Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області з дійсним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що у період з 09.03.2001 року до 12.02.2015 року перебував у шлюбі з відповідачем. У період шлюбу було придбано майно яке належить їм на праві спільної сумісної власності. Після розірвання шлюбу згоди про добровільний поділ майна між ним та відповідачем не досягнуто. Посилаючись на вказані обставини, уточнивши позовні вимоги, [PERSON] просив стягнути з [PERSON] компенсацію вартості ? частини легкового автомобіля [NUMBER], 2008 р.в. в розмірі 76614,50 грн.; виділити у власність [PERSON] газову плиту Gorenje вартістю 13900 грн., холодильник Electrolux вартістю 13584 грн., диван Мажор вартістю 5760 грн.; виділити у власність [PERSON] ? частину вищевказаного автомобіля, паровий утюг Sitter Super Mini Gazze вартістю 4400 грн., швейну машину Gemsy Gem вартістю 11940 грн., оверлок вартістю 1630 грн., мікрохвильова піч Samsung вартістю 1500 грн., телевізор Samsung вартістю 460 грн., музичний центр Sony вартістю 490 грн., хлібопічку LG вартістю 1140 грн., утюг Braun вартістю 1160 грн., фотоапарат Sony вартістю 4930 грн.; стягнути з нього різницю вартості майна, що складає 994 грн.. В судовому засіданні представник позивача, [PERSON], позовні вимоги [PERSON] підтримав та просив задовольнити. Пояснив, що після розірвання шлюбу сторін відповідач здійснила продаж автомобіля Renault Kangoo, який є спільною власністю подружжя, тому позивач наполягає на отриманні компенсації вартості ? частини вказаного автомобіля. Оскільки між позивачем та відповідачем не досягнута згода щодо розподілу іншого спільно нажитого майна, [PERSON] змушений звертатися до суду для захисту своїх майнових прав. Представник відповідача, [PERSON], повідомив, що відповідач не заперечує проти стягнення з неї компенсації вартості ? частини автомобіля, в іншій частині позов не визнає, оскільки позивачем не доведено факту наявності вказаного в позові майна і придбання його за спільні кошти подружжя. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази, приходить до таких висновків. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. За правилами ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК України передбачено способи та порядок поділу такого майна, зокрема те, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. 30 Постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є обєктом права його спільної сумісної власності, передбаченого ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Судом встановлено, що у період з 09.03.2001 року до 12.02.2015 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, що підтверджується копією рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 12.02.2015 року у справі №524/11662/14-ц (а.с.25). У період шлюбу сторонами був придбаний автомобіль [NUMBER], 2008 р.в., що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серії САО926831(а.с.8). Після розірвання шлюбу відповідач без згоди позивача здійснила відчуження вищевказаного транспортного засобу, що не заперечувалось представниками сторін в судовому засіданні та підтверджується відповіддю Територіального сервісного центру №5342 Регіонального сервісного центру МВС в Полтавській області від 25.05.2016 р. за №2517(а.с.91). Відповідно до ст.369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Оскільки спір між колишнім подружжям виник з приводу поділу майна подружжя, зокрема автомобіля Renault Kangoo, який вже відчужений відповідачем, з урахуванням ст. 70,71 СК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію вартості ? частини легкового автомобіля Renault Kangoo. При визначені суми компенсації, яка підлягає стягненню, судом прийнято до уваги звіт про оцінку транспортного засобу від 05.09.2015 року, згідно якого вартість автомобіля [NUMBER], 2008 р.в. станом на день складання звіту становить 153229 грн., а також те, що відповідач не заперечувала проти стягнення з неї компенсації у визначеному позивачем розмірі. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація вартості ? частини легкового автомобіля [NUMBER], 2008 р.в. в розмірі 76614,50 грн.. Щодо інших позовних вимог [PERSON] суд зазначає наступне. Позовна вимога про виділення у власність [PERSON] ? частини вищевказаного автомобіля не підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено, що автомобіль Renault Kangoo був нею відчужений. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. На обґрунтування позовних вимог про поділ майна, набутого за час шлюбу позивачем надано відповідь з ПАТ КБ «Приватбанк» від 17.05.2016 р., зі змісту якої вбачається, що холодильник Electrolux, музичний центр Sony, хлібопічка LG були придбанні за рахунок кредитних коштів. Доказів, підтверджуючих факт придбання у період шлюбу за спільні кошти подружжя іншого майна, яке на думку позивача підлягає поділу, а саме: газової плити Gorenjе, дивана Мажор, парової праски Sitter Super Mini Gazze, швейної машини Gemsy Gem., оверлока, мікрохвильової печі Samsung, телевізора Samsung, праски Braun, фотоапарата Sony, [PERSON] не надав. Також позивачем не підтверджено факту наявності даного майна на момент розгляду справи судом. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про поділ холодильника Electrolux, музичного центру Sony, хлібопічки LG, газової плити Gorenjе, дивана Мажор,парової праски Sitter Super Mini Gazze, швейної машини Gemsy Gem., оверлока, мікрохвильової печі Samsung, телевізора Samsung, праски Braun, фотоапарата Sony, а також стягнення різниці вартості майна не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пов'язані з оплатою судового збору в розмірі 766,16 грн.. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» подані до суду позовні заяви чи заяви, а також зустрічні позовні заяви можуть містити кілька самостійних позовних вимог, кожна з яких є об'єктом справляння судового збору. За подання додаткових заяв, у яких збільшується розмір позовних вимог, недоплачена сума судового збору також підлягає сплаті. З огляду на те, що позивачем було збільшено розмір позовних вимог, суд стягує з позивача на користь держави суму недоплаченого судового збору в розмірі 224,09 грн. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст.79, ст.ст.84,88,89 ЦПК України. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (п.п. 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»). На обґрунтування витрат на правову допомогу позивачем надано суду договір про надання правової допомоги від 08.09.2015 р., укладений між [PERSON] та адвокатом [PERSON] та розрахунок витрат на правову допомогу за цим договором. Однак, документів підтверджуючих право [PERSON] на заняття адвокатською діяльністю, а саме свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, суду не було надано. Також не надано доказів, що останній є фахівцем у галузі права. В судовому засіданні інтереси позивача [PERSON] представляв на підставі довіреності від 07.11.2015р., посвідченої приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON]. Також, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження оплати позивачем послуг за договором про надання правової допомоги, а тому вимоги про відшкодування [PERSON] витрат на правову допомогу не підлягають задоволенню у зв'язку з їх недоведеністю.

Outcome: partial