [PERSON] повернув [PERSON] в рахунок погашення боргу грошову суму у розмірі 5 000 грн. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог підтримала, просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Як вбачається із матеріалів справи, 14.10.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, який оформлено розпискою. Відповідно до умов розписки [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти на суму 24 000 грн., які зобов'язався повернути у строк до 14.11.2013 року. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, якщо при цьому були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається із розписки від 16.01.2016 року, [PERSON] повернув [PERSON] частину боргу у розмірі 5 000 грн. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON]Я належним чином свої зобов'язання не виконав, у визначені договором строки погашення заборгованості не здійснив, внаслідок чого у відповідача перед позивачем станом на 18.01.2016 року склалась заборгованість у розмірі 19 000 грн. (24000грн.-5000грн.). У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. У зв'язку із простроченням відповідачем сплати суми основного боргу позивачем нараховано 19762,38 грн. індексу інфляції за період з листопада 2013 року по грудень 2015 року та 3% річних за період з 14.11.2013 року по 31.12.2015 року у сумі 1 490,01 грн. Як вбачається із розрахунку індексу інфляції, позивачем нараховано за листопад 2013 року інфляційні витрати за повний місяць, але в розписці встановлено кінцевий термін повернення заборгованості 13.11.2013 року. Таким чином, право на нарахування інфляційних витрат за листопад 2013 року у позивача виникло з моменту прострочення повернення боргу, тобто з 14.11.2013 року. Враховуючи вищевикладене, інфляційні витрати за період з 14.11.2013 року по 31.12.2015 року складають 19250,11грн. З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм, матеріалів справи та враховуючи, що відповідач взяті на себе зобов'язання за договором позики належним чином не виконав, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу у розмірі 19000 грн., інфляційних витрат у розмірі 19250, 11 грн. та річних у розмірі 1490, 01 грн. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Питання про стягнення витрат зі сплати судового збору суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial