Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою в інтересах [PERSON] до [PERSON], в якому ставить вимоги про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у вигляді інфляційних витрат за час прострочення в сумі 301 725, 31 грн. та заборгованості у вигляді 3 % річних за час прострочення в сумі 20 402 грн. Позов мотивує тим, що 09.03.2011 [PERSON] надав [PERSON] позику в сумі 133 600 грн., яку [PERSON], зобовязувався повернути в строк до 30.10.2012 за умовами власноручно написаної розписки, що в свою чергу в подальшому було встановлено рішеннями Ужгородського міськрайонного суду та Апеляційного суду Закарпатської області. Позивач зазначає, що [PERSON] стверджував, що позичає ці кошти на потреби сімї, а саме лікування сина, який перебував на стаціонарному лікуванні з черепно-мозговою травмою і що дружина відповідача [PERSON] була обізнана про мету позички її чоловіка. Після спливу зазначеного в договорі терміну та на день розгляду справи в суді відповідачі не повернули боргу. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27.01.2014 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто борг за договором позики в розмірі 133 600 грн., однак вказане рішення виконане не було. У жовтні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення коштів за борговою розпискою також до [PERSON], однак у його задоволені було відмовлено з тих підстав, що вказані вимоги про стягнення коштів у розмірі 133 600 грн. вже задоволені, оскільки з [PERSON] вже стягнуто вказану заборгованість. Разом з тим позивач вказує на те, що в даному випадку мова йде про спільну сумісну власність подружжя. Позивач вважає, що дана обставина є встановленою рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області від 19.01.2017 року. Відтак позивач стверджує, що договір позики від 09.03.2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] створив обовязки і для дружини відповідача [PERSON], оскільки кошти, отримані за договором, використані в інтересах сімї. З огляду на те, що рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27.01.2014 року залишається невиконаним, позивач просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у вигляді інфляційних витрат за час прострочення в сумі 301 725, 31 грн. та заборгованості у вигляді 3 % річних за час прострочення в сумі 20 402 грн. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 13.03.2018 року було відкрито провадження у даній справі та визначено, що справа буде розглядатися за загальними правилами позовного провадження. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 25.09.2018 року справу призначено до судового розгляду на 27.02.2019 року. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 27.02.2019 року поновлено провадження у справі у звязку з необхідністю уточнення сум інфляційних втрат за час прострочення. 11.03.2019 року представником подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої позивач просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у вигляді інфляційних витрат за час прострочення в сумі 109 311.99 грн. та заборгованості у вигляді 3 % річних за час прострочення в сумі 12 035.00 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав змінені позовні вимоги та просив задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоч був належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, про причину неявки суд не повідомив. Право подачі відзиву на позов відповідач не скористався. Представник відповідача [PERSON], - [PERSON] заперечив повністю проти задоволення позову в частині стягнення коштів з відповідача [PERSON] у звязку необґрунтованістю позовних вимог. Суд констатує, що 14.03.2019 року у розгляді даного позову була оголошена перерва для надання можливості представнику відповідача ознайомитись зі зміненими позовними вимогами. В судове засідання, визначене на 11.04.2019 року сторони не зявилися, про причину неявки суд не повідомили. З огляду на те, що сторонами надані пояснення по справі та висловлено позицію по суті позову, суд вважає за можливе провести дане судове засідання без їх участі. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до висновку, що уточнений позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 09.03.2011 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав, а позичальник (отриав грошові кошти у розмірі 133 600 грн. Оскільки відповідач свої зобовязання за договором позики належним чином не виконав позивач звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом про стягнення з нього боргу за вказаним договором позики. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27.01.2014 року з [PERSON], на користь [PERSON] стягнуто борг за договором позики в розмірі 133 600 грн. ( а с. 6). В силу положень частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Доказів того, грошові зобовязання за договором позики виконано відповідачами або ж суму боргу стягнуто у порядку виконавчого провадження матеріали справи не містять. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В розумінні вимог чинного законодавства три проценти річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. У разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. При цьому індекс інфляції, 3 % річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. Тобто, відповідальність, передбачена даною статтею носить компенсаційний характер, оскільки 3 % річних та індекс інфляції виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої. В постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц у пунктах 42, 44 та 45 зроблено висновок, що за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обовязок боржника з такої сплати. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобовязань. Аналогічний висновок викладений також і в постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року по справі № 760/3880/17. Оскільки відповідачем [PERSON] не було виконано грошове зобовязання по виплаті суми боргу позивачеві, то в силу положень ст. 625 ЦК України останній має право на стягнення сум трьох процентів річних та інфляційних втрат. Відповідно до розрахунку суми заборгованості від 11.03.2019 року, що додано представником позивача до позовної заяви, загальна сума заборгованості становить 133 600 грн., з яких: 12 035.00 грн. 3 % річних за період з 01.02.2015 року до 01.02.2018 року; 109 311.99 грн. інфляційні нарахування за період з 01.02.2015 року до 01.02.2018 року. Судом перевірено вказаний розрахунок трьох процентів річних та інфляційних нарахувань, наданий позивачем та встановлено, що розрахунок здійснено відповідно порядку нарахування трьох процентів річних та застосування індексів інфляції при розгляді судових справ за відповідний період. З підстав наведеного суд вважає, що уточнені вимоги позивача до відповідача [PERSON] є підставними та підлягають до задоволення. Що стосується вимог щодо солідарного стягнення вказаних сум солідарно із відповідача [PERSON] ,то такі на думку суду є необґрунтованими з тих підстав, що матеріали даної цивільної справи не містять доказів того, що відповідач [PERSON]., була стороною договору позики від 09.03.2011 року. Крім того суд приймає до уваги ту обставину, що стягнення 3 % річних та інфляційних витрат є похідним від задоволених вимог про стягнення з [PERSON] суми боргу в розмірі 133 600 грн. Натомість матеріали справи не містять даних про стягнення з [PERSON] суми боргу за договором позики, натомість рішеннями Ужгородського міськрайоннного суду від 08.04.2016 року та відповідно ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у вимогах позивача до неї відмовлено. Відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачів належить стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial