Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 25 квітня 2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Богородчанського районного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 23. Малолітню дочку [PERSON] позивач просить залишити на постійне проживання з ним за місцем реєстрації. Заявлені вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 25 квітня 2009 року між ним та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Богородчанського районного управління юстиції Івано-Франківської області. [INFO] у них народилась дочка [PERSON] , яка на даний час проживає з ним. Протягом останніх трьох років спільне життя з відповідачкою не складалось, зникло взаєморозуміння, почали виникати сварки. Він періодично виїжджає на роботу за межі України, у зв`язку з чим по кілька місяців не буває вдома. В липні цього року вони з [PERSON] припинили сімейні відносини, оскільки йому стало відомо, що за його відсутності вона проживає з іншим чоловіком. Таким чином на даний час час кожен з них живе окремим життям та власними інтересами, подружні стосунки не підтримують, примирення між ними неможливе, шлюб носить формальний характер, подальше його збереження буде суперечити його інтересам та інтересам їхньої малолітньої дочки. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав з підстав, наведених в позовній заяві, просив позов задоволити, розірвати шлюб між ним та відповідачкою, дочку [PERSON] залишити проживати з ним за місцем його реєстраці. Відповідачка в судовому засіданні позов визнала частково. Не заперечувала щодо розірвання шлюбу з позивачем, зауважила, що примирення між ними неможливе, однак щодо залишення малолітньої дочки [PERSON] на проживання з [PERSON] за місцем його реєстрації заперечувала. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Частиною 2 ст. 104 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 25 квітня 2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Богородчанського районного управління юстиції Івано-Франківської області, про що зроблено відповідний актовий запис за №23, свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 8). [INFO] у подружжя народилась донька [PERSON] (а.с. 9). Статтею 24 Сімейного кодексу України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Загальна декларація прав людини у частині 2 статті 16 та стаття 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права містять положення, за яким шлюб не може укладатися без вільної і повної згоди сторін, що одружуються. З вказаних положень закону вбачається, що однією з засад шлюбу є його добровільність. При чому принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу (наявність вільної згоди) - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. З огляду на взаємини, які склались та існують між сторонами, враховуючи те, що фактично шлюбні відносини припинено, сім`я існує формально, ні позивач, ні відповідачка не бажають примирення та збереження шлюбу, подальше спільне життя подружжя буде суперечити їхнім інтересам, суд приходить до переконання, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати. Щодо вирішення питання про залишення малолітньої [PERSON] на постійне проживання з батьком (позивачем у справі) за місцем його реєстрації, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні такої вимоги з наступних підстав. Згідно зі ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно з ч.1 ст. 109 Сімейного Кодексу України подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Таким чином за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. За наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини (постанова Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18). В судовому засіданні встановлено, що сторони не дійшли згоди про те, з ким із них буде проживати їхня малолітня донька [PERSON] , відповідачка заперечувала щодо залишення дитини на проживання з батьком - [PERSON] . Таким чином у задоволенні вимоги про залишення дитини на проживання з позивачем у справі слід відмовити та роз`яснити сторонам право звернення до органу опіки та піклування з заявою про визначення місця проживання дитини чи до суду з відповідним позовом. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed