Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В судове засідання позивач по справі [PERSON] не прибув, однак від нього поступила заява в якій просить справу слухати в його відсутність, не заперечує проти заочного рішення суду. Відповідач в судове засідання повторно не прибув, однак про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом заздалегідь та належним чином рекомендованою кореспонденцією, про що свідчать поштові повідомлення, які зберігаються в матеріалах справи. Про причини неявки суд не повідомив. А тому суд, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України (постановляє заочне рішення). Суд, дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.60 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та зясувавши фактичні обставини справи, перевіривши матеріали справи прийшов до висновку про задоволення позову, виходячи з наступних підстав: Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.11 ч.1 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дійо сіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Зі змісту ст. 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, а також доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. На підставі ст. 610 ЦК України порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У відповідності з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до статті 1046 ЦПК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 та ч.2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або у кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною(сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у т.ч. повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора грошової суми або речей. В судовому засіданні встановлено, що відповідач по справі [PERSON] позичив у позивача по справі [PERSON] грошові кошти в сумі 250 000 грн., що підтверджується договором безпроцентної цільової позики від 15.07.2010 року та розпискою виданою відповідачем по справі(ас.3-5). Відповідно до змісту розписки від 15.07.2010 року відповідач по справі [PERSON] зобовязувався повернути суму боргу з терміном виконання до 15.07.2011 року. Однак, відповідач по справі [PERSON] у вказані у розписці строки станом на час розгляду справи в суді суми боргу не погасив, незважаючи на його неодноразові нагадування та попередження. Як вбачається з матеріалів справи, що позивачем було надано суду розписку, де зазначено всі сторони зобовязання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, строк повернення та підпис позичальника. Таким чином, письмова розписка є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, а саме розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі №6-63цс-13. А тому, суд, оцінюючи в сукупності здобуті докази по справі прийшов до висновку про задоволення позову. На підставі ст.ст.526, 527, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: approved