Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс», в якому просить визнати недійсним договір поруки № 2501/0107/87-255-П від 05 череня 2013 року, укладений між ТОВ «Вердикт Фінанс», в особі директора [PERSON], та [PERSON]. В обґрунтування заявленого позову, позивач посилається на те, що у провадженні Новомосковського міськрайонного суду знаходиться цивільна справа № 183/5738/13-ц за позовом ТОВ «Вердикт Фінанс» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], про стягнення заборгованості. Саме після отримання позовної заяви та доданих до неї документів, позивачу стало відомо про існування договору поруки № 2501/0107/87-255-П від 05.06.2013 року, укладеного між ТОВ «Вердикт Фінанс» та невідомою йому особою - [PERSON]. [PERSON] вважає, що вказаний договір є недійсним, оскільки він суперечить вимогам закону, інтересам держави і суспільства, спрямований на досягнення інших цілей ніж визначені ним. Так, вищевказаним кредитним договором не було передбачено забезпечення зобов'язання його порукою, а тому договір поруки не мав права укладатися; договір поруки укладений невідомою позивачу особою; сума, якою нібито поручається поручитель [PERSON] за спірним договором у сотні разів менша від суми основного боргу (поручитель відповідає перед кредитором у обсязі 2 000,00 грн.); згідно даного договору, він повинен виконуватися за адресою місця реєстрації відповідача, що явно свідчить про вчинення його всупереч інтересам боржника, оскільки виконати його позивач повинен за адресою проживання [PERSON] в м. Новомосковську, а не за своїм місцем проживання - в с. Привороки Глибоцького району Чернівецької області. За таких обставин зазначаючи, що оспорюваний договір поруки від 05.06.2013 року укладений всупереч правам позивача, без його відома, в інтересах та за домовленістю представника ТОВ «Вердикт Фінанс» та [PERSON], посилаючись на вимоги ст.ст.215, 232 ЦК України, звернувся з даним позовом до суду, в якому просить визнати даний договір недійсним. Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав, просить задовольнити його у повному обсязі. Відповідач в судове засідання також не з'явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст.ст. 627, 628 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3), правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5). Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 26.01.2007 року між Акціонерним банком «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого, банк надає позивачу кредит в сумі 50 000,00 доларів США строком до 10.01.2012 року, а позичальник, в свою чергу, зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором (а.с.6-7). Крім того, п. 2.1. зазначеного договору передбачено забезпечення зобов'язань по погашенню заборгованості за кредитом у вигляді застави автомобіля, марки RENAULT MAGNUM 480, кузов (шасі), фургон, державний номер [NUMBER] та застави причепу бортового тентованого SPERMAN, кузов (шасі), державний номер [NUMBER]. При непогашенні заборгованості перед банком, Банк має право звернути стягнення на заставлене майно, та/або звернутися до суду. У випадку звернення стягнення на заставлене майно і при недостатності суми, що виручена від реалізації заставленого майна, для повного задоволення своїх вимог, Банк має право одержати суму, якої бракує для повного задоволення своїх вимог, за рахунок іншого майна Позичальника відповідно до чинного законодавства України (а.с.6-7). Суду також наданий договір поруки від 05.06.2013 року, укладений між ТОВ «Вердикт Фінанс» та [PERSON], яким останній поручається перед кредитором за невиконання позичальником, яким є [PERSON], усіх його зобов'язань, які виникли з кредитного договору від 26.01.2007 року; поручитель відповідає перед кредитором в обсязі 2 000,00 гривень (а.с.8). Суд вважає, що даний позов обґрунтований та підлягає задоволенню, а вищезазначений договір поруки має бути визнано недійсним, оскільки, як зазначено вище, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Спірний договір поруки укладений 05.06.2013 року, тобто за спливом 6 років після укладення основного договору, тобто вже тоді, коли виникла заборгованість за кредитним договором. Сума, в межах якої відповідає поручитель,складає 2 000,00 гривень, в той час , як заборгованість, яку просить стягнути кредитор складає 84 502,67 доларів США, що станом на 31.07.2013 року становить 675 429,84 гривень (а.с.9-10). Самим договором не передбачений такий спосіб забезпечення зобов'язання, як порука. Крім того, слід звернути увагу на той факт, що договір поруки було укладено 05.06.2013 року, а заборгованість в позовній заяві зазначена станом на 31.07.2013 року, тобто на момент звернення до суду, з чого можна зробити висновок, що договір поруки було укладено за місяць до того моменту, як кредитор звернувся до суду позовом про стягнення заборгованості з основного боржника. Зокрема, відповідач не спростував факту того, що самому позичальнику нічого не відомо ані про особу [PERSON], ані про існування договору поруки, укладеного ніби то задля забезпечення зобов'язання за кредитними договором, за яким він є позичальником. Виходячи з усього вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що договір поруки від 05.06.2013 року, укладений між ТОВ «Вердикт Фінанс» та [PERSON], яким останній поручається перед кредитором за невиконання позичальником, яким є [PERSON], усіх його зобов'язань, які виникли з кредитного договору від 26.01.2007 року, не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а тому підлягає визнанню недійсним. Крім того, у відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 229,41 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved