Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до Новоайдарського районного суду Луганської області з позовною заявою доДержави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної Казначейської служби України про стягнення майнової та моральної шкоди, спричиненої в результаті вчинення терористичних актів під час проведення антитерористичної операції в м. Щастя. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] зазначив, що він є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на підставі договіру міни квартир серія [NUMBER] від 15.02.1999 року. Дана квартира була єдиним об'єктом нерухомої власності, що належала йому і використовувалася ним для постійного проживання. В квартирі знаходилося все його майно. В 2015 році (14.01.2015р. в 15 годин 35 хвилин) в результаті вчинення терористичного акту під час проведення антитерористичної операції в м. Щастя снарядами була пошкоджена житлова квартира позивача, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В результаті влучення снарядів в даний будинок та персонально в квартиру позивача були пошкоджені 4 (чотири) вікна, знищена зовнішня стіна, пошкоджені міжкімнатні стіни, міжкімнатні двері, знищені вхідні двері, пошкоджена стеля у всій квартирі, пошкоджена долівка у всій квартирі, зруйнована система опалення, знищений дах всього будинку. Крім того, були пошкоджені особисті речі, меблі та побутова техніка, а саме: 4 (чотири) шафи, 2 (два) письмових стола, сервант, 3 (три) книжкові полиці, пилосос, телевізор, бойлер. Внаслідок чого квартира має нежилий стан, потребує капітального ремонту і не може на даний час використовуватися позивачем для подальшого проживання в ній. Позивач був змушений покинути власний будинок і на даний час проживає у родичів в [ADDRESS]. Стосовно факту руйнування вищевказаної квартири позивач звернувся з заявою про кримінальне правопорушення до СБУ. Заяву про кримінальне правопорушення було прийнято і зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань від 09.01.2015 року 08:21:23 за № 12015130500000018. На час звернення до суду державою Україною позивачу не було надано іншого житла, шкоду за руйнування квартири не відшкодовано. Згідно наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово- комунального господарства України від 6.11.2017 за №291 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України» показник опосередкованої вартості спорудження житла (розрахований станом на 1 жовтня 2017 року) в Донецькій області становить за 1 м2 загальної площі квартир, будинку (з урахуванням ПДВ) 11 310 гривень, в Луганській області становить за 1 м2 загальної площі квартир будинку (з урахуванням ПДВ), 10 329 грн. На підставі вищевикладеного позивач просив суд стягнути з Держави в особі Кабінету Міністрів України, Держаної казначейської служби України на його користь заподіяну йому матеріальну шкоду в сумі 1 000 000 (один мільйон) грн. Разом з тим, позивач зазначає, що крім матеріальної шкоди, йому була заподіяна і моральна шкода. Так, через те, що будинок було зруйновано, він залишився без оселі, позивач вимушений істотно змінити спосіб життя, місце проживання, був змушений переїхати зі свого житла в орендоване житло. Позивач знаходиться у стані постійного стресу та нервозності, через постійне хвилювання порушився сон, погіршився зір, отримав хронічну хворобу - знаходиться на обліку в лікарні як хворий гіпертонією 2 ступеню. Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд стягнути з Держави в особі Кабінету Міністрів України, Держаної казначейської служби України на його користь спричинену йому моральну шкоду в сумі 1 000 000 (один мільйон) грн. Представником відповідача Державної казначейської служби України було подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач не погодився з позовними вимогами та заперечував проти їх задоволення з огляду на наступне. Щодо вимоги про відшкодування матеріальної шкоди відповідач вказує на те, що позивач не надає доказів того, що він звертався до Щастинської міської ради Новоайдарського району Луганської області з пропозицією про добровільну передачу пошкодженої квартири чи можливості забезпечення його новим житлом замість пошкодженого. Щодо розміру завданої майнової шкоди відповідач зазначає, що [PERSON] не було здійснено заходів щодо організації проведення уповноваженою особою (оцінювачем) оцінки майна та не надано суду жодних документів (інвентаризаційний опис, акти, договори купівлі-продажу, чеки, квитанції на придбання майна тощо), підтверджуючих фактичну наявність рухомого майна в квартирі на момент влучення снаряду. Зважаючи на відсутність детального розрахунку майнової шкоди, заподіяної позивачу, відсутність доказів щодо вартості втраченого рухомого майна, щодо добровільної передачі зруйнованого майна - все це, на думку відповідача, вказує на недоведеність позивачем понесених ним збитків та відсутність права позивача на відшкодування шкоди згідно з законом. Щодо відшкодування моральної шкоди відповідач вказує на те, що визначивши розмір заподіяної моральної шкоди, позивач не зазначив, яким чином оцінював заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходив, а також не надано доказів, які підтверджують його моральні страждання. Представником Головного територіального управління юстиції у Луганській області в інтересах відповідача - Кабінету Міністрів України було подано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача не погодився з позовними вимогами та просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з огляду на наступне. Так, представник відповідача посилається на те, що на момент звернення позивачем до суду сплив строк позовної давності. Щодо заявлених позовних вимог, по-перше, представник відповідача зазначає, що Кабінет Міністрів України безпосередньо не здійснює відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, а отже відсутні підстави для задоволення позову про відшкодування матеріального збитку з держави України в особі Кабінету Міністрів України. По-друге, позивач фактично не передав своє зруйноване майно місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування та не вчинив жодних дій, направлених на добровільну передачу зруйнованого майна. По-третє, на теперішній час відсутній будь-який закон чи нормативний акт, який регулює порядок відшкодування матеріальних збитків внаслідок надзвичайних ситуацій, не встановлено державний орган на який покладено обов'язок здійснювати таке відшкодування та механізм визначення розміру відшкодування. Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, представник відповідача зазначає, що позивач не зазначив з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір шкоди, та ніяких доказів щодо нанесення такої шкоди саме Кабінетом Міністрів України до суду не надав. Представник позивача [PERSON] та позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача Кабінету Міністрів України - Гуменюк Д.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією договору міни квартир від 15.02.1999 року, бланк серії ААР №885539 (а.с.8). Згідно рішення LX сесії VI скликання Щастинської міської ради від 22.10.2015 року №60/3 вул. Леніна перейменовано на вул. Каштанову (а.с.19). З копії акту обстеження житлової квартири [ADDRESS] (власник [PERSON]), пошкодженої під час проведення антитерористичної операції, від 14.01.2015 року, вбачається, що обстеженням встановлено, що зруйнована зовнішня стіна з віконним блоком, віконне скло в трьох віконних блоків, міжкімнатні перегородки, вхідні та міжкімнатні двері. Зруйнована система опалення (радіатор 1 шт.), пошкоджено при вибуху снаряду меблі, побутова техніка (пилосос, телевізор, бойлер). Висновки: на момент обстеження квартира [ADDRESS] не придатна до експлуатації (а.с.9). 09.01.2015 року органом досудового розслідування - слідчим відділом УСБУ в Луганській областідо Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про вчинене кримінальне правопорушення за ознаками ч. 3 ст. 258 КК України (терористичний акт), згідно з якими в період часу з 15 години 35 хвилин по 15 годину 45 хвилин 14.01.2015 року зі сторони с. Весела Гора, підконтрольного терористичній організації, так званій «ЛНР», відбувся артилерійський обстріл території [ADDRESS], кримінальне провадження №12015130500000018 (а.с.13-15). З копії довідки №42/47 від 09.02.2015 року вбачається, що [PERSON], 1956 р.н., дійсно є потерпілим по кримінальному провадженню № 120145130500000032 від 14.01.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 258 КК України. Встановлено, що у період часу з 15 години 35 хвилин по 15 годину 45 хвилин 14.01.2015 року зі сторони с. Весела Гора, підконтрольного терористичній організації, так званій «ЛНР», відбувся артилерійський обстріл території [ADDRESS], будинків [ADDRESS], територій поряд з вказаними будинками, внаслідок якого загинули та отримали поранення особи. Також встановлено, що пошкоджено майно гр. [PERSON], а саме; зовнішня стіна, дах будинку, стеля, чотири вікна, вхідні двері, особисте майно (а.с.9 - зворотна сторона). Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно зі ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до статті 19 цього Закону встановлено, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто обов'язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно її вини, а після відшкодування до держави переходить право вимоги до винної особи. Обов'язковою умовою для задоволення позовних вимог про відшкодування за рахунок держави шкоди, завданої під час проведення антитерористичної операції, є розташування пошкодженого майна на території АТО. Такий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 11.07.2018 року у справі №219/11736/16-ц. Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію. Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» від 2 грудня 2015 року м. Щастя Луганської області, на території якого розташована квартира позивача, належить до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно з частиною третьою статті 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Загальновідомим є факт, що в період проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей пошкоджені (зруйновані) об'єкти соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 21 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що громадяни України мають право на соціальний захист та відшкодування відповідно до законодавства шкоди, заподіяної їхньому життю, здоров'ю та майну внаслідок надзвичайних ситуацій або проведення робіт із запобігання та ліквідації наслідків. Згідно з частиною першою статті 86 Кодексу цивільного захисту України забезпечення житлом постраждалих, житло яких стало непридатним для проживання внаслідок надзвичайної ситуації, здійснюється місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування та суб'єктами господарювання шляхом: 1) надання житлових приміщень з фонду житла для тимчасового проживання; 2) позачергового надання житла, збудованого за замовленням місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування та суб'єктів господарювання; 3) будівництва житлових будинків для постраждалих; 4) закупівлі квартир або житлових будинків. Частиною дев'ятою статті 86 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування. Розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна. Відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом, регламентується спеціальною нормою, а саме ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», згідно з якою відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 1 Конвенції передбачено, що високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8). У рішенні Європейського суду з прав людини від 8 січня 2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини», суд зазначив, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об'єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику (social risk). Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (п. 70). У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 жовтня 2012 року у справі «Катан та інші проти Молдови та Росії» суд зазначив, що хоча Молдова не має ефективного контролю над діями «ПМР» в Придністров'ї, той факт, що цей регіон визнається за міжнародним правом як частина території Молдови, тягне за собою обов'язок за статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод використати всі доступні їй юридичні та дипломатичні засоби з тим, щоб продовжувати гарантувати здійснення прав і свобод, визначених Конвенцією, усіма особами, які там проживають (п. 110). Відповідно до ч.10 ст. статті 86 Кодексу цивільного захисту України розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна. Відповідно до копії акту обстеження від 14.01.2015 року (а.с.9) на момент обстеження квартира [ADDRESS], не придатна до експлуатації. З копії договору міни квартир (а.с.8) вбачається, що загальна площа квартири [ADDRESS] становить 67,3 м2. Згідно наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово- комунального господарства України від 6.11.2017 за №291 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України» показник опосередкованої вартості спорудження житла (розрахований станом на 1 жовтня 2017 року) в Донецькій області становить за 1 м2 загальної площі квартир, будинку (з урахуванням ПДВ) 11310 гривень, в Луганській області становить за 1 м2 загальної площі квартир будинку (з урахуванням ПДВ), 10329 грн. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги [PERSON] щодо відшкодування матеріальної шкоди, завданої терористичним актом, підлягають частковому задоволенню, шляхом відшкодування на користь позивача з державного бюджету майнової шкоди у розмірі - 695141,70 грн (67,3 ? 10329 = 695141,70 грн). Щодо відшкодування матеріальної шкоди в частині пошкодження особистих речей позивача, суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині, зважаючи на відсутність доказів щодо вартості втраченого рухомого майна, та недоведеність позивачем понесених ним збитків. Що стосується заявлених вимог позивача про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Згідно із ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому п. п. 2, 3 ч. 2 вказаної правової норми встановлює, що моральна шкода, крім іншого, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто обов'язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особі, переходить право вимоги до винної особи. Дана підстава відповідальності держави за завдану моральну шкоду незалежно від її вини також кореспондується із положеннями Цивільного кодексу України, зокрема - п.3 ч.2 ст.1167 ЦК (з огляду на наявність ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»). Разом з тим, позивачем не доведено факту наявності душевних страждань. Посилання позивача, на те, що він знаходиться у стані постійного стресу та нервозності, через постійне хвилювання порушився сон, погіршився зір, отримав хронічну хворобу - перебуває на обліку в лікарні як хворий гіпертонією 2 ступеню, не знайшло свого доказового відображення ні під час судового розгляду, ні в письмових матеріалах справи. Зважаючи на недоведеність наявності моральної шкоди та її причинно - наслідного зв'язку з заподіянням матеріальної шкоди, а саме зруйнування житла, внаслідок терористичного акту під час проведення АТО в м. Щастя, на що посилався позивач як на підставу відшкодування моральної шкоди, суд приходить до висновку щодо неможливості задоволення позову в цій частині. В частині заперечень представника Головного територіального управління юстиції у Луганській області в інтересах відповідача - Кабінету Міністрів України щодо застосування позовної давності, суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Суд не може вважати, що позивач, будучи обізнаним щодо подій, які мали місце 14.01.2015 року, у зв'язку з пошкодженням його квартири та майна, внаслідок терористичного акту (обстрілу м. Щастя), розумів про перебіг строку позовної давності, що передбачений вимогами ст. 257 ЦК України, про що останній зазначив під час розгляду цивільної справи. Позивач наразі вважає себе постраждалим від заподіяної йому шкоди терористичним актом та щодо бездіяльності держави в частині відшкодування понесених матеріальних збитків, тому суд вважає, що в даному конкретному випадку строк позовної давності не має застосовуватись. Суд звертає увагу відповідачів, на те, що статею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на ефективний засіб юридичного захисту та закріплено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. При цьому у п. 82 рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» зазначено, що ст.13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав і свобод, у якій би формі вони не закріплювалися в національному правопорядку. Особа на практиці повинна мати можливість скористатись ефективними засобами захисту, тобто засобами, які б запобігли вчиненню порушень чи їх продовженню або забезпечили заявнику відповідне відшкодування. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відсутність на національному рівні ефективного засобу юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав не може бути перешкодою у реалізації особою таких прав та свобод. Іншими словами, відсутність відповідного «процедурного» закону не може бути перешкодою у захисті прав позивача щодо отримання відшкодування шкоди від держави на підставі ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». На підставі ст.ст. 22, 23, 319, 321 ЦК України, ст.ст. 4, 19 ЗУ ЗУ «Про боротьбу з тероризмом», ст.ст. 21, 86 Кодексу цивільного захисту України, та

Outcome: partial