Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом про зняття арешту з майна. Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є власником земельних ділянок за адресою: [ADDRESS]: -на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку Серія [NUMBER] від 16.02.2006 року в його власності перебуває земельна ділянка площею 0.100 га для будівництва та обслуговування жилого будинку; -на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку Серія [NUMBER] від 16.02.2006 року в його власності перебуває земельна ділянка площею 0.0078 га для ведення особистого селянського господарства. На теперішній час позивач випадково дізнався, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна міститься запис: «Реєстраційний номер обтяження 3891048 від 14.10.2006 року внесений Дніпровською державною нотаріальною конторою на підставі «Повідомлення про видачу позики, бн, 23.07.1993 року [NUMBER], архівна заборона №7385 від 23.07.1993 року. Об'єкт обтяження - будинок, адреса: [ADDRESS]. При цьому власником майна за адресою: [ADDRESS], значиться - «[PERSON]». При з'ясуванні обставини накладення арешту, виявилося, що згідно до повідомлення про видачу позики від 23.07.1993 року виданого на ім'я гр. [PERSON], останній взяв позику в ПАТ «Ощадбанк» (на той час Ощадбанк СРСР) розміром 600 000 рублів, строком на 25 років для індивідуального житлового будівництва по [ADDRESS], Дніпровського району Дніпропетровської області. В подальшому земельна ділянка по [ADDRESS] була передана позивачу у власність і ніколи не перебувала у власності інших осіб, в тому числі і в гр. [PERSON]. При переносі даних зі старого реєстру заборон до нового сталася технічна помилка, в зв'язку з чим і виник запис у реєстрі про те, що замість [PERSON] власником записана [PERSON]. Своїм листом від 18.10.2017 року на ім'я [PERSON] відповідач по справі повідомив про відсутність будь-яких даних про існування в [PERSON] заборгованості перед ПАТ «Ощадбанк». Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд зняти арешт з зазначених земельних ділянок. В судове засідання сторони не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Позивач надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та письмові заперечення проти позову. Треті особи подали до суду письмові заяви про розгляд справи без їх присутності, проти задоволення позову не заперечувала. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані суду докази, приходить до наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач є власником земельних ділянок за адресою: [ADDRESS]: - на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку Серія [NUMBER] від 16.02.2006 року в його власності перебуває земельна ділянка площею 0.100 га для будівництва та обслуговування жилого будинку (а.с.5); - на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку Серія [NUMBER] від 16.02.2006 року в його власності перебуває земельна ділянка площею 0.0078 га для ведення особистого селянського господарства (а.с.6). На теперішній час в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна міститься запис: «Реєстраційний номер обтяження 3891048 від 14.10.2006 року внесений Дніпровською державною нотаріальною конторою на підставі «Повідомлення про видачу позики, бн, 23.07.1993 року [NUMBER], архівна заборона №7385 від 23.07.1993 року. Об'єкт обтяження - будинок, адреса: [ADDRESS]. При цьому власником майна за адресою: [ADDRESS], значиться - «[PERSON]» (а.с.6). Згідно до повідомлення про видачу позики від 23.07.1993 року виданого на ім'я гр. [PERSON], останній взяв позику в ПАТ «Ощадбанк» (на той час Ощадбанк СРСР) розміром 600 000 рублів, строком на 25 років для індивідуального житлового будівництва по [ADDRESS], Дніпровського району Дніпропетровської області (а.с.10). В подальшому земельна ділянка по [ADDRESS] на підставі рішення Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 08.12.2004 року (архівний витяг №В-330-2017 від 28.09.2017) - (а.с.7-8) була передана позивачу у власність і ніколи не перебувала у власності інших осіб, в тому числі і в гр. [PERSON]. Своїм листом від 18.10.2017 року на ім'я [PERSON] відповідач по справі повідомив про відсутність будь-яких даних про існування в [PERSON] заборгованості перед ПАТ «Ощадбанк» (а.с.11). З наведеного випливає, що при переносі даних зі старого реєстру заборон до нового сталася технічна помилка, в зв'язку з чим і виник запис у реєстрі про те, що замість [PERSON] власником записана [PERSON]. Аналізуючи надані по справі докази у їх сукупності та співставленні між собою, суд враховує таке. У ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За змістом ч. 1 ст. 316, ч.ч.1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Пунктом 4 статті 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації прав підлягають: заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. Разом із тим, абз. 2 пункту 1 статті 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду. Стаття 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. В своєму рішенні від 23 січня 2014 року по справі «East/West Alliance Limited» проти України» (остаточне 02/06/2014) Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти. Враховуючи те, що станом на день розгляду справи встановлено, що запис про арешт майна є помилковим, суд приходить до висновку про те, що його існування порушує «справедливий баланс», що в свою чергу призводить до порушення права позивача на володіння своїм майном. З огляду на вказане, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати суд покладає на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved