Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з означеною заявою, покликаючись на те, що не зійшлись характерами, мають кардинально різні погляди на життя, сімю, не розуміють один одного, внаслідок чого між ними виникали непорозуміння. Тривалий час (протягом останніх вісімнадцяти років) проживають окремо, не підтримують подружніх відносин. Позивач [PERSON], до початку судового засідання, подав письмову заяву з проханням справу слухати у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обємі, просить позов задовольнити, не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, хоча про день та час розгляду справи була належним чином повідомлена, клопотання про розгляд справи у її відсутності чи заперечення проти позову, не подала. Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі сторін, суд у відповідності до ст. ст. 169, 224 ЦПК України вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. На підставі ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони зареєстрували шлюб 19.02.1993 року в Красненській селищній раді Буського району Львівської області, актовий запис № 5, що підтверджується свідоцтвом серії ІІ-СГ № 468359 від 19.02.1993 року. Від подружнього життя дітей не мають. Судом встановлено, що сімейне життя у сторін не склалося через те, що в них різні характери, різні погляди на сімейні відносини та обовязки з ведення спільного господарства. Втратили почуття поваги і любові один до одного, що й призвело до розпаду сімї. Відповідно до ст.112 Сімейного Кодексу України, п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Позивач, у поданій заяві, наполягає на розірванні шлюбу і своєму небажанні проживати з відповідачкою, оскільки проживає з іншою жінкою та має намір офіційно оформити з нею стосунки. В судовому засіданні встановлено, що сторони протягом останніх вісімнадцяти років проживають окремо, жодних відносин, в тому числі шлюбних, не підтримують, що свідчить про остаточний розпад сім'ї. Сторони стали чужими один одному, тому збереження такого шлюбу є недоцільним. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що спільне життя подружжя та збереження шлюбу стали неможливими й суперечили б інтересам подружжя, а тому формально існуючий шлюб слід розірвати. Майнового спору сторони не мають. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розлучення відповідачці залишити прізвище «Ільчина».

Outcome: approved