Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь інфляційні нарахування на суму боргу в розмірі 67 094,12 грн. та три процента річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 15 955,45 грн, а разом 83 049,50 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2012 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] у рахунок повернення грошових коштів за договором позики від 01 грудня 2012 року 126600,0 грн. Перша постанова про відкриття виконавчого провадження була винесена державним виконавцем 09.08.2013 року. Рішення суду не було виконане. В подальшому позивач письмово звертався до Жовтневого відділу ДВС Дніпропетровського МУЮ з проханням роз'яснити йому, чому рішення суду не виконується. Листом Жовтневого відділу ДВС Дніпропетровського МУЮ 6243/2 від 5.03.2014 року йому надано інформаційну довідку за виконавчим провадженням № 2/412/2789/12. Після повернення виконавчого листа без виконання [PERSON] повторно звернувся до Жовтневого відділу ДВС Дніпропетровського МУЮ та подав виконавчий лист, але постановою про повернення виконавчого документа від 30.01.2015 року йому знову повернули виконавчий лист без виконання. 21 січня 2016 року за заявою позивача відкрито виконавче провадження відповідною постановою, яка вже і була оскаржена божником [PERSON] 14 березня 2016 року відповідачем подано заяву про перегляд заочного рішення з підстав, що відповідач фактично дізналася про зазначене рішення 01 лютого 2016 року з постанови державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського МУЮ про відкриття виконавчого провадження. 30 березня 2016 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська відповідачу відмовлено в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення. 05 квітня 2016 року ним подано апеляційну скаргу на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська про перегляд заочного рішення. 08 червня 2016 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційну скаргу відхилено. Отже до теперішнього часу рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2012 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики не виконане. З огляду на наведене, позивач вважає, що відповідач несе обов'язок щодо відшкодування інфляційних витрат від знецінення несплачених коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми, а також трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов'язання. У зв'язку з чим і звернувся до суду з даним позовом. Представник позивача в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, посилаючись на обґрунтування викладене в позовній заяві та докази, наявні в матеріалах справи. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином відповідно до вимог ст. 74 - 76 ЦПК України, про причини своєї неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за його відсутності не надала, з клопотанням про відкладення розряду справи до суду не звернулась, а також не скористалась правом надання заперечень проти позову. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з чим суд, з метою недопущення порушення строків розгляду справи, передбачених ст. 157 ЦПК України, з урахуванням згоди позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 01 грудня 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір грошової позики, відповідно до якого позивач передав у борг відповідачу грошові кошти у сумі 120 000 грн. 00 коп., а відповідач повинна була повернути зазначені кошти у строк до 01 лютого 2012 року (а.с. 38). У зв'язку з тим, що [PERSON] взятих на себе зобов'язань за договором грошової позики не виконала, [PERSON] був змушений звернутися до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з відповідним позовом про стягнення з відповідача суми боргу. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2012 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] у рахунок повернення грошових коштів за договором позики від 01 грудня 2012 року 126600,0 грн.; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] у рахунок повернення судових витрат 1373,30 грн. (а.с. 8). На зазначене рішення суду 14 березня 2016 року відповідачем подано заяву про перегляд заочного рішення з підстав того, що вона фактично дізналася про зазначене рішення 01 лютого 2016 року з постанови державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського МУЮ про відкриття виконавчого провадження. 30 березня 2016 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська відповідачу було відмовлено в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення. У зв'язку з чим [PERSON] звернулася до Апеляційного суду Дніпропетровської області з апеляційною скаргою на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2012 року. 08 червня 2016 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] було відхилено, заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2012 року було залишено без змін (а.с. 39 - 41). До теперішнього часу рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2012 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики не виконане. Даний факт підтверджується чисельними постановами державних виконавців Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про повернення виконавчого документа стягувачеві, листом та постановою начальника Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ про перевірку виконавчого провадження від 03 березня 2016 року, наявними в матеріалах справи (а.с. 9 - 18). В контексті викладених відносин, судом встановлено, що спірні правовідносини по справі врегульовані Цивільним кодексом України. Відповідно до ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Так, згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Статтями 525 та 615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язань. Нормами статті 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ст. 548 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Проценти на неустойку не нараховуються. Кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов'язання (стаття 617 цього Кодексу). Розмір неустойки встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. А згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Нормою статті 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов'язку в натурі. Отже, до теперішнього часу рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2012 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики не виконане, грошові кошти за договором позики від 01 грудня 2012 року у розмірі 126600,00 грн. позивачу відповідачем повернуті не були. Виходячи з положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу й трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат стягувача від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отримання компенсації (плати від боржника за користування ним коштами, належними до сплати стягувачі). З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що відповідач несе обов'язок щодо відшкодування інфляційних витрат від знецінення несплачених коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми, а також трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов'язання. Розраховуючи три проценти річних від простроченої суми за порушення грошового зобов'язання за період з 21 травня 2012 року по 29 липня 2016 року, що підлягають стягненню з відповідача, відповідно до п. 2 ст. 625 ЦК України: За період з 21 травня 2012 року по 31 грудня 2012 року: 126600 х 3% : 366 (дн. в році) х 224 (прострочених днів в році) = 2324,45 грн. За період 2013 року: 126600 х 3% = 3798,00 грн. За період 2014 року: 126600 х 3% = 3798,00 грн. За період 2015 року: 126600 х 3% = 3798,00 грн. За період з 1 січня 2016 року по 29 липня 2016 року: 126600 х 3% : 365 х 213 = 2216 грн. Разом: 2324,45 + 3798,00 + 3798,00 + 3798,00 + 2216 = 15955,45 грн. Розрахунок інфляційних витрат за період з 21 травня 2012 року по 31 липня 2016 року, відповідно до офіційно опублікованого індексу інфляції в Україні за період з 2000 року по 2016 рік, за розрахунками позивача становить 67 094,12 грн. Згідно з розрахунком за період з 21 травня 2012 року по 31 липня 2016 року три проценти річних від простроченої суми за порушення грошового зобов'язання становить 15 955,45 грн., інфляційні нарахування на суму боргу становлять 67 094,12 грн. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідач в судове засідання не з'явилась, своїм правом на участь у судовому розгляді справи не скористалась, про день, час та місце розгляду якої була повідомлена належним чином, заперечення на позовну заяву суду не надала, також не надала жодних доказів на підтвердження погашення заборгованості за договором позики від 01 грудня 2011 року та доказів на спростування заявленого позивачем розміру неустойки на загальну суму 83049,50 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. Вирішуючи питання щодо позовних вимог позивача, приймаючи до уваги, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2012 року встановлено факт отримання відповідачем грошових коштів згідно укладеного договору позики від 01 грудня 2011 року, а також встановлено факт невиконання відповідачем, на відміну від позивача, своїх зобов'язань за даними договорами позики, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне судові витрати у справі, що складаються з судового збору покласти на відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved