Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Берегівського районного суду з позовом до [PERSON], третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Берегівська районна державна адміністрація Закарпатської області в особі служби у справах дітей, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Позов мотивований тим, що 05 квітня 2012 року позивач уклав шлюб з відповідачкою [PERSON], який вони зареєстрували в Угорщині. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя не склалося, і в результаті, - на початку березня 2015 року після чергової сварки відповідачка покинула позивача, забравши з собою їхнього малолітнього сина. Остання повернулася жити до своїх батьків в смт. Батьово. Тоді ж вони фактично припинили шлюбні відносини і проживання однією сім'єю. Відтоді проживають окремо, спільне господарство не ведуть. На даний час шлюб між ними існує суто формально. Незважаючи на це, позивач продовжував піклуватися про сина, його здоров'я, фізичний та духовний розвиток та забезпечувати його всім необхідним. Щоразу, як тільки в позивача з'являлося трохи вільного часу, він забирав сина до себе. Однак, десь із червня 2015 року відповідачка почала перешкоджати йому спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні. Остання навіть заборонила приїжджати до дитини, пояснюючи це тим, що в їх сина новий тато. Таким чином, позивач фактично був позбавлений можливості реалізувати свої батьківські права та обов'язки щодо свого малолітнього сина. Це змусило його у жовтні 2015 року звернутися до органу опіки та піклування - Берегівської районної державної адміністрації Закарпатської області в особі служби у справах дітей, яка розпорядженням від 11 грудня 2015 року № 392 встановила час для спілкування позивача з сином, а саме: щомісяця в першу та третю суботу-неділю з 10-ї години суботи по 19-у годину неділі, та другу і четверту неділю з 10-ї по 19-у годину. Проте навіть попри наявність вищевказаного рішення органу опіки та піклування відповідачка надалі продовжує вчиняти позивачу перешкоди у реалізації ним своїх батьківських прав щодо свого малолітнього сина. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, зазначив, що хоче просто, щоб він міг спокійно бачитися з дитиною, зокрема, привозити в Берегово у помешкання своїх батьків. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов визнав частково, а саме, просив встановити час та місце для спілкування [PERSON] з сином [PERSON], у будь-який день та час, але в межах будинку за адресою [ADDRESS], або за межами вказаного будинку за обов'язковою участю матері дитини [PERSON], або з правом відлучення тільки з її дозволу. Таке часткове заперечення позову мотивував тим, що дитина є ще занадто малою, має лише 3,5 років, і дитину такого віку не можна відлучати від матері. Крім того, у висновку органу опіки та піклування нічого не вказано про те, відлучати дитину від матері чи ні. Представник позивача Пуканич Е. В. у судовому засіданні позов підтримав та додав, що заперечення відповідачки є необгрунтованим, адже його довіритель не є неповноцінним, неповносправним, алкоголіком тощо, що б ставило під сумнів його можливість самостійно доглядати за дитиною. Заперечення відповідачки не підкріплено жодними доказами, адже їх спільний син у віці 3,5 років є достатньо самостійним, зокрема, може сходити у туалет, їсти та інше. І тому потреби у постійній присутності матері немає. Представник третьої особи Німець А. П. у судовому засіданні пояснив, що вважає, що позов слід задовольнити, адже перешкоди, які чинить відповідачка позивачу у спілкуванні із спільним сином, порушують його законні права. Він, як батько, має право спілкуватися, бачитися з дитиною, приймати участь у її вихованні. Більше того, після припинення спільного проживання позивач продовжував брати участь, зокрема, і у матеріальному утриманні дитини, що здійснює на добровільних засадах. На підтвердження сказаного надав відповідний висновок органу опіки та піклування. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з частинами першою - третьою статті 150 СК України, частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Стаття 153 СК України гарантує матері, батькові та дитині право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. За приписами частин першої - третьої статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. При наявності спору чи таких стосунків між батьками, що не унеможливлюють укладення договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим із них, хто проживає окремо від дитини, орган опіки та піклування в порядку статті 158 СК України за заявою матері, батька дитини визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Відповідно до частини першої статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами (ч. 2 ст. 159 СК України). Спілкування дитини з батьками є неодмінним елементом належного розвитку і виховання дитини. Воно приносить користь дитині та є джерелом її повноцінного розвитку та виховання і слугує задоволенню її життєво важливих потреб. Декларацією прав дитини, прийнятою резолюцією 1386 (XIV) Генеральної асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, в принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Виходячи з положень пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року та ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-XII, та частин сьомої і восьмої статті 7 СК України, при вирішенні будь-яких питань, що стосуються життя дитини, першочергова увага повинна приділятися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Водночас частиною першою статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» передбачено, що чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Згідно з частиною четвертою статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5. ст. 19 СК України). Так, Берегівською райдержадміністрацією як органом опіки та піклування подано відповідний висновок № 02-20/82 від 19.02.2016 року, згідно з яким, вони вважають за необхідне встановити можливим спілкування [PERSON] з сином [PERSON], [INFO], з відвідуванням останнім місця проживання свого батька без присутності матері щомісяця в першу та третю суботу - неділю з 10-ї години суботи по 19-у годину неділі, та другу і четверту неділю з 10-ї по 19-у годину. Разом з тим, суд не приймає до уваги часткове заперечення проти позову, викладені письмово відповідачкою, а також висловлені її представником у судовому засіданні, адже вони є необгрунтованими та не доведені жодними належними та допустимими доказами і є всього-навсього голослівними твердженнями. Виходячи з всього вищенаведеного, враховуючи, що відповідачка перешкоджає позивачу в спілкуванні з їх малолітнім сином, а її присутність при їх спілкуванні з ним викликає суперечки та сварки між ними, враховуючи вік дитини (три з половиною років), стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, є всі підстави для визначення та встановлення днів та часу для спілкування позивача з сином з відвідуванням ним місця його проживання. На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 7, 141, 150, 153, 157, 158, 159 Сімейного кодексу України, принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року та ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-XII,

Outcome: approved