Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-28 00:00:00

[PERSON] до суду з позовом до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів, визнання пунктів кредитного договору недійсними, де спросить: «1.Визнати пункт 1.1, пункт 6.2 кредитного договору №ZPVLGK00000045 від 13 червня 2006 року, підписаного [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк», недійсними з моменту укладення договору. 2.Зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором №7РУЬОК00000045 від 13 червня 2006 року, станом на день подання позову, шляхом зарахування сплаченої комісії в рахунок погашення тіла кредиту, починаючи з першого платежу за договором.» Позивач обґрунтовує позовні вимоги тими обставинами, що Позивачем та Відповідачем було підписано кредитний договір №ZPVLGK00000045від 13 червня 2006 року. Умови пункту 1.1, 6.2 кредитного договору №ZPVLGK00000045від 13 червня 2006 року є несправедливими, оскільки в ньому передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту щомісячно в сумі 0.21% від суми наданого кредиту у доларах США та дорівнює 29,4 долари США (щомісячно), та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 6.2 кредитного договору, що є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів». Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в такому порядку: щомісяця у період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 198,93 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди, комісії). В кожний платіж по кредиту включено 29,4 долари США незаконної комісії. Позивач посилається на те, що умови пункту 1.1, 6.2 кредитного договору №ZPVLGK00000045від 13 червня 2006 року є нікчемними, що узгоджується з висновками викладеними в постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18). Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, суд приходить до висновку про можливість розглянути справу за відсутності сторін на підставі письмових доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволеннюз наступних підстав. Судом встановлено, що між Позивачем та Відповідачем було підписано кредитний договір № ZPVLGK00000045 від 13 червня 2006 року. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання правочину недійсним. Предметом спору є наступні пункти Договору (мова оригіналу): «1.1.Банк обязуется предоставить Заемщику кредитные средства путем: выдачи наличных через кассу банка на срок по «11» июня 2021 года включительно, в виде не возобновляемой кредитной линии в размере 16100.00 (шестнадцать тысяч сто долларов США далее «Кредит» на следующие цели: покупка 2-х комнатной квартиры в сумме 14000,00 четырнадцать тысяч) долларов США, а также в размере 2100,00 (две тысячи сто) долларов США на оплату страховых процентовв случаях и в порядке, предусмотренных п.п. 2.1.3, 2.2.7 настоящего договора, с уплатой за пользование Кредитом процентов в размере 1,00 % в месяц на сумму остатка задолженности по Кредиту и вознаграждение за предоставление финансового инструмента в размеру суммы 0,21% ежемесячно от сумы выданного кредита (в момент предоставления кредита/ежемесячнов Период уплаты) комиссии за досрочное погашение кредита в соответствии с п. 3.11 данного договора вознаграждения за проведение дополнительного мониторинга, согласно п. 6.2. данного Договора. Периодом уплаты считать период с 14 по 20 число каждого месяца. Погашение задолженности по этому Договору (заисключением вознаграждения, которое выплачивается в момент предоставления кредита) осуществляется в следующем порядке: Ежемесячнов Период уплаты Заемщик должен предоставлять Банку денежные средства (ежемесячный платеж) в сумме 198,93 (сто девяносто восемь) долларов 93 цента, для погашения задолженности по Кредитному договору, которая состоит из задолженности по кредиту, процентам, комиссии.». «6.2 При не выполнении Заемщиком условий, предусмотренных п.2.2.11 данного Договора, Банк обязан осуществить дополнительный мониторинг погашения кредита по счету. При этом Заемщик платит Банку вознаграждение, что равняется сумме остатка средств между оплаченными Заемщиком на день осуществления мониторинга средствами и наличными Банком на последний срок уплаты. Уплата вознаграждения осуществляется в гривне. В случае, если кредит выдается в иностранной валюте, вознаграждение уплачивается в гривневом эквиваленте по курсу НБУ на дату уплаты.». За визначенням ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-17цс16. Суд вбачає, що позивач у позові ставить питання визнання недійсним правочину, недійсність якого встановлена законом - нікчемного правочину, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про необґрунтованість позову, оскільки на підставі ч.2 ст.215 ЦК України у разі встановлення недійсності правочину законом (нікчемний правочин), визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Одночасно, суд враховує, те, що за правовідносинами, що виникли зі спірного договору за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, Запорізьким апеляційним судом винесено постанову (справа №314/3800/16; провадження № 22-ц/807/2128/19) 20.08.2019. Зазначене судове рішення, з урахуванням ухвал Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 24.12.2020, 17.02.2021 про відмову у відкритті касаційного провадження, набуло статусу остаточного судового рішення. Елемент змісту принципу верховенства права (юридичної визначеності відносноостаточного судового рішення - resjudicata) ЄСПЛ розглянув у справі «Христов проти України» (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04) рішення від 19 лютого 2009 року: 33. Суд повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див.справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], заява №28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII). 34. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу resjudicata (див. там же, п. 62), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. справу «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-IX). Отже, у справі, що розглядається, Суд має визначити, чи здійснювали органи влади свої повноваження порушити та провести екстраординарну процедуру перегляду судової постанови таким чином, щоб забезпечити, наскільки це можливо, справедливу рівновагу між інтересами відповідної особи та необхідністю підтримання ефективності системи судочинства (див., mutatismutandis, справи «Нікітін проти Росії» (Nikitin v. Russia), заява № 50178/99, п. 57, ECHR 2004-VIII, та «Савінський проти України» (Savinskiy v. Ukraine), заява № 6965/02, п. 23, від 28 лютого 2006 року). […] 37. Суд далі зауважив, що з матеріалів у справі не видно, що існували будь-які «вагомі та непереборні обставини», які могли б служити обґрунтованим поясненням того, чому остаточну судову постанову від 23 жовтня 2000 року було переглянуто і скасовано. Видається, що єдиною причиною була необхідність перегляду справи заявника у світлі іншого закону, а це означає, що такий перегляд був замаскованим оскарженням. Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу resjudicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 3 квітня 2008 року). Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, 18 листопада 2004 року). Здійснивши аналіз позовних вимог та підстав позову, суд приходить до висновку, що позивачем перед судом ставиться питання перегляду пунктів договору, правову оцінку якому надано судом при розгляді справи №314/3800/16, та зміну обсягу зобов`язань (розміру заборгованості за кредитним договором) визначених остаточним судовим рішенням суду апеляційної інстанції. Так, п.1.1. Договору визначає предмет Договору і повторний аналіз та оцінка предмету договору, що впливає на обсяг зобов`язань (розмір заборгованості за кредитним договором) за остаточним судовим рішенням, може мати ознаки прямого втручання в складову частину принципу верховенства права, принципу правової визначеності - остаточності рішення суду (resjudicata). Доказів застосування п.6.2. Договору, з урахуванням посилань позивача на нікчемність(встановлення недійсності правочину законом) даного пункту договору, позивачем до суду не надано, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що позивачем не доведено перед судом наявності порушення цивільного права, що є наслідком залишення позову в цій частині без задоволення. Отже, суд приходить до висновку про необґрунтованість позову та залишення його без задоволення. Питання розподілу судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed