Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], [PERSON] про вселення до житлового приміщення та визначення порядку користування квартирою. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що йому на підставі договору купівлі-продажу квартири належить квартира [ADDRESS]. Рішенням суду від 20 квітня 2011 року було визнано право власності на ? частину спірної квартири [ADDRESS] за відповідачем, але нею не було зареєстровано за собою право власності на ? частину спірної квартири [ADDRESS]. На даний час в спірній квартирі зареєстрований позивач, відповідачка, їхній син - [PERSON] та мати відповідачки - [PERSON] З [PERSON] позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з 02.02.2002 року. 11.05.2010 року шлюб між сторонами розірвано. З серпня 2009 року позивач в спірній квартирі не мешкає. В зазначеній квартирі проживає відповідачка. Позивач мав намір вселитись в належну йому квартиру [ADDRESS], але відповідачка замінила замки до вхідних дверей спірної квартири. На даний час позивач вимушений проживати із своєю родиною на зйомній квартирі. Добровільно впустити позивача та його родину відповідач [PERSON] відмовляється через що позивач не може користуватись своєю власністю. Позивач, з урахуванням останньої уточненої позовної заяви просив вселити його в квартиру [ADDRESS]. Визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] у наступному порядку: позивачу надати в користування кімнату площею - 13,6 кв.м., надати в користування відповідачці [PERSON] кімнату площею 10,2 кв.м. та кімнату 9,3 кв.м.; інші приміщення, а саме: коридор загальною площею 10,3 кв.м., ванна загальною площею 6,9 кв.м., кухня площею 14,2 кв.м., сарай Г, погріб під Г, убиральня М залишити в загальному користуванні. Стягнути з відповідача понесені судові витрати. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити посилаючись на обставини викладені в позовних заявах. Відповідачі в судовому засіданні вимоги позивача не визнали, просили відмовити в задоволенні позовної заяви. Вислухавши доводи та пояснення позивача та відповідачів, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від сімнадцятого травня 2002 року, [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] (а.с. 13). Квартира [ADDRESS] складається з трьох житлових кімнат: 2, 3, 4: житлова кімната 2 - 10,2 кв.м., житлова кімната 3 - 9,6 кв.м., житлова кімната 4 - 13,6 кв.м., ванна (1) - 6,9 кв.м., коридор (5) - 10,3 кв.м., кухня (6) -14,2 кв.м., що підтверджується журналом внутрішніх обмірів та розрахунків площ приміщень (а.с. 6-7). Довідкою № 150 від 08.04.2010 року, яка видана [PERSON] підтверджено, що остання зареєстрована в квартирі [ADDRESS] разом зі своєю сім'єю, яка складається з [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с. 8). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.04.2011 року визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], яка складається з: 1-кухня, 2, 3, 4 - житлові, ганок а1, сарай Г, погріб під Г, убиральня М, огорожі № 1, 6, 7, 9, 18, зливна яма 19, жилою площею 33,1 кв.м., загальною площею - 40 кв.м., згідно договору купівлі-продажу (а.с. 9-10). Довідкою № 570 від 04.07.2013 року, та № 6 від 10.01.2014 року, які видані [PERSON] підтверджено, що остання зареєстрована в квартирі [ADDRESS] разом зі своєю сім'єю, яка складається з [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с. 38). 02.12.2014 року складено акт про неможливість [PERSON] потрапити в квартиру [ADDRESS] в зв'язку з заміною замка у вищезазначеній квартирі, що підтвердили своїм підписом сусіди: [PERSON] та [PERSON] ([ADDRESS]), [PERSON] ([ADDRESS]) (а.с. 12). Листом № 47/245 від 12.01.2015 року начальник Самарського РВ повідомив [PERSON], що заява ЖЄО №147 від 06.01.2015 року за фактом вселення за адресою: квартира [ADDRESS] розглянута, факти викладені в заяві частково знайшли своє підтвердження, однак вселення у помешкання не входить до компетенції співробітників міліції (а.с. 11). Відповідно до довідки від 20.02.2015 року виданої [PERSON] в тому, що її дитина [PERSON], 2012 року народження з 16.02.2015 року та по сьогоднішній час хворіє гострим ларинготрохеитом (а.с. 37). Дані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим Кодексом УРСР. Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод та ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частинами 2, 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст. 1, 9 ЖК УРСР кожен має право на житло. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 155 ЖК УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Дана позиція висвітлена пунктом 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 року). Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав Відповідно до ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Як визначено ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Статтею 361 ЦК України визначено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Таким чином, враховуючи, що позивач [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] та на рівні із іншим співвласником має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою квартири, його право має бути захищено судом шляхом вселення в дану квартиру. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Відомості про те, що позивач звертався до відповідачів з пропозицією домовитись про порядок користування спірною квартирою відсутні. В судовому засіданні відповідачі заперечували проти визначення запропонованого порядку користування квартирою оскільки це буде порушенням їхніх прав та права членів їх сімей. Крім того, порядок запропонований позивачем в позові суттєво погіршує права [PERSON], як співвласника квартири, оскільки кімнати в квартирі є суміжними і вхід до кімнати позивача можливий тільки через кімнату відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Як роз'яснено в Постанові Пленуму ВСУ № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Однак, як встановлено судом, між співвласниками склалися неприязні стосунки, кожен має нову родину, жодних домовленостей про спільне користування квартирою не досягнуто, а позивач в позовних вимогах не вимагає від іншого співвласника матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Статтею 47 ЖК УРСР встановлено, що норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Зважаючи на те, що згідно з пунктом 3.9 Інструкції «Про проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна» визначення розміру часток у єдиному комплексі провадиться з урахуванням вартості всіх будинків, будівель і спору, що розташовані за однією адресою та перебувають у власності всіх співвласників, то, відповідно, і поділ, і визначення порядку користування таким комплексом, яким є домоволодіння в цілому, провадиться з урахуванням всіх будівель і споруд, а не тільки житлового будинку, як його складової частини. З аналізу вищевказаних норм та роз`яснень постанови Пленуму ВСУ слідує, що встановлення порядку користування житловим будинком можливо лише за умови визначення такого порядку щодо усього будинку з господарськими будівлями і спорудами в цілому, а також між усіма співвласниками одночасно. Позивачем не підтверджено належними та допустимим доказами та взагалі не порушено питання, щодо можливого перепланування кімнат, проходів виділяємих в користування кімнат, наприклад висновком будівельно-технічної експертизи щодо можливості визначення порядку користування квартирою. Таким чином, суд приходить до висновку, що встановити між співвласниками порядок користування кімнатами в редакції запропонованому в позові, без погіршення житлових умов будь-кого зі сторін та членів їх сімей не можливо. Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, мав право скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів або призначення експертиз, однак він таким правом не скористався. Судом неодноразово роз'яснювалось сторонам положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61, 137 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про вселення до житлового приміщення та визначення порядку користування квартирою підлягають частковому задоволенню. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial