Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-06 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач-1) та [PERSON] (далі по тексту - позивач-2) звернулися до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» (далі по тексту - відповідач) про захист прав споживачів, відповідно до якого просять визнати відмову відповідача від перевезення позивачів незаконною, а права позивачів, як споживачів послуг з перевезення повітряним транспортом, порушеними; стягнути з відповідача на користь позивачів повну вартість квитків у розмірі 5 918,00 грн. та вартість додаткових послуг (бронювання місць) в розмірі 1 924,00 грн.; стягнути з відповідачів на користь позивачів компенсацію за відмову проти їх волі в перевезенні в розмірі по 250,00 євро кожному та стягнути з відповідача на користь позивачів моральну шкоду у розмірі по 10 000,00 грн. кожному. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач-2 30.10.2018 придбав через веб-сайт відповідача https://www.flyuia.com/ua/ru/home на своє ім`я та ім`я позивача-1 електронні квитки ПрАТ «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» за №566-2412394136 та №566-2412394137 на міжнародне перевезення за маршрутом Київ-Відень-Київ рейсом Р8 845, з датою вильоту до Відня 30.11.2018 та датою повернення до Києва 04.12.2018. Окрім квитків на зазначений рейс позивачем-2 30.10.2018 були оплачені додаткові послуги відповідача, а саме придбані певні посадкові місця в аварійному ряду. 30.11.2018 позивачі здійснили попереднє зважування ручної поклажі позивача-2 без портативного персонального комп`ютера, яка була зважена на вагах в залі проходження реєстрації, та становила 6,7 кг. Під час безпосередньої посадки на рейс Київ-Відень Р8 845 представниками відповідача, що здійснювали наземне обслуговування даного рейсу, було заявлено вимогу здійснити повторне зважування ручної поклажі звичайним побутовими ручними вагами - кантером, після чого ними було заявлено, що вага багажу позивача-2 становить 11 кг, не було дозволено дістати з сумки ноутбук, і заявлено про відмову в перевезенні позивача-2 без додаткової сплати ним за перевищення ваги з посиланням на нові діючи правила перевезення. Позивачами було заявлено, що кантер виглядає як звичайний побутовий та ще й непрезентабельний, що викликає сумніви в його придатності виконувати функцію зважування належним чином; позивачі попросили надати документ, що підтверджує проходження повірки/сертифікації зважувального пристрою, щоб його покази могли бути використані як достовірні; позивачами було зазначено, що нові правила перевезення почнуть діяти лише з 15.01.2019, як зазначено в посиланні на сайті відповідача. На зазначені посилання представники відповідача заявили, що 30.11.2018 вже застосовуються нові правила перевезення, тобто, було дозволено перевозити виключно одну одиницю ручної поклажі без будь-яких додаткових предметів, а не декілька. Позивачі з метою вирішення ситуації запросили ідентифікаційні дані представників відповідача, але було відмовлено. Також, позивачі зазначають, що бейджи, які носять представники відповідача, були перевернуті ними та приховані, ідентифікувати себе вони відмовились. Як вказують позивачі, їх спроба довести неправомірність дій представників відповідача не мала жодного успіху та не дала жодного результату. В подальшому, представники відповідача склали акт відмови в перевезені одноособово. 04.12.2018 позивачі звернулись до ДП «Аеропорт «Бориспіль» з метою збереження відеозапису інциденту, однак, даний запит був повністю проігнорований. Після інциденту позивачі надіслали відповідачу письмові претензії щодо незаконності відмови в перевезенні, з вимогою повернути в повному обсязі сплачену позивачами вартість квитків, додаткових послуг, компенсації, але відповідач відмовив у поверненні повної вартості квитків та сплаті компенсації, запропонувавши повернути тільки невикористані податки та збори. В подальшому, позивачі також звертались до Державної авіаційної служби. В результаті розгляду Державною авіаційною службою скарг позивачів були отримані відповіді з висновками щодо неправомірності дій представників відповідача в частині зважування багажу несертифікованим пристроєм та за результатами роботи комісії ДП «Аеропорт «Бориспіль» було обмежено доступ в контрольовану зону представникам відповідача. За викладених обставин, позивачі звернулися з позовом до суду за захистом своїх прав. Від відповідача відзив не надходив. 17.02.2020 Шевченківський районний суд м. Києва своєю ухвалою відкрив провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, встановив сторонам строки для надання заяв по суті справи. 04.06.2020 на адресу суду від представника відповідача надійшла заява, про продовження термінів, відповідно до якої останній зазначає, що карантинні заходи призвели до неможливості збору документів з різних структурних підрозділів, подальшого дослідження матеріалів і належної підготовки та направлення заперечень проти позову. За таких обставин, представник відповідача просив продовжити строки для подачі відзиву, а також відкласти подальші процесуальні дії на більш пізній термін після скасування дії карантинних заходів. Разом з тим, статтею 183 ЦПК України визначені загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення. Зокрема, вказаною статтею визначено, що будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити , зокрема, зміст питання, яке має бути розглянуто судом, та прохання заявника; підстави заяви (клопотання, заперечення); перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви (клопотання, заперечення); інші відомості, що вимагаються цим Кодексом. При цьому, згідно ч. 1 ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Однак, подана заява не відповідає вимогам ст. 127, 183 ЦПК України, а саме представником відповідача не надано до заяви доказів поважності причин неможливості подання відзиву чи вчинення інших процесуальних дій. Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що саме лише посилання на карантинні обмеження (враховуючи, що з 22 травня по всій територій України Урядом запроваджений адаптивний карантин) не може вважатись достатнім та самостійним доказом неможливості вчинення певної процесуальної дії у визначений законом чи судом строк. Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду (ч. 4 ст. 183 ЦПК України). Отже, враховуючи ту обставину, що заявником не дотримано вимог ст. 183, 127 ЦПК України, суд позбавлений можливості розглянути зазначену заяву та прийняти відповідне процесуальне рішення, а отже заява підлягає поверненню представнику відповідача без розгляду. Оскільки, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до ч. 5 ст. 247 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідних клопотань до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. За приписами ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до підходу, зазначеного в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява №26864/03) від 26.06.2008, зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з вимогами п.п. 1-3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, в силу вимог ст.ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 908 ЦК України, загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Статтею 910 ЦК України встановлено, що за договором перевезення пасажира перевізник зобов`язується перевезти пасажира до пункту призначення, а у разі здавання багажу - доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу. Укладання договору перевезення пасажира та багажу з перевізником підтверджується видачею пасажирського квитка та багажної квитанції, форми яких встановлюються відповідно до транспортних кодексів (статутів). Пунктом 1 глави 1 Розділу ІV Правил повітряних перевезень пасажирів і багажу, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 30 листопада 2012 №735, який зареєстровано в МЮ України 28 грудня 2012 року за №2219/22531 (далі по тексту - Правила), пасажирський квиток та багажна квитанція є підтвердженням укладення договору про перевезення та відображають його умови. В судовому засіданні встановлено, що позивач-2 30.10.2018 придбав через веб-сайт відповідача https://www.flyuia.com/ua/ru/home на своє ім`я та ім`я позивача-1 електронні квитки ПрАТ «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» за №566-2412394136 та 566-2412394137 на міжнародне перевезення за маршрутом Київ-Відень-Київ рейсом Р8 845, з датою вильоту до Відня 30.11.2018 та датою повернення до Києва 04.12.2018. Вказане підтверджується копіями електронних квитків №566-2412394136, 566-2412394137. Окрім квитків на зазначений рейс позивачем-2 30.10.2018 були оплачені додаткові послуги відповідача, а саме придбані певні посадкові місця в аварійному ряду https://www.flyuia.com/ua/ua/services/choose-seats , що вбачається з бронювання авіапослуг, що отримане позивачами на електрону адресу позивача-2 після здійснення оплати, та рахунку-фактури №12468ЕС від 30.10.2018. Як вбачається з акта про відмову в перевезенні від 30.11.2018 рейс №845, позивачам було відмовлено у перевезенні. Як підставу для відмови в зазначеному акті зазначено наступне: «у пасажира ручна поклажа 11 кг, відмовляється сплачувати і щось змінювати. Виражався нецензурною лексикою, знімав відео і фотографував агентів на телефон і відмовився летіти». Таким чином, підставою для відмови в перевезенні зазначено передбачену у п. 2 розділу ХІ Правил підставу, зокрема, пасажир поводиться таким чином, що викликає сумніви щодо забезпечення безпеки польоту під час перевезення, а саме демонструє агресивну поведінку з використанням погроз стосовно інших пасажирів, працівників перевізника та екіпажу повітряного судна; пасажиром не були сплачені відповідний тариф або збори, які повинні бути сплачені. Відповідно до п. 3 глави 2 розділу ХІІ Правил, пасажир має право перевезти безоплатно понад норми безкоштовного перевезення багажу предмети, які він тримає при собі і не поклав до багажу, зокрема дамська і чоловіча сумки, харчування для дитини, що необхідно під час польоту та прогулянковий дитячий візок. Частиною 6 ст. 100 Повітряного кодексу України визначено, що авіаперевізник у своїх правилах повинен встановити та довести до відома пасажирів порядок виплати компенсації і надання допомоги пасажирам у разі відмови від прийняття на борт або скасування польоту чи затримки вильоту, зниження класу обслуговування пасажира, повернення плати за ненадану послугу з повітряного перевезення, розмір та спосіб виплати компенсації і обслуговування пасажирів, яким відмовлено у прийнятті на борт. Зазначені правила повинні відповідати вимогам та правилам, установленим міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, законодавству України, в тому числі авіаційним правилам України. При цьому розмір виплати компенсації та надання допомоги пасажирам мають бути однаковими для внутрішніх і для міжнародних рейсів. Відповідно до ч. 1 ст. 919 ЦК України, перевізник зобов`язаний доставити вантаж, пасажира, багаж, пошту до пункту призначення у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк. Згідно з ч. 16 ст. 100 Повітряного кодексу України, пасажир має право на компенсацію від авіаперевізника і надання допомоги у разі відмови у перевезенні, скасування чи тривалої затримки рейсу, зниження класу обслуговування пасажиру в порядку, встановленому цим Кодексом, авіаційними правилами України та міжнародними договорами України. Як вбачається, з відповіді Державної авіаційної служби України від 28.01.2019, за результатами перевірки встановлено, що ТОВ «Маяк Гарант», який здійснював обслуговування пасажирів рейсу PS 845 за маршрутом Київ (Бориспіль) - Відень 30.11.2018, в частині обслуговування пасажирів та багажу, а саме зважування товару, здійснював без сертифіката відповідності, що є порушенням вимог Повітряного кодексу України та Правил сертифікації аеропортів, затверджених наказом Державної служби України з нагляду за забезпеченням безпеки авіації від 13.06.2016 №407, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 23.06.2006 №740/12614. За результатами роботи комісії ДП МА «Бориспіль» обмежив доступ в контрольовану зону працівниками ТОВ «Маяк Гарант». Таким чином, зазначення відповідачем в акті про перевищення вантажу не може братися до уваги як підстава для відмови у перевезенні, з огляду на те, що ТОВ «Маяк Гарант» здійснювало зважування товару без сертифіката відповідності. Що стосується іншої обставини, яка також стала підставою для відмови у перевезенні позивачів, зокрема, зазначення відповідачем про те, що пасажир виражається нецензурною лексикою, знімає на відео та фотографує, також не може прийматися до уваги, з огляду на таке. Як вбачається, з відповіді Державної авіаційної служби України від 28.01.2019, ведення аудіо запису технологічного процесу в ДП МА «Бориспіль» не передбачено, що свідчить про відсутність інших доказів, окрім наявного в матеріалах справи акта від 30.11.2018 про події, викладені в акті. Водночас, відповідач не надав суду будь-яких інших доказів, які свідчать про те, що позивачі демонстрували агресивну поведінку з використанням погроз стосовно інших пасажирів, працівників перевізника та екіпажу повітряного судна. Окрім того, в матеріалах справи наявні пояснення, надані поліцейському СПП в а/п «Бориспвль» Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області [PERSON] , з яких вбачається, що ситуація, яка мала місце 30.11.2018, відбулася саме у зв`язку з перевищенням ваги багажу позивача-2, який зважувався, як встановлено вище без сертифіката відповідності. Водночас, доказів протилежного відповідачем до суду не надано, як і не надано доказів того, що позивачі поводилися таким чином, що викликало сумніви щодо забезпечення безпеки польоту під час перевезення, а саме демонстрували агресивну поведінку з використанням погроз стосовно інших пасажирів, працівників перевізника та екіпажу повітряного судна. Також, суд вбачає за необхідне зауважити про наявні в акті про відмову в перевезенні від 30.11.2018 розбіжності. Так, як вбачається з вказаного акта від 30.11.2018, відповідачем відмовлено у перевезенні, як позивачу-1, так і позивачу-2. Водночас, зі змісту самого акта неможливо встановити, чому саме відмовлено у перевезенні позивачам, оскільки, у акті зазначено про поклажу пасажира без конкретизації його ім`я. Поряд з цим, слово «пасажир» зазначено в однині, однак, відмовлено у перевезенні обом позивачам. Таким чином, єдиним наявним в матеріалах справи доказом, який послугував підставою для відмови у перевезенні позивачів, є акт про відмову в перевезенні від 30.11.2018, однак, вказаний акт не може слугувати належним доказом у справі, оскільки, складений відносно позивачів, водночас, зі змісту якого не вбачається, ким саме було здійснено порушення, яке, на думку відповідача, і стало підставою для відмови у перевезенні пасажирів. Відповідно до п. 1 Глави 2 Правил, примусове повернення коштів або перебронювання без застосування штрафних санкцій здійснюються у випадках: скасування, перенесення, затримки рейсу, на який у пасажира були заброньовано місце та оформлено квиток; неправильного оформлення перевізних документів; заміни класу обслуговування або типу повітряного судна; неможливості надати пасажиру місце відповідно до бронювання; незабезпечення перевізником стикування з рейсом, на який пасажир має підтверджене бронювання і який зазначений у тому самому квитку, що і попередній; відмови в перевезенні через несплату пасажиром тарифу чи зборів (такс) у разі зміни тарифів або правил їх застосування порівняно з тими, що діяли на день відправлення пасажира з початкового аеропорту, зазначеного у квитку; використання перевізником права відмови в перевезенні з причин, що викладені у пунктах 1 та 6 розділу ХІ цих Правил; хвороби пасажира або членів його родини, що подорожують разом із ним, за наявності відповідним чином оформленої довідки закладу охорони здоров`я; в інших випадках відмови пасажира від перевезення або відмови перевізника у перевезенні пасажира, що сталися з вини перевізника. Згідно з п. 2 Глави 2 Правил, у випадку примусового повернення сума коштів, що повертається пасажиру, повинна дорівнювати: якщо жодна частина квитка не була використана - сумі, що дорівнює повній вартості квитка за ціною, за якою його було придбано. З урахуванням викладеного, зважаючи на докази, долучені до матеріалів справи, відповідач має відшкодувати позивачам повну вартість квитків у розмірі 5 918,00 грн. та вартість додаткових послуг (бронювання місць) в розмірі 1 924,00 грн. шляхом стягнення сум в повному обсязі на рахунок позивача-2. Окрім того, відповідно до п. 3 Глави 1 Розділу ІV Правил, умови договору перевезення, що додаються до квитка, не повинні суперечити Монреальській конвенції, Повітряному кодексу України та цим Правилам. Отже, придбавши електронні авіаквитки, позивачі уклали з відповідачем Договір на міжнародне повітряне перевезення за Умовами Договору повітряного перевезення авіакомпанії МАУ відповідно до Правил, які, в свою чергу, не повинні суперечити Монреальській конвенції, Повітряному кодексу України та цим Правилам. Відповідно до ст. 29 Монреальської конвенції, під час перевезення пасажирів, багажу та вантажу будь-який позов стосовно заподіяної шкоди, незалежно від його підстави, чи то на підставі цієї Конвенції, договору, у зв`язку з правопорушенням або на будь-якій іншій підставі, може бути поданий лише відповідно до умов і меж відповідальності, які передбачені цією Конвенцією, без шкоди для визначення кола осіб, що мають право на позов, та їхніх відповідних прав. При будь-якому такому позові штрафи, штрафні санкції чи будь-які інші виплати, що не стосуються компенсації фактичної шкоди, не підлягають стягненню. За змістом п. 2 Глави 2 розділу XXVII Правил, відповідальність перевізника за неналежне перевезення в будь-якому випадку обмежена реальними збитками, доведеними пасажирами. Окрім того, відповідно до пп. 17.2.5 п. 17.2 Розділу 17 Правил повітряних перевезень пасажирів та багажу ПрАТ «Авіакомпанія «міжнародні авіалінії України» та п. 5 Глави 2 Розділу 16 Правил №735, якщо пасажиру відмовлено у перевезенні проти його волі, авіакомпанія здійснює компенсаційну виплату у таких розмірах: 250 євро - для рейсів дальністю до 1500 кілометрів включно; 400 євро - для рейсів дальністю понад 1500 до 3500 кілометрів включно; 600 євро - для рейсів дальністю понад 3500 кілометрів. З огляду на викладене, зважаючи на те, що позивачам було неправомірно відмовлено у їх перевезенні проти їх волі, суд вбачає, що відповідач повинен відшкодувати останнім компенсацію за відмову в перевезені в розмірі по 250 Євро кожному. Що стосується стягнення з відповідача на користь позивачів моральної шкоди у розмірі по 10 000,00 грн. кожному, суд в цій частині вбачає можливість часткового задоволення позову. Частинами 1-3 ст. 23 ЦК України, передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди (ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів»). Як встановлено судом, з вини відповідача позивачам було відмовлено у перевезенні, що призвело до того, що позивачі були позбавлені можливості відвідати ту країну, квитки до якої були ними придбані, що завдало останнім незручності через нерозв`язання спірної ситуації позасудовим способом, витрачанням свого особистого часу на звернення до суду, у зв`язку з неможливістю захистити порушені права споживачів, що не могло не позначитися негативно на їх психологічному та фізичному стані, а отже, призвело до моральних страждань. На основі принципів розумності, виваженості та справедливості, врахувавши характер і тривалість страждань, суд визначає розмір моральної шкоди по 2 000,00 грн., які належить стягнути з відповідача. Щодо відшкодування судових витрат суд зазначає наступне. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України). Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява, окрім іншого, повинна містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Як вбачається з матеріалів справи, між позивачами та Адвокатським об`єднанням «Кидалов і партнери» було укладено Договір про надання правової допомоги №1-2019 та №2-2019 від 20.12.2019, відповідно до умов якого вбачається, що Адвокатське об`єднання «Кидалов і партнери» взяло на себе зобов`язання надати консультацію, скласти позов та здійснити подальший супровід справи за позовом позивачів до відповідача щодо порушення їх прав як споживачів. Водночас, як слідує з актів №1 від 02.02.2020, Адвокатським об`єднанням «Кидалов і партнери» надані позивачам вказані вище послуги, загальна вартість яких складає 14 400,00 грн., та відповідно до п. 3 актів, послуги по актам виконані своєчасно, в повному обсязі, претензії та зауваження до виконавця щодо якості та повноти наданих послуг з боку замовника відсутні. За таких обставин, вимога позивачів щодо відшкодування судових витрат підлягає задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Таким чином, з Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн. за вимогу майнового характеру, 840,80 грн. за вимогу немайнового характеру та 840,80 грн. за вимогу про стягнення моральної шкоди, від сплати яких позивачі були звільнені при подачі позову до суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial