Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду із позовом до Сєвєродонецької міської ради визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі, посилаючись на те, що 14.07.2009 року між ним та Сєвєродонецькою міською радою було укладено договір оренди землі № 040941900253 згідно якого Орендодавець на підставі рішення сесії Сєвєродонецької міської ради за № 3249 від 18.06.2009 року надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку землі комерційного використання (під стоянку та нагромаджувальний майданчик), яка знаходиться за адресою: місто Сєвєродонецьк, вулиця Новікова, будинок 25-а, площею 0,1460, терміном на 25 років. Орендна плата вноситься щомісячно у розмірі 1233,04 грн. з урахування коефіцієнтів на період з 2009 по 2015роки. Проте, 24.06.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду, яка зареєстрована Управлінням Держкомзему у м. Сєвєродонецьку 20.07.2011 року № 441290004000240 та внесені зміни у нормативну грошову оцінку землі, у зв`язку із чим підвищилась оренда плата за землю. Підставою для укладення додаткової угоди стало рішення Сєвєродонецької міської ради «Про затвердження нормативної грошової оцінки земель населенних пунктів м.Сєвєродонецьк, селища Синецький, селища Павлоград, Селища Лісова дача, села Воєводівка» від 29.03.2011 року № 431. Укладаючи додаткову угоду він вважав, що рішення № 431 є правомірним та відповідає діючому законодавству. Однак, вказане рішення було оскаржено в судовому порядку Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо комерційна фірма «ЛІА» ЛТД, і постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03.08.2012 року рішення № 431 було визнано протиправним та скасовано. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.04.2014 року рішення Сєвєродонецького міського суду від 03.08.2012 року залишено без змін. Вважає, що відповідачем було прийнято протиправне рішення та на його підставі укладена додаткова угода про збільшення розміру орендної плати землі, чим було порушено його право. Про порушення свого права він дізнався, ознайомившись із змістом ухвали Вищого адміністративного суду від 01.04.2014 року, а тому вважає строк позовної давності не сплинув. Враховуючи, що додаткова угода не відповідає нормам чинного законодавства, її умови є несправедливими і створюють істотний дисбаланс прав і обовязків сторін на користь відповідача, а тому просить визнати додаткову угоду від 24.06.2011 року недійсною. В судовому засіданні представник позивача присутній не був, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача в судовому засіданні присутній не був, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі та про заперечення проти задоволення позовних вимог. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 14.07.2009 року між [PERSON] та Сєвєродонецькою міською радою було укладено договір оренди землі №040941900253, згідно якого Орендодавець на підставі рішення сесії Сєвєродонецької міської ради за № 3249 від 18.06.2009 року надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку землі комерційного використання (під стоянку та нагромаджувальний майданчик), яка знаходиться за адресою: місто Сєвєродонецьк, вулиця Новікова, будинок 25-аа, площею 0,1460 га, терміном на 25 років. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 422796 грн. Орендна плата вноситься щомісячно у розмірі 1233,04 грн., яка була визначена з урахування коефіцієнтів на період з 2009 по 2015роки.(а.с.9-12). Згідно копії додаткової угоди до договору № 040941900253 оренди землі від 14 липня 2009 року, 24.06.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду, яка зареєстрована Управлінням Держкомзему у м. Сєвєродонецьку 20.07.2011 року № 441290004000240 та були внесені зміни у нормативну грошову оцінку землі. Нормативна грошова оцінка становить 609345,60 грн., та збільшилась оренда плата за землю, яка складає: з 01.07.2011 року по 31.12.2011 рік 18280,37 грн. на рік, що доскладає 3% від нормативної грошової оцінки; з 01.01.2012 року по 31.12.2012 рік 21327,10 грн. на рік, що складає 3,5 % від нормативної грошової оцінки; з 01.01.2013 року по 31.12.2013 рік 24373, 82 грн. на рік, що складає 4 % від нормативної грошової оцінки; з 01.01.2014 року по 31.12.2014 рік 27420,55 грн. на рік, що складає, 4,5% від нормативної грошової оцінки; з 01.01.2015 року 30467,28 грн. на рік, що складає 5 % від нормативної грошової оцінки. Орендна плата вноситься у такі строки: щомісячно в розмірі з 01.07.2011 року по 31.12.2011 рік 1523,36 грн., з 01.01.2012 року по 31.12.2012 рік 1777, 26 грн., з 01.01.2013 року по 31.12.2013 рік 2031,15 грн., з 01.01.2014 року по 31.12.2014 рік 2285,05 грн., з 01.01.2015 року 2538,94 грн., протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного місяця. Ця угода є невідємною частиною договору і діє з 01.07.2011 року. Постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03.08.2012 року рішення Двадцятої (чергової) сесії шостого скликання Сєвєродонецької міської ради від 29.03.2011року № 431 «Про затвердження нормативної грошової оцінки земель населенних пунктів м.Сєвєродонецьк, селища Синецький, селища Павлоград. Селища Лісова дача, села Воєводівка» було скасовано(а.с.18-30). Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.04.2014 року постанова Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 3 серпня 2012 року залишена в силі (а.с.38-44). Підставою для укладення додаткової угоди стало рішення сесії Сєвєродонецької міської ради «Про затвердження нормативної грошової оцінки земель населенних пунктів м.Сєвєродонецьк, селища Синецький, селища Павлоград. Селища Лісова дача, села Воєводівка» від 29.03.2011року № 431.(а.с.13). Розмір орендної плати за землю визначається сторонами у договорі, в тому числі може визначатися шляхом встановлення відсоткового відношення до нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що відповідає чинному законодавству України, зокрема, приписам ч. 1 ст. 15, ст. 21 Закону України «Про оренду землі». За приписами пп. 14.1.147. п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України плата за землю - загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Згідно з п.п. 288.1., 288.4. ст. 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем. Згідно з п. 288.4., пп. 288.5.1., 288.5.2. п. 288.5. ст. 288 Податкового кодексу України (в редакції на дату звернення позивача з позовом) розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем. Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою: не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки та не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Податкового кодексу України» від 02 грудня 2010 №2756-VI, який набрав чинності з дня набрання чинності Податковим кодексом України, до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» внесені зміни, в силу яких розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Частиною 6 статті 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що у разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається. Отже, зазначені законодавчі акти не встановлюють конкретний розмір орендної плати за земельну ділянку, який має бути зазначений у договорі оренди. Податковий кодекс України передбачає лише порядок визначення орендної плати за землю та граничні розміри орендної плати. Також, договором оренди землі мають визначатись форма, умови внесення орендної плати, при цьому строки внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності повинні встановлюватись відповідно до Податкового кодексу України. Виходячи з аналізу зазначених законодавчих приписів, орендна плата за користування земельними ділянками державної та комунальної власності є регульованою ціною, яка розраховується від нормативної грошової оцінки земель, а її розмір встановлюється в договорі. Частиною 5 статті 5 Закону України «Про оцінку земель» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваної угоди) визначено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується для визначення розміру земельного податку, державного мита при міні, спадкуванні та даруванні земельних ділянок згідно із законом, орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також при розробці показників та механізмів економічного стимулювання раціонального використання та охорони земель. Процедура встановлення нормативної грошової оцінки включає ряд стадій, передбачених чинним законодавством України. Зокрема, це прийняття уповноваженим органом влади рішення про проведення нормативної грошової оцінки земель, розробка відповідної технічної документації, погодження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель спеціалізованою установою, погодження технічної документації органами влади, прийняття відповідною радою рішення про затвердження технічної документації (розділ Закону України «Про оцінку земель»). Таким чином, саме затверджена рішенням відповідної ради нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, та підставою внесення відповідних змін в укладеному договорі. Відповідно до п.в ч.3 статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною. Відповідно до статті 210 Земельного кодексу України угоди, укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду. Відповідно до положень статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крим тих, що пов`язані з його недійсністю. Способами захисту прав при цьому є двостороння реституція або, у разі її неможливості,- відшкодування вартості того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, та відшкодування винною стороною моральної шкоди. Статтею 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Враховуючи зазначене суд приходить до висновку, що зобов'язання за визнаною недійсною додатковою угодою до договору оренди припиняються на майбутнє (ст. 207 ГК України), проте недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України), та в разі визнання його недійсним судом, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України). Оцінивши надані докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та про необхідність визнання додаткової угоди недійсною з моменту її вчинення, а саме з 24.06.2011 року. Стосовно посилань відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення із цим позовом суд зазначає, що в ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.02.2016 року по цій справі судом касаційної інстанції вже надано оцінку цьому питанню, а саме суд касаційної інстанції вказав, що про протиправність рішення органу місцевого самоврядування, яке було підставою для укладення оспорюваної додаткової угоди, позивач дізнався після скасування його рішенням суду. До аналогічного висновку приходить і суд першої інстанції під час розгляду цієї справи. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 1082 від 19.02.2015 року про сплату судового збору в сумі 243,60 грн., тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених судових витрат.

Outcome: approved