Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], третя особа Відділ державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції про зняття арешту з квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 14.03.2014 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір довічного утримання, який був посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу [PERSON] 07.05.2014 року Сєвєродонецьким міським судом Луганської області рішенням по справі №428/2638/14-ц вказаний договір довічного утримання був розірваний та за [PERSON] визнано право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Дане рішення набрало законної сили 20.05.2014 року. 17.12.2014 року [PERSON] подарувала позивачу спірну квартиру. У 2016 році позивач вирішив продати вищевказану кватиру, проте у нотаріальній конторі дізнався, що квартира знаходиться в арешті, який було накладено постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції [PERSON] від 24.12.2012 року. З огляду на викладене позивач звернувся з даним позовом до суду. Сторони в судове засідання не зявилися, про день, час та місце розгляд справи повідомлені належним. Позивач у своїй позовній заяві просив розглянути справу без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачі та представник третьої особи причини неявки суду не повідомили. У звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що дана позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що згідно копії рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07.05.2014 року, яке набрало законної сили 20.05.2014 року, розірвано договір довічного утримання, укладений 14 березня 2014 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу [PERSON], реєстр № 428, визнано за [PERSON] право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS], а також знято заборону відчуження з квартири [ADDRESS], накладену приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу [PERSON], реєстр № 429. Відповідно до копії договору дарування квартири від 17.12.2014 року [PERSON] передала у власність безоплатно [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №25358052, прийнятою 24.12.2012 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції [PERSON], постановлено накласти арешт на все нерухоме майно, що належить боржнику [PERSON], [INFO] на праві приватної власності. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, щодо обєкта нерухомого майна №61911971 від 22.06.2016 року, квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], на праві приватної власності належить [PERSON]. Крім того, відповідно до постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження № 25358052 виданої старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції [PERSON] заборонено відчуження всіх обєктів нерухомого майна, що належать на праві власності [PERSON] у тому числі і квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Вирішуючи спір по суті суд виходив з наступного. Відповідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.ч. 1-2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності до пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону. Таким чином, вирішення питання про зняття арешту з майна має вирішуватися судом у відповідності до законодавства, яке є чинним станом на час розгляду цієї справи, тобто згідно із Законом України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Частиною 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII встановлено вичерпний перелік випадків, в яких державний виконавець може самостійно зняти арешт з майна. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (ч. 5 ст. 59 вищевказаного Закону). Згідно п. 2 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року, позов про зняття арешту з майна може бути предявлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути предявлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб (статті 3, 45 ЦПК). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби. Аналізуючи викладене вбачається, що арешт на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], був повністю накладений в рамках виконавчого провадження, де боржником є [PERSON], а не позивач. Після накладення арешту на квартиру власник квартири змінився з [PERSON] на [PERSON], на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, яка в подальшому подарувала спірну квартиру позивачу. Таким чином, факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, є достовірними та обґрунтованими, підтверджені письмовими доказами, сумніву у суду не викликають, тому суд доходить висновку про необхідність їх задоволення.

Outcome: approved