Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до Керченського міського суду із позовом до Приватного Акціонерного Товариства «Стройкомплекс - 23» (далі ПрАТ «Стройкомплекс - 23») про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги мотивовані тим, що протягом 2009 - 2011 років між ним та підприємством відповідача було укладено 19 договорів позики на загальну суму 234 896 грн. Позивач зазначає, що станом на січень 2012 року грошові кошти, отримані підприємством за вказаними договорами йому повернуті не були. Посилаючись на вимоги ст.. 1050 ЦК України позивач просив суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача суму заборгованості за договорами позики. Заявою від 17.01.2014 року представник позивача звернувся до суду з проханням залишити позовні вимоги про стягнення заборгованості за договорами позики: № 1 від 17.04.2009 року на суму 15 000 грн., № 3 від 30.09.2009 року на суму 19 165 грн., № 3 від 30.11.2009 року на суму 3 210 грн., № 4 від 22.02.2010 року на суму 5 362 грн. без розгляду, про що судом було постановлено відповідну ухвалу. Представник позивача у судовому засіданні зменшені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, навівши обґрунтування, аналогічне, викладеному у них. Відповідач, будучі належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду справи, свого представника для участі у справі не направив, причин неявки не повідомив. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали, суд приходить до наступних висновків. Так, статтею 1046 ЦК України встановлено, що: «1. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.» З договору № 1 від 31.07.2009 року вбачається, що він був укладений між фізичною особою [PERSON] та ЗАТ «Стройкомплекс - 23». Пунктом 1.1. визначений предмет договору: грошові кошти на суму 19 089 грн.. Пунктом 3.1. передбачений, строк дії договору - 30 діб з часу фактичної передачі грошів позикодавцем позичальнику (а.с. 07). На підтвердження факту внесення позивачем у касу підприємства грошових коштів, позивачем була надана квитанція до прибуткового касового ордеру № 39 підписана головним бухгалтером, вповноваженою особою та скріплена печаткою підприємства (а.с. 06). Учасниками судового розгляду не заперечувався той факт, ПрАТ «Стройкомплекс - 23» - є правонаступником ЗАТ «Стройкомплекс - 23», через що суд на підставі вимог ст.. 61 ЦПК України вважає його встановленим. Вимогами статті 1049 ЦК України передбачено, що «1. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ураховуючи, що з боку підприємства відповідача не було надано доказів повернення позичених грошових коштів, суд вважає, що наведені вище докази у їх сукупності, свідчать про обґрунтованість позовних вимог у частині стягнення з відповідача заборгованості за договором у сумі 19 089 грн., через що вони підлягають задоволенню. Суд вважає, що не можуть бути задоволені позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за: договором № 2 від 31.08.2009 року на суму 16 536 грн. з квитанцією прибуткового касового ордеру № 45, строк дії якого 60 діб з часу фактичної передачі грошей (а.с. 08 - 09), договором № 1 від 20.01.2010 року на суму 14 000 грн. з квитанцією до прибуткового касового ордеру № 3, строк дії якого 90 діб з часу фактичної передачі грошей (а.с. 15-16), договором № 5 від 22.03.2010 року на суму 14 290 грн. з квитанцією до прибуткового касового ордеру № 14, строк дії якого 90 діб з часу фактичної передачі грошей (а.с. 18-19), договором № 6 від 30.03.2010 року на суму 14 992 грн. з квитанцією до прибуткового касового ордеру № 23, строк дії якого 90 діб з часу фактичної передачі грошей (а.с. 20-21), договором № 7 від 20 04.2010 року на суму 13 000 грн. з квитанцією до прибуткового касового ордеру № 31, строк дії якого 90 діб з часу фактичної передачі грошей (а.с. 22-23), договором № 8 від 20.05.2010 року на суму 26 920 грн. з квитанцією до прибуткового касового ордеру № 37, строк дії якого 90 діб з часу фактичної передачі грошей (а.с. 24-25), договором № 9 від 31.05.2010 року на суму 2 500 грн., строк дії якого 90 діб з часу фактичної передачі грошей (а.с. 26), договором № 10 від 21.06.2010 року на суму 9 480 грн., строк дії якого 90 діб з часу фактичної передачі грошей (а.с. 27), договором № 11 від 30.06.2010 року на суму 3 750 грн., строк дії якого 90 діб з часу фактичної передачі грошей (а.с. 28), договором № 12 від 20.07.2010 року на суму 6 000 грн., строк дії якого 90 діб з часу фактичної передачі грошей (а.с. 29), договором № 13 від 20.08.2010 року на суму 3 940 грн., строк дії якого 90 діб з часу фактичної передачі грошей (а.с. 30), договором № 1 від 16.05.2011 року на суму 35 020 грн., строк дії якого 300 діб з часу фактичної передачі грошей (а.с. 32 ), договором № 2 від 18.08.2011 року на суму 8000 грн., строк дії якого 120 діб з часу фактичної передачі грошей (а.с. 33), договором № 5 від 18.11.2011 року на суму 5 272 грн. з квитанцією до прибуткового касового ордеру № 63, строк дії якого180 діб з часу фактичної передачі грошей (а.с. 35-35), виходячи з наступного. Так, суд констатує той факт, що кожен з договорів містить у собі умови про продовження строку дії договору за умови внесення відповідних змін до нього, однак документів на підтвердження факту продовження строку дії будь-якого з договорів суду надано не було. Частина 2 статі 1046 ЦК України передбачає, що « Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.» Відповідно до «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», затвердженого постановою Правління Національного Банку України N 637 від 15.12.2004, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 р. за N 40/10320 (далі Положення) «касовий ордер - первинний документ (прибутковий або видатковий касовий ордер), що застосовується для оформлення надходжень (видачі) готівки з каси. Форми касових ордерів, що використовуються спеціалізованими підприємствами та установами Національного банку України, які не мають оборотної каси, установлюються відповідним нормативно-правовим актом Національного банку України;» Пунктом 2.6. згаданого Положення передбачено, «Уся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися. Оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги відповідно до вимог глави 4 цього Положення, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів. У разі проведення готівкових розрахунків із застосуванням РРО або використанням РК оприбуткуванням готівки є здійснення обліку зазначених готівкових коштів у повній сумі їх фактичних надходжень у книзі обліку розрахункових операцій на підставі фіскальних звітних чеків РРО (даних РК).» Також п. 3.3. вказаного Положення передбачено, що «Приймання готівки в каси проводиться за прибутковими касовими ордерами (додаток 2), підписаними головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником підприємства. Про приймання підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається засвідчена відбитком печатки цього підприємства квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера) за підписами головного бухгалтера або працівника підприємства, який на це уповноважений керівником. Під час роботи з готівкою касири (особи, що виконують їх функції) керуються правилами визначення платіжності банкнот і монет Національного банку України.» Однак, з квитанцій до прибуткових касових ордерів, наданих позивачем (а.с. 08, 15, 18, 20, 22, 24, 35) вбачається, що вони не оформлені відповідно до вимог «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», а саме: не містять у собі усіх необхідних реквізитів - відбитків печаток та підписів посадових осіб, через що не можуть бути визнані судом, як належні доказі внесення готівки до каси підприємства відповідача. З урахуванням наведеного та спираючись на вимоги ст.. 60 ЦПК України, яка передбачає, що « 1. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. 2. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. 3. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. 4. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.», суд приходить до висновку, що стороною в позивача не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості відповідача за договорами позики на суму 173 070 грн., тому ці вимоги не підлягають задоволенню, як необґрунтовані. Також, суд не може погодитися з доводами представника позивача стосовно того, що належним доказом наявності кредиторської заборгованості підприємства відповідача перед позивачем може служити довідка № 60 від 07 листопада 2011 року (а.с. 113), оскільки відомості викладені у неї повинні знаходити своє підтвердження у первинних документах, якими є прибуткові касові ордери, проте вони не були визнані судом належними та допустими доказами у справі. Відповідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Outcome: partial