Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

[PERSON] є власником квартири [ADDRESS], яка належить їй на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування серії АЕВ №528304 від 30.07.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.6). Як вказувала позивач, що підтверджується довідкою КОМ ДІС «НОВА КОМ» №1 від 06.08.2018 року та довідкою Відділу реєстрації місця проживання громадян [PERSON] комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради №7819 від 23.08.2018 року (а.с.7, 11), в зазначеному житловому приміщенні з 21.07.2011 року та по теперішній час значиться зареєстрованою, зокрема, її донька [PERSON], [INFO]. Відповідно до\~акту від\~09.07.2018\~року,\~засвідченого ТОВ\~«Житлосервіс-КР»\~(а.с.3),\~з 2013\~року [PERSON]\~не проживає\~в житловому\~приміщенні,\~розташованому за\~адресою: вул. Софії Перовської 8/70, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область. Визначаючи характер спірних правовідносин, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між власником житла та членом його сімї (родичем прямої лінії споріднення), у звязку з чим регулюються ст.405 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п.33,34 Постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідач в належному позивачеві житловому приміщенні не проживає з 2013 року, добровільно обравши собі інше постійне місце проживання, перешкод в користуванні квартирою їй ніхто не чинив, в той час як реєстрація місця проживання відповідача створює позивачеві перешкоди в користуванні належною їй власністю, обмежуючи майнові права [PERSON], яка поміж іншим вимушена сплачувати за відповідача [PERSON] додатково комунальні послуги, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість предявлених нею вимог негаторного позову та необхідність їх задоволення із визнанням [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно ст.141 ЦПК України, п.35 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь [PERSON] 704,80 грн. в рахунок відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору (а.с.1).

Outcome: approved