Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] , про зменшення розміру аліментів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на підставі Виконавчого листа №2-4314 від 08 серпня 2007 року, виданого Слов`янським міськрайонним судом Донецької області з нього на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також, Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 21 травня 2018 року з нього на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця до досягнення дитиною повноліття. Також зазначає, що у нього на утриманні перебуває його мати - [PERSON] , яка перенесла операцію з видалення між хребцевої грижі, яка не може самостійно пересуватися та яка не є пенсіонером та не має самостійного доходу. На даний час він офіційно працює, однак його заробітку не вистачає на виплати аліментів на утримання дітей та надання допомоги батькам. Просить суд зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього, [PERSON] , [INFO] , на підставі Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 08 липня 2007 року, справа № 2-4314 на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з 1/4 частки до 1/8 частки від усіх видів доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Відповідач [PERSON] повідомлялася про розгляд справи у спрощеному провадженні, а також про необхідність у строк до 03 листопада 2020 року надати відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують її відзив. Як вбачається з матеріалів справи кореспонденція, яка направляється на адресу відповідача [PERSON] нею отримано 26 жовтня 2020 року (а.с. 27). Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач повідомлений у встановленому порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача ( представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 280 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідач [PERSON] своєчасно і належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду справи у спрощеному порядку, не використала наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , про зменшення розміру аліментів підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У статті 1 Загальної декларації прав людини проголошено, що всі люди народжуються вільними й є рівними за своєю гід\-ністю та правами. Вони наділені розумом і совістю та повинні діяти один щодо одного в дусі братерства. Кожна людина має всі права і всі свободи, проголошені цією Декларацією, неза\-лежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового, станового або іншого становища (ст. 2). Згідно зі статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, всі особи є рівними перед судами і трибуналами. Це основоположні міжнародні правові норми з питань рівності прав людини, на які орієнтується всі правові держави світу. Конституція України закріплює основні засади правового статусу людини і громадянина в Україні, тобто ті провідні ідеї, що покладені в основу змісту й умов реалізації прав та обов`яз\-ків людини і громадянина в нашій державі. Передусім це стосу\-ється частин 1, 2 ст. 24 Конституції України, відповідно до яких: «Громадяни мають рівні« конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв і обмежень за ознаками раси, ко\-льору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального поводження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками». Крім того, ч. 2 ст. 21 Конституції України закріплює засаду невідчужуваності та непорушності прав і свобод людини. Відповідно до цієї заса\-ди не допускається не тільки відчуження прав і свобод, якими людина володіє, а й обмеження їхнього змісту, створення пере\-шкод для їх реалізації тощо. Дані положення повною мірою поширюються і на передбачені цивільно-процесуальним за\-коном права суб`єктів цивільного провадження. У загальному розумінні рівність перед законом означає обо\-в`язок всіх додержуватися приписів закону, використовувати закон у своїх інтересах. Закріплення рівності перед законом як засади здійснення правосуддя в цивільних справах означає, що жодна обста\-вина не може стати підставою для надання будь-яких привілеїв або запровадження будь-яких обмежень, що суперечать припи\-сам цивільно-процесуального закону щодо прав і обов`язків всіх суб`єктів провадження. У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до п.п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено у судовому засіданні, та вбачається з наданої копії Постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, серія ВП №44878757 від 27 квітня 2017 року, [PERSON] сплачує аліменти на користь [PERSON] у розмірі ј частини доходів (а.с.7). Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду може бути зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них. Згідно ст. 12 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Тобто, доказами можуть бути будь-які дані, на підставі яких суд повинен встановити наявність обставин, що обґрунтовують вимоги позивача щодо наявності у відповідача заборгованості по сплаті аліментів саме з його вини. Як передбачено ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. В той час, ст. 78 ЦПК України, яка регулює питання допустимості доказів, передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, повинні бути виключно належними та допустимими. Так, з матеріалів справи, а саме з Ухвали про видачу дублікату виконавчого листа, від 21 грудня 2019 року, виданої Тростянецьким районним судом Вінницької області від 21 грудня 2019 року, справа № 147/484/18, вбачається, що Судовим наказом, виданого 21 травня 2018 року Тростянецьким районним судом Вінницької області, з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 27 квітня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 19). Також, та обставина, що [PERSON] сплачує аліменти на утримання дитини [PERSON] на підставі Судового наказу, виданого 21 травня 2018 року Тростянецьким районним судом Вінницької області, підтверджується наданими ним поштовими переказами на ім`я [PERSON] (а.с. 12-15). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Так, позивач [PERSON] в позовній заяві, крім іншого, посилається на те, що він також надає матеріальну допомогу своїй матері [PERSON] , [INFO] , яка у 2016 році перенесла операцію з видалення між хребцевої грижі, яка не може самостійно пересуватися та яка не є пенсіонером та не має самостійного доходу. Однак суд не приймає до уваги такі посилання позивача, оскільки з виписки із медичної карти амбулаторного хворого № 165538, вбачається, що [PERSON] , [INFO] дійсно проходила лікування з 01 листопада 2016 року по 14 листопада 2016 року в Державній установі Інституту нейрохірургії ім. Академіка А.П. Ромаданова з діагнозом поясничний остеохондроз, грижа між хребтового знаку справа, хронічний вторинний пояснично - кресцовий радикулоневрит справа. Виписана хвора з лікувальними і трудовими рекомендаціями: домашній напівпостільний режим 1,5 місяці, відновне лікування під наглядом невролога; починати проходжуватися з 01 грудня 2016 року (а.с. 16). Таким чином, позивачем не доведено, що на даний час його мати не може самостійно пересуватися, є прикутою до ліжка та потребує з цього приводу додаткових коштів, оскільки крім посилань у позовній заяві, позивачем суду не надано жодного медичного документу, який би підтверджував ті обставини, що його мати дійсно не може пересуватися та потребує сторонньої допомоги та потребує з цього приводу додаткових витрат на лікування. Також суд не приймає до уваги ті посилання позивача, що його друга дитина - [PERSON] часто хворіє та він надає додаткові кошти на його лікування, оскільки крім особистих пояснень, він не надає суду жодного належного та допустимого доказу про це. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Враховуючи зміст ст.ст.181,192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, погіршення матеріального становища батька, його сімейного стану може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. У відповідності дост.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних утриманців та інші обставини, що мають істотне значення. З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. Згідно з положеннями п.п.17,23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судом окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність у останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх доньки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками може бути змінений за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з набранням рішенням законної сили. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, після ухвалення 08 серпня 2007 року Слов`янським міськрайонним судом Донецької області Рішення № 2-4314 про стягнення аліментів з [PERSON] у розмір 1/4 частини з усіх видів доходу на користь [PERSON] , змінився сімейний стан платника аліментів, оскільки у [PERSON] [INFO] народився син [PERSON] , що Ухвалою про видачу дублікату Виконавчого листа (а.с.19). Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що у позивача [PERSON] , після Ухвалення Рішення про стягнення аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , дійсно змінилися сімейні обставини: у нього народилася інша дитина, на утримання якої він також сплачує аліменти. Статтею 192 СК України визначений конкретний перелік підстав, за яких розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути зменшений, а саме: у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів. Зміна сімейного стану у вигляді народження ще двох дітей, які також перебувають на утриманні позивача є підставою, в розумінні положень ст.192 СК України для зміни стягнутих раніше аліментів. Так, в силу приписів ст.2 Конвенції про права дитини «Держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров`я і народження дитини, її батьків чи законних опікунів або яких-небудь інших обставин. 08 липня 2017 року набув чинності закон України №2037-У111 від17 травня 2017 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» яким внесено зміни у ст.182 Сімейного кодексу України і ч.2 викладена в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці». Аналогічні положення викладені і в ст. 150 Сімейного Кодексу України. Крім того, відповідно до ч.4 ст.161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - 1/4, на двох дітей - 1/3, на трьох і більше дітей - 1/2 частину заробітку. Тобто законодавцем визначено залежність розміру аліментів від кількості дітей платника аліментів. Якщо врахувати що позивач на старшу дитину сплачує 1/4 частину від заробітку, то на двох молодших він має сплачувати 1/3 частину. Від так діти знаходяться не в однаковому матеріальному забезпеченні, що є не правильним, тому розмір матеріального забезпечення для всіх дітей позивача повинен бути однаковим. Таким чином, суд приходить до переконання щодо часткового задоволення позовних вимог [PERSON] та зменшення розміру аліментів, які стягуються з нього за Рішеннями Слов`янського міськрайонного суду Донецької області № 2-4314 від 08 серпня 2007 року на користь [PERSON] , з 1/4 частки його заробітку (доходу) на 1/6 частку його заробітку (доходу) так, як стягнення аліментів саме в такому розмірі буде достатнім для утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , оскільки іншої допомоги, крім аліментів він дитині не надає, суду не надав доказів погіршення свого матеріального стану, стану свого здоров`я після ухвалення рішення суду про стягнення аліментів на утримання дочки [PERSON] , та зменшення розміру аліментів у розмірі 1/8 частини не відповідатиме інтересам неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , оскільки відповідач є її батьком та повинен утримувати її, дбати про її фізичний та духовний розвиток, до досягнення нею повноліття, не зважаючи на те, що у нього на теперішній час змінився сімейний стан, народилася інша дитина, на утримання якої він також сплачує аліменти, про яку він також повинен дбати та забезпечувати гідні умови для життя та розвитку дитини. З урахуванням наведеного, суд вбачає наявність підстав, передбачених ст.192 СК України, для зменшення розміру аліментів, що стягуються з позивача на утримання дитини [PERSON] року народження, однак не в розмірі 1/8 частини з усіх видів доходу, як просить позивач, а у розмірі з 1/4 до 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що відповідатиме інтересам неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини підлягають частковому задоволенню. Позивач [PERSON] не вимагає компенсації за понесені судові відтирати по справі, тому суд при розгляді даної справи не вирішує питання щодо відшкодування позивачу понесених витрат по справі. На підставі викладеного та

Outcome: partial