Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що з 09 червня 2009 року він працював на підприємстві відповідача забійником з повним робочим днем у шахті. 08 серпня 2013 року він був звільнений з державного підприємства «Орджонікідзевугілля» на підставі наказу №335 від 09 серпня 2013 року за ст.40 КЗпП України, у зв'язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі. При цьому підприємство не призвело з ним повний розрахунок, не виплатило нараховану, на підставі ст.44 КЗпП України, вихідну допомогу в сумі 16643,97 грн та одноразову допомогу в розмірі 33287, 94 грн, яка виплачується у відповідності до п.12.15 Галузевої тарифної угоди. Просив стягнути зазначені суми та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 46905,73 грн. Рішенням Єнакіївського міського суду Донецької області від 02 грудня 2013 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. З вказаним рішенням не погодився позивач та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення змінити, яким стягнути з відповідача на його користь суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач в судовому засіданні апеляційного суду підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Представник відповідача Бутусова Л.Т., діюча за довіреністю, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно п.п.2,3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що згідно наказу №90/п від 10 червня 2009 року [PERSON] з 09 червня 2009 року був прийнятий на роботу в структурний підрозділ «Шахта Єнакіївська» державного підприємства «Орджонікідзевугілля» в якості забійника на відбійних молотках підземним 6 розряду. На підставі наказу №335 від 09 серпня 2013 року позивач звільнений з підприємства відповідача з 08 серпня 2013 року за п.2 ст.40 КЗпП України, у зв'язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я (інвалід 3 групи) з виплатою вихідної допомоги згідно колективного договору.(а.с.4, 31). При звільненні [PERSON] відповідачем була нарахована вихідна допомога в розмірі середньомісячного заробітку в сумі 16643,97 грн та одноразова допомога в розмірі двох середньомісячних заробітків в сумі 33287,94 грн., які були перераховані на картковий рахунок позивача 27 вересня 2013 року у розмірі 3000 грн. (платіжне доручення № 374) та 31 жовтня 2013 року в сумі 46931,91 грн. (платіжне доручення № 1). Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив того, що оскільки позивач, який в день звільнення не працював, не звернувся до відповідача з вимогою про розрахунок, то підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні. Проте з такими висновками суду погодитись не можна. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось тому не перевірялось апеляційним судом. Згідно вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства , установи організації провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, за змістом ст. ст. 116,117 КЗпП України, обов'язок із виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану виплату, що узгоджується з правовими висновками, висловленими Судовою палатою у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ при перегляді цивільних справ у касаційному порядку. Тому посилання суду першої інстанції на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що була вимога позивача про розрахунок, яка наступного для після її пред'явлення не була виконана відповідачем, не ґрунтуються на законі і не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Крім того, в матеріалах справи утримуються довідка відповідача від 14 жовтня 2013 року, видана позивачу, згідно якої останньому 01 жовтня 2013 року нараховані вихідна допомога в розмірі 16643,97 грн та одноразова допомога в сумі 33287,94 грн. (а.с.5) та лист, адресований [PERSON], з якого вбачається, що державне підприємство «Орджонікідзевугілля» на підставі заяви позивача підготувало інформацію про нараховані йому суми, які гарантує сплатити до 31 жовтня 2013 році (а.с 6) Отже оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно 8 зазначеного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, з державного підприємства «Орджонікідзевугілля» на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 45 969,06 грн., виходячи з наступного розрахунку: 792,57 грн. (середньоденна заробітна плата позивача, згідно довідки відповідача) х 58 ( кількість днів затримки розрахунку). Крім того, на підставі п. 5 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 459, 69 грн. За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його часткового скасування.

Outcome: partial