Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу у сумі 120000 гривень. Представник позивача через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі як представника позивача та без участі позивача, на підставі наявних у справі доказів, не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У звязку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судового засідання 03 грудня 2015 року та 25 грудня 2015 року, та від якого заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило і причини неявки ним не повідомлені, а позивач не заперечував проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини пятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України занесена до журналу судового засідання. На основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини: Двадцять восьмого травня 2013 року, [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти у розмірі 120000 гривень, що підтверджується розпискою від 28 травня 2013 року (а.с.29). Згідно тексту розписки, своїм підписом [PERSON] підтвердив отримання цих коштів, та взяв на себе зобовязання повернути їх [PERSON] в строк до 05 грудня 2013 року (а.с.29). Вказана розписка була написана у присутності двох фізичних осіб: [PERSON] та [PERSON] (а.с.29). У зв`язку із неповерненням [PERSON] грошових коштів у вказаний в розписці строк, [PERSON], подав до нього позов, яким просить стягнути з нього борг у розмірі 120000 гривень (а.с.3). Вказані обставини встановлені судом виключно на підставі тих письмових доказів, які є в матеріалах справи, на момент її розгляду. Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] виникли цивільні (зобовязальні) правовідносини, в яких позивач виступає позикодавцем, а відповідач позичальником, та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у зобовязанні, на повернення йому відповідачем, як боржником у цьому зобовязанні, отриманої ним позики. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 Цивільного Кодексу України зобовязання можуть виникати з договорів, які стають обовязковими для виконання сторонами, що їх уклали. Виходячи з положень частини першої статті 1046 Цивільного Кодексу України за договором про надання позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З огляду на фактичні дані, які містяться у розписці, 28 травня 2013 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, за яким [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 120000 гривень, а [PERSON] взяв на себе зобовязання їх повернути у строк до 05 грудня 2013 року (а.с.29). Факт належного виконання позикодавцем [PERSON] свого зобовязання з передачі позики у розмірі 120000 гривень позичальнику [PERSON], підтверджується розпискою, що складена 28 травня 2013 року (а.с.29), яка також свідчить і про те, що позику отримав саме [PERSON]. Виходячи з положень частин перших статей 526, 529 та 530 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обовязку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Поряд з цим, згідно з частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Сторони договору встановили, що [PERSON] зобов`язується повернути [PERSON] суму позики до 05 грудня 2013 року (а.с.3,29). Отже, позивач та відповідач, встановили порядок і строк виконання зобовязання з повернення позики. Суд вважає, що встановлений сторонами договору зміст зобовязання та умови його виконання повністю узгоджуються з положеннями статті 1046, частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України. Відповідно до положень частини першої статті 610 Цивільного Кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання). В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позичальник належно виконав взяте на себе зобовязання по поверненню суми позики позикодавцю. Зважаючи на встановлені обставини, та враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів, які б доводили зворотне, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем взятого на себе грошового зобовязання на підставі договору позики, по її поверненню, а тому вважає доведеним факт порушення права позивача, як кредитора у цьому зобовязанні, на повернення йому відповідачем, як боржником, суми позики. З огляду на це та те, що право позивача на повернення йому суми позики у розмірі 120000 гривень порушене саме відповідачем, матеріально-правові вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу у вказаній сумі, слід визнати обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1200 гривень, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.2), вони підлягають стягненню на користь позивача з відповідача повністю. Отже,

Outcome: approved