Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ФОП [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.03.2015 року між сторонами було укладено два договори позики: договір позики на суму 100000 євро зі сплатою 10% річних та зі строком повернення позики до 28.02.2016 року та договір позики на суму 57540 євро зі сплатою 10% річних та зі строком повернення позики до 01.05.2015 року. Відтак, загальна суму позики наданої відповідачу від позивача становить 157540 євро. Взяті на себе зобов`язання позивач виконав повністю, однак відповідачем у строки встановлені договором грошова позика повернута не було за двома договорами. З огляду на неналежне виконання відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань, позивач змушений звернутись до суду за захистом свої порушених договірних прав. Згідно останньої заяви про збільшення розміру позовних вимог позивач просив суд: 1) стягнути з ФОП [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 01.03.2015 року у розмірі 62723 євро - основного боргу, 34935 євро 35 євроценти - відсотків за користування грошовими коштами, 12810 євро 64 євроценти - 3% річних від простроченої суми, що разом становить - 110469 євро; 2) стягнути з ФОП [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 01.03.2015 року у розмірі 57540 євро - основного боргу, 24907 євро 73 євроценти - відсотків за користування грошовими коштами, 10706 євро 90 євроценти - 3% річних від простроченої суми, що разом становить - 93154 євро 63 євроцента; 3) стягнути з ФОП [PERSON] витрати на правничу допомогу у розмірі 38000 грн. а також суму сплаченого судового збору у розмірі 14614 грн. 87 коп. До початку судового засідання представник позивача подав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судові засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлений належним чином. До суду неодноразово звертався із заявами про відкладення розгляду справи. До суду подав відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову повністю. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Судом достовірно встановлено, що 01.03.2015 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір позики на суму 100000 євро зі сплатою 10% річних та зі строком повернення позики до 28.02.2016 року. Відповідно до умов договору позивач передає, а відповідач приймає цю позику в користування. Позичальник здійснює виплату відсотків щомісячно до 15 числа кожного місяця за попередній місяць. (т. 1 а.с. 6) 01.03.2015 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір позики на суму 57540 євро зі сплатою 10% річних та зі строком повернення позики до 01.05.2015 року. Відповідно до умов договору позивач передає, а відповідач приймає цю позику в користування. Позичальник здійснює виплату відсотків щомісячно до 15 числа кожного місяця за попередній місяць. (т. 1 а.с. 7) У поданому до суду відзиві відповідач зазначав, про те, що ці договори укладались, однак кошти за ним не отримувались та не передавались. Більше того, ці договори укладались з метою недопущення розривання ділових відносин між компанією «Дефінекс» та фірмою «Хансгрое», у трудових відносинах з якими перебували сторони. Проте, правову оцінку вищевказаним доводам відповідача та взагалі питання щодо дійсності спірних договорів було надано рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02.07.2019 року у справі № 759/9962/17 за позовом ФОП [PERSON] до [PERSON] про визнання договорів позики недійсними. Так, рішення суду від 02.07.2019 року було відмовлено у задоволенні позову ФОП [PERSON] про визнання договорів позики недійсними. У вищевказаному рішенні суду було встановлено, що спірні договори укладені з фізичною особою - відповідачем [PERSON] , а не представником фірми «Хансгрое». Крім того, умови спірних договорів чітко визначають волю сторін правочину в отриманні позики, умови її надання, визначення сторонами розміру позики, строку її повернення та порядок сплати відсотків за користування позикою. Тобто, сторони правочину - позивач та відповідач вчинили дії спрямовані на набуття прав та понесення обов`язків, узгодивши між собою усі істотні умови притаманні саме договору позики. Інших умов та застережень спірні договори не містять. Таким чином, суд приходить до висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами несуть виключно характер договору позики, відповідно до положень ст.ст. 1047, 1048 ЦК, тобто суд дійшов висновку про встановлення факту укладення між сторонами саме договорів позики, що пов`язано з певними правовими наслідками, а саме отримання грошових коштів та обов`язок їх повернення у чітко обумовлений сторонами правочину строк. Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 02.10.2019 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02.07.2019 року у справі № 759/9962/17 залишено без змін, апеляційну скаргу ФОП [PERSON] відхилено. Відтак, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02.07.2019 року набрало законної сили. За таких обставин, суд не приймає до уваги доводи відповідача про удаваний характер правочинів, адже їхня дійсність та факт того, що ці договори є саме договорами позики було встановлено відповідними судовими рішенням. Позивач зазначає, що відповідачем свій обов`язок по поверненню грошових коштів досі не виконано. Причиною спору між сторонами стало невиконання відповідачем в добровільному порядку свого обов`язку з повернення грошових коштів отриманих на підставі договору позики, що підтверджено відповідною розпискою у визначений строк. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Ст. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Судом встановлено, що між сторонами виникли цивільні правовідносини на підставі договору позики. Ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Верховний Суд України, розглянувши справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ч. 7 ст. 81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідачем не було до суду подано жодного доказу, який би спростував обставини позову та факту наявності боргу за кожним з договорів. Позивач визнає той факт, що відповідачем було частково повернуто позику за договором від 01.03.2015 року на суму 100000 євро у розмірі 37277 євро, відтак, сума основного боргу наразі становить 62723 євро. За другим договором позики від 01.03.2015 року на суму 57540 євро, повернення суми боргу взагалі не відбулось. Відтак, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу за кожним із договорів позики знайшли своє підтвердження матеріалами справи та підлягають задоволенню в сумі 62723 євро та 57540 євро відповідно. Крім суми основного боргу за кожним з договорів позивач просить суд також стягнути на його користь проценти за користування позикою в розмірі 10% а також 3% річних за період користування відповідачем грошовими коштами. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відтак, сума процентів за користування позикою від 01.03.2015 року на суму 100000 євро з розрахунку 10% становить 34935 євро 35 євроценти. Сума процентів від 01.03.2015 року на суму 57540 євро з розрахунку 10% становить 24907 євро 73 євроценти. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, за договором позики від 01.03.2015 року на суму 100000 євро сума 3% річних за користування грошовими коштами становить 12810 євро 64 євроценти, а за договором від 01.03.2015 року на суму 57540 євро - 10706 євро 90 євроцентів. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині. Окрім того, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 38000 грн. витрат на правничу допомогу. Суд вивчивши матеріали справи, вважає за можливе задовольнити цю вимогу в межах суми 5500 грн. 00 коп., оскільки виключно ця грошова сума є документально підтвердженою.

Outcome: partial