Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-05 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON]) про зобов'язання відповідача припинити дії, які порушують право позивача та її дітей користуватись місцями загального користування у приміщенні квартири [ADDRESS], не чинити їм у цьому, а також у встановлені, підключенні та користуванні пральною машинкою у ванній кімнаті, перешкод. У подальшому позивач неодноразово зверталась до суду з заявами про уточнення позовних вимог та відповідно до останніх змін просила суд: встановити безстроковий, безоплатний сервітут на її користь та членів її сім'ї щодо права користування чужим майном, зокрема жилою кімнатою [PERSON] площею 18,7 кв.м (позиція 6 кімнати на площі квартири згідно Технічного паспорту за 2001 рік) для можливості проходу до ванної кімнати площею 5,7 кв.м; зобов'язати [PERSON] не чинити перешкод позивачу та членам її сім'ї користуватись місцями загального користування у квартирі [ADDRESS], у тому числі ванною кімнатою площею 5,7 кв.м, а також у встановленні, підключенні та користуванні пральною машиною у зазначеній ванній кімнаті. Відповідно до ч. 2 ст. 31 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов. Дослідивши подані позивачем заяви про збільшення та уточнення позовних вимог, враховуючи, що ці заяви подані нею до початку розгляду справи по суті та у відповідності до приписів ч. 2 ст. 31 ЦПК України, суд приймає їх до розгляду та вважає за необхідне здійснити розгляд справи з урахуванням викладених позивачем уточнень. В обґрунтування уточнених вимог позивач зазначає, що вона є співвласником квартири [ADDRESS]. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 липня 2014 року визначено порядок користування даною квартирою та виділено у користування [PERSON] жили кімнати площею 18,6 кв.м та 18,7 кв.м, а також лоджію, вихід на яку є з кімнати площею 18,7 кв.м, в свою чергу в її користування виділено жилі кімнати площею 23,6 кв.м та 14,7 кв.м, місця загального користування, такі як ванна кімната, душова кабіна, загальний коридор, два інші балкони, залишено у спільному користуванні сторін. Посилаючись на те, що відповідач чинить їй та її сім'ї перешкоди у користуванні місцями загального користування, зокрема ванною кімнатою площею 5,7 кв.м, забороняючи встановлювати у ній пральну машинку для подальшого спільного використання, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. У відбувшихся судових засіданнях позивач та її представник уточненні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, вважали їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідачем подано заперечення на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав у них викладених. Також послався на те, що жодних перешкод позивачу у користуванні місцями загального користування, зокрема ванною кімнатою, він не здійснює, пральну машинку з цієї кімнати позивач забрала самостійно та жодних дій по вирішенню цього питання нею здійснено не було, а відтак позовні вимоги є безпідставними. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, її представника та відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 липня 2014 року визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним по 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Також вказаним рішенням визначено порядок користування даною квартирою та виділено у користування [PERSON] жили кімнати площею 18,6 кв.м та 18,7 кв.м, а також лоджію, вихід на яку є з кімнати площею 18,7 кв.м, в свою чергу у користування [PERSON] виділено жилі кімнати площею 23,6 кв.м та 14,7 кв.м, місця загального користування залишено у спільному користуванні сторін. Позивач вказуючи на наявність перешкод, які чинить відповідач, у користуванні нею ванною кімнатою просить суд захистити її порушене право шляхом встановлення безстрокового та безоплатного сервітуту на користування чужим майном, а саме жилою кімнатою площею 18,7 кв.м для можливості проходу до ванної кімнати, та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні місцями загального користування. Відповідно до ч. 1 ст. 401 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. А статтею 14 цього кодексу передбачено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язком для неї. Пунктом 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Тобто, законодавство пов'язує право звернення за судовим захистом з суб'єктивною думкою юридичної особи щодо порушення чи оспорювання її інтересів; об'єктивна наявність чи відсутність таких порушень встановлюється під час розгляду справи. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Проте як відповідно до ч. 1 ст. 15 цього Кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, до суду вправі звертатися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Водночас, за змістом вказаної статті, а також інших норм, які гарантують право на звернення до суду (Конституція України, ЦК України та інші нормативно-правові акти) повинні існувати порушення права чи законного інтересу або спір щодо них на момент звернення до суду. Відтак, звертаючись до суду з вимогою про встановлення сервітуту та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні місцями загального користування, у тому числі ванною кімнатою, позивачем не доведено яким чином порушується її право чи не визнається іншою особою до якої пред'явлено позов у розумінні ст. 15 ЦК України, а посилання на здійснення відповідачем перешкод у користуванні місцями загального користування у спірній квартирі, зокрема ванною кімнатою не підтверджено належними та допустимими доказами. При цьому, суд не бере до уваги посилання позивача та її представника на наявні у матеріалах справи листи відповідача, його заяви до правоохоронних органів, акти державного виконавця та судові рішення, як на підставу наявності перешкод у користуванні спірним майном, зокрема місцями загального користування та ванною кімнатою, оскільки вони вказують на неприязні відносини між сторонами, проте як жодним чином не підтверджують відповідних перешкод, які чинить відповідач позивачу та членам її сім'ї після встановленого 22 липня 2014 року рішенням Апеляційного суду м. Києва порядку користування спірною квартирою. Натомість з викладених у запереченнях тверджень відповідача, його листів та наданих у судовому засіданні пояснень вбачається, що він жодним чином не заперечує проти користування позивачем та членами її сім'ї місцями загального користування у спірній квартирі, у тому числі і ванною кімнатою, не перешкоджає позивачу у цьому, а зміст його листів на адресу позивача направлений на розв'язання спірних питань іншим шляхом. Окрім того, частиною 3 ст. 402 ЦК України встановлено, що у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Тобто, за підсумовуючим аналізом зазначеної правової норми суд дійшов висновку, що спір про встановлення сервітуту вирішується судом виключно у разі недосягнення домовленості про його встановлення. Якщо особа, яка вимагає встановлення сервітуту, не зверталась до власника нерухомого майна з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту, у неї відсутня підстава для звернення до суду. У матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до відповідача з пропозицією укладення договору про встановлення сервітуту, а в судовому засіданні їх не надано. Разом з тим, згідно з приписами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на недоведеність вимог позивача та їх безпідставністю, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачу у стягненні з відповідача на його користь суми сплаченого судового збору.

Outcome: dismissed