Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до Слов’янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до своєї матері [PERSON] про припинення договору довічного утримання, мотивуючи свої вимоги тим, що між ним та його матір»ю [PERSON] укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого [PERSON] передала йому у власність 2/5 частини житлового будинку №12 по вул. Пушкінська, селища Донецьке, Слов»янського району з відповідною часткою господарських будівель та споруд, а він зобов»язався довічно її утримувати, забезпечувати харчуванням, одягом, доглядом та обхідною допомогою. 09.07.1998р. договір було посвідчено державним нотаріусом Другої Слов»янської державної нотаріальної контори [PERSON], та накладено заборону на відчуження майна до припинення договору довічного утримання. 24.09.2012р. в КП БТІ м. Слов»янська за ним було зареєстровано право власності на вказану частину будинку. Він є громадянином РФ, постійно проживає на території РФ, а в Україну приїздить 2-3 рази на рік у відпустку. У зв»язку з його переважним знаходженням на території другої держави, він не може належним чином виконувати свої зобов»язання за договором довічного утримання від 09.07.1998року. Відповідно до вимог ст. 755 ч. 1 ЦК України, договір довічного утримання може бути розірвано за рішенням суду за вимогою набувача. Згідно ст. 756 ч. 1 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання у зв»язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов»язків за договором, відчужуваний набуває право власності на майно, яке було їм передано. Відповідно до ст. 73 Закону України «Про нотаріат», нотаріусом при посвідченні договору довічного утримання було накладено заборону на відчуження майна, яка у разі припинення договору повинна бути скасована. Просить суд: 1. Розірвати договір довічного утримання укладений 09.07.1998 року, між [PERSON], и [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Другої Слов»янської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі під №348. 2. Привести сторони в первісний стан, а саме: - припинити право власності [PERSON] на 2/5 частини житлового будинку №12 по вул. Пушкінська, селища Донецьке, Слов»янського району з відповідною часткою господарських будівель та споруд; - визнати за [PERSON], [INFO], право власності на 2/5 частини житлового будинку №12 по вул. Пушкінська, селища Донецьке, Слов»янського району з відповідною часткою господарських будівель та споруд. 3. Скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на підставі договору довічного утримання від 09.-7.1998року на 2/5 частини житлового будинку №12 по вул. Пушкінська, селища Донецьке, Слов»янського району з відповідною часткою господарських будівель та споруд. 4. Скасувати заборону на відчуження 2/5 частини житлового будинку №12 по вул. Пушкінська, селища Донецьке, Слов»янського району з відповідною часткою господарських будівель та споруд, накладену 09.07.1998 року державним нотаріусом Другої Слов»янської державної нотаріальної контори [PERSON], запис №10. У судовому засіданні представник [PERSON] – адвокат [PERSON], діючий на підставі договору (а.с.12), позовні вимоги [PERSON] підтримав та просив суд його задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] до суду не з»явилась, надіслала поштою заяву (а.с.17), у якій вказала, що позовні вимоги [PERSON] вона визнає у повному обсязі, не заперечує проти їх задоволення та просила справу розглянути без її участі у зв»язку з поганим самопочуттям. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши документи, всебічно і повно з»ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких грунтуються позовні вимоги, об»єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Стаття 3 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Стаття 58 ЦПК України передбачає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Так, у судовому засіданні з вірогідністю було встановлено, що: - 09.07.1998р.Тягнирядко О.М. уклав договір довічного утримання своєї матері [PERSON]К.( а.с.4); - відповідно до умов договору [PERSON] передала [PERSON] у власність 2/5 частини житлового будинку №12 по вул. Пушкінська, селища Донецьке, Слов»янського району з відповідною часткою господарських будівель та споруд, а [PERSON] зобов»язався довічно утримувати [PERSON], забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом та обхідною допомогою (п.1,4 Договору від 09.07.1998р.); - договір довічного утримання від 09.07.1998року було посвідчено державним нотаріусом Другої Слов»янської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано за №348; - у п. 6 цього договору вказано, що він може бути розірваний за згодою сторін, а в разі невиконання його умов та відмови від добровільного розірвання – у судовому порядку; - [PERSON] не виконує свої зобов»язання за договором довічного утримання від 09.07.1998року, так як переважно знаходиться на території РФ, де проживає (а.с.2), працює і лише 2-3 рази на рік приїздить до [PERSON] за місцем її проживання - будинок №12 по вул. Пушкінська, селища Донецьке, Слов»янського району, Донецької області, Україна. Стаття 61 ч.1 ЦПК України передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як вбачається з позовної заяви [PERSON], з пояснень його представника [PERSON] та з заяви [PERSON], ані позивач, ані відповідач не заперечує проти перелічених вище обставин, а тому, відповідно до вимог ч. 1 ст.61 ЦПК України, не підлягають доказуванню сторонами. Відповідно до вимог ст. 755 ч. 1 п.2 ЦК України, договір довічного утримання може бути розірвано за рішенням суду за вимогою набувача. Набувач – позивач [PERSON], звернувся до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання від 09.07.1998р., оскільки він належним чином не виконує взяті на себе зобов»язання, відповідно до умов договору довічного утримання від 09.07.1998р., і цього не заперечує відчужувач – відповідач [PERSON], суд вважає, що договір довічного утримання, укладений 09.07.1998року, між [PERSON], и [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Другої Слов»янської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі під №348, слід розірвати. Згідно ст. 756 ч. 1 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання у зв»язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов»язків за договором, відчужуваний набуває право власності на майно, яке було їм передано. Враховуючи вимоги ст. 756 ч. 1 ЦК України, суд вважає, що вимогу позивача щодо приведення сторони в первісний стан: припинення право власності [PERSON] на 2/5 частини житлового будинку №12 по вул. Пушкінська, селища Донецьке, Слов»янського району з відповідною часткою господарських будівель та споруд; і визнання за [PERSON], [INFO], право власності на 2/5 частини житлового будинку №12 по вул. Пушкінська, селища Донецьке, Слов»янського району з відповідною часткою господарських будівель та споруд. Також підлягає задоволенню вимога [PERSON] в частині скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] на підставі договору довічного утримання від 09.07.1998року на 2/5 частини житлового будинку №12 по вул. Пушкінська, селища Донецьке, Слов»янського району з відповідною часткою господарських будівель та споруд. Відповідно до ст. 73 Закону України «Про нотаріат», нотаріусом при посвідченні договору довічного утримання було накладено заборону на відчуження майна, яка у разі припинення договору повинна бути скасована. Враховуючи вимоги ст. 73 Закону України «Про нотаріат», суд вважає, що позовну вимогу [PERSON] щодо скасування заборони на відчуження 2/5 частини житлового будинку №12 по вул. Пушкінська, селища Донецьке, Слов»янського району з відповідною часткою господарських будівель та споруд, накладену 09.07.1998 року державним нотаріусом Другої Слов»янської державної нотаріальної контори [PERSON], запис №10, слід задовольнити. Суд на підставі ст.ст.10,11,27,60 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов’язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. На підставі викладеного та

Outcome: approved