Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до Березівського районного суду Одеської області з позовними вимогами до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Вищевказана справа №494/939/19 надійшла у провадження судді Березівського районного суду Одеської області Дєткова О.Я. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що він є громадянином Сербії. В Україні проживає за посвідкою на постійне проживання. В 2008 році він і [PERSON] уклали шлюб. Від дня шлюбу і до цього часу вони спільно проживали за адресою: [ADDRESS] . Даний житловий будинок належить на праві приватної власності [PERSON] . Але за час перебування у шлюбі [PERSON] приймав фінансову участь у перебудові цього будинку. У липні 2019 року [PERSON] подала позов до суду про розірвання шлюбу та на початку серпня 2019 року змінила замки на вхідних дверях даного житлового будинку, у зв`язку з чим [PERSON] не може користуватися цим житловим приміщенням в якому залишилися його особисті речі. На підставі цього вважає , що він має право користуватись ним , а тому просить зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні ним житлового будинку. 21.10.2019 року [PERSON] також звернулася о суду з позовними вимогами до [PERSON] , третя особа: Березівський РС ГУ ДМС України в Одеській області про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом (справа 494/1216/19 надійшла у провадження судді Дєткова О.Я.). Свої позовні вимоги пояснила тим, що згідно договору дарування ВСХ №422664 від 30.06.2006 року вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Крім неї у цьому будинку зареєстровані її неповнолітній син - [PERSON] та її колишній чоловік - [PERSON] , так як згідно рішення Березівського районного суду Одеської області від 23.08.2019 року шлюб між ними було розірвано. [PERSON] до цього часу зареєстрований у даному житловому будинку, на неодноразові вимоги [PERSON] щодо зняття з реєстрації жодним чином не реагує. [PERSON] разом з сином до цього часу проживають у вказаному будинку, а [PERSON] проживає тривалий час за межами України, а саме в Сербії. Після розірвання шлюбу припинилася обставина, яка була підставою набуття [PERSON] права користування її житловм приміщенням. На підставі цього вона вимушена звернутися до суду. Ухвалою суду від 15 січня 2020 року вказані справи об`єднанні в одне провадження під спільним номером 494/934/19 (а.с.47). 27.07.2020 року від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , з яким останній не погодився (а.с.66-67) Ухвалою суду від 28 липня 2020 року суддя Дєтков О.Я. відведений від участі в розгляді справи (а.с.92-93) та справу передано згідно розпорядження №85 від 29.07.20220 року на повторний автоматизований розподіл та визначено суддю Римар І.А. (а.с.95). Ухвалою суду від 30 липня 2020 року справу прийнято до свого провадження та призначено до судового розгляду. Відповідно до наказу №11-од про організацією Березівського районного суду Одеської області на час дії карантину ( з подальшими змінами), постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (з відповідними змінами), Постанови КМУ №392 від 20 травня 2020 року «Про встановлення карантинуз метою запобігання поширенню на території України гострої гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» ( з подальшими змінам) та відповідно до статті 29 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, установлено з 12.03.2020 року до 30.06.2021 року на усій території України карантин. Згідно з рекомендаціями МОЗ України громадянам серед інших заходів запропоновано залишатися вдома, тримати дистанцію, дбати про власну безпеку. Справа неодноразово відкладалась у зв`язку з карантином. Ухвалою суду від 06.04.2021 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду. В судовому засідання 17.05.2021 року представник [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги та просила задовольнити їх. Водночас, заперечувала проти позову [PERSON] .. [PERSON] та її представник в судовому засіданні 17.05.2021 року підтримали свої позовні вимоги щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим будинком. Водночас, заперечували проти позову [PERSON] щодо усунення перешкод у користуванні житловим будинком. Представник третьої особи Березівський РС ГУДМ України в Одеській області у судові засідання жодного разу не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, день та місце розгляду справи, про що свідчать розписки, а тому розгляд справи відбувався за їх відсутності. Суд вважає зазначити, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши і проаналізувавши докази, дійшов наступного висновку. Вказані два позови пов`язані з правом чи відсутністю такого права у [PERSON] на користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , які є взаємопов`язані, а тому задоволення одного з позову виключає можливість задоволення іншого. Під час розгляду справи представник [PERSON] посилається на те, що він має право користуватися вказаним будинком, оскільки був зареєстрований під час шлюбу з [PERSON] за вказаною адресою, а тому на підставі ст. 405 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) має право користуватися цим житлом. Разом з цим, судом встановлено, що власником житлового будинку у [ADDRESS] є [PERSON] , згідно договору дарування ВСХ №422664 від 30.06.2006 року (а.с.34). Вказане також не заперечується іншою стороною, про що зазначено у позові [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи та рішення Березівського районного суду Одеської області по справі №494/829/19 від 23 серпня 2019 року шлюб розірвано між сторонами, який зареєстрований 7 березня 2008 року. Рішення набрало законної сили. Період перебування сторін у шлюбі становить з 7 березня 2008 року по 23 серпня 2019 року. Таким чином, власником на вищевказаний житловий будинок є [PERSON] , яка є її особистою приватною власністю. Судом також встановлено, що [PERSON] вселився у спірний будинок зі згоди [PERSON] та проживав у ньому як член її сім`ї -чоловік. Разом з цим, з моменту розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] не є членами сім`ї. У даному випадку спір виник між власником житлового будинку, яка є одночасно і його користувачем, та користувачем цього будинку з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу з власником будинку. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Нормами статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п.1 ст 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплю насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Власник майна має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство , усунення порушень свого права власності у будь-який час. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Суд враховує, що у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час Суд враховує вимоги [PERSON] про визнання припиненим права користування спірним будинком на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції та вважає, що припинення права користування [PERSON] спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки (підтверджується матеріалами справи із зверненням до правоохоронних органів), та разом з [PERSON] проживає її син, яка змушена забезпечити належні житлові умови не лише для себе, але і для її сина. До вказаних висновків, суд доходить і з практики Верховного суду по справі №702/101/18 (провадження 61-42856св18) від 14 серпня 2019 року та Великої Палати Верховного суду по справі №447/455/17 (провадження№14-64цс20) від 13 жовтня 2020 року. За таких обставин, суд доходить висновку про залишення без задоволення позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Водночас , вимога [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком підлягає задоволенню. Що стосується компенсації витрат на професійну правничу допомогу, то відшкодуванню підлягають витрати лише у розмірі 1 000 грн., які частково підтверджені актом про надання послуг, Договором про надання правової допомоги та є достатньою компенсацію з урахуванням складності справи. В силу вимог ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] на користь [PERSON] також підлягає стягненню судовий збір 768 грн. 40 коп. за подання позову [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: partial