Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Івано-Франківської міської ради, [PERSON], КП «Муніципальної інвестиційної управляючої компанії», Департаменту комунальних ресурсів про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення 54 від 28.04.2010 р., скасування державної реєстрації права власності на це приміщення; скасування рішення Івано-Франківської міської ради від 17.09.2009 р. №453 в частині віднесення спірного приміщення (п.5 Додатку 2) до комунальної власності, яке підлягає приватизації шляхом викупу; визнання незаконним (нечинним) рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міької ради від 17.11.2009 р. №457 про видачу свідоцтва на право власності на нерухоме майно, визнання недійсним Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.03.2010 р., анулювання запису в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Позовні вимоги мотивовано тим, що оскаржувані рішення та укладений на їх підставі договір купівлі-продажу спірного приміщення в багатоквартирному будинку по [ADDRESS] є протиправними та такими, що прийнято (укладено) з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки спірне приміщення є допоміжним, через яке відбувається доступ до вимірювальних приладів обліку спожитої будинком електроенергії. Як зазначив в судовому засіданні Позивач, Івано-Франківською міською радою було незаконно змінено цільове призначення допоміжного приміщення шляхом віднесення його до нежитлового, та передання до комунальної власності з подальшою приватизацією, чим порушено права власників квартир в даному будинку та, зокрема, Позивача, на користування та розпорядження спільним майном. Представник відповідача - Івано-Франківської міської ради, - в судовому замів данні проти позовних вимог заперечив та просив відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов. Зокрема, заперечуючи проти позову, представник Івано-Франківської міської ради покликався на те, що спірне приміщення є нежитловим приміщенням, яке перебувало в комунальній власності та відповідно до чинного законодавства було приватизовано у встановленому законом порядку громадянкою [PERSON] Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила, посилаючись на його безпідставність. Як зазначила відповідач, спірне нежитлове приміщення протягом тривалого часу використовувалося нею на умовах оренди, а в подальшому було приватизовано відповідно до закону. Представник КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» в судовому засіданні проти позову заперечив та просив відмовити в його задоволенні з підстав необгрнтованості. Представник Департаменту комунальних ресурсів проти позовних вимог заперечив, вказавши на те, що при укладенні договору купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення, Фонд комунальної власності територіальної громади міста Івано-Франківськадіяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законом. Крім того, представник Департаменту комунальних ресурсів в судовому засіданні посилався на те, що Позивачем не надано суду належних доказвів на підтвердження ого, о спірне приміщення є допоміжним. Проаналізувавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне. Позивач [PERSON] є співвласником квартири в багатоквартирному будинку по [ADDRESS] (Свідоцтво про право власності на житло від 08.04.1999 року (а.с.9). Ухвалою Івано-Франківської міської ради народних депутатів ХХІ скликання від 15 вересня 1993 року «Про затвердження державного майна, що належить до комунальної власності Івано-Франківської ради народних депутатів» (а.с.114-132) затверджено перелік державного майна, що належить до комунальної власності Івано-Франківської ради народних депутатів. Рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради ві 17.09.2009р. №453 «Про внесення на розгляд сесії міської ради проекту рішення «Про внесення доповнень до «Програми приватизації в місті Івано-Франківську на 2008-2010 р.р.» (а.с.12-14) внесено на розгляд сесії міської ради проект рішення міської раи «Про внесення доповнень до «Програми приватизації в місті Івано-Франківську на 2008-2010 р.р.». Рішенням Івано-Франківської міської ради від 22.09.2009 р. «Про внесення доповнень до «Програми приватизації в місті Івано-Франківську на 2008-2010 р.р.» (а.с.75-76) додатково включено об'єкти комунальної власності в «Перелік об'єктів комунальної власності міста, які використовуються мешканцями для господарськх потреб і підлягають приватизації шляхом викупу» згідно додатку 2. Відповідно до додатку 2 до вищевказаного рішення до об'єктів комунальної власності міста, які використовуються мешканцями для господарськх потреб і підлягають приватизації шляхом викупу було внесено нежитлові приміщення в будинку на [ADDRESS] (порядковий номер 5). Рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 17.11.2009 р. №547 «Про оформлення права власності на нерухоме майно» (а.с.73-74) за територіальною громадою міста в особі Івано-Франківської міської ради оформлено право власності на нерухоме майно згідно з додатком, зокрема, щодо нежитлових приміщень в будинку на [ADDRESS] (порядковий номер 22). На піставі вищезазначеного нежитлові приміщення в будинку на [ADDRESS] площею 12,3 кв.м. було зареєстровано за територіальною громадою міста Івано-Франківська в особі Івано-Франківської міської ради, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради 22.03.2010 року (а.с.123) та зареєстрованим в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №29982984 (а.с.124, 125.). 28 квітня 2010 року між Фондом комунальної власності територіальної громади міста Івано-Франківська (Продавець) та громадянкою [PERSON] (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень в будинку на [ADDRESS] (надалі - також «Договір купівлі-продажу», «оскаржуваний договір»). Згідно з пунктом 1.1 вищевказаного Договору купівлі-продажу Продавець зобов'язався передати у васність Покупця продані шляхом викупу нежитлові приміщення в будинку на [ADDRESS] площею 12,3 кв.м., а Покупець зобов'язався прийняти вказаний об'єкт приватизації та сплатити за нього ціну відповідно до умов, що визначені у цьому договорі. Вищевказані рішення Івано-Франківської міської ради про віднесення нежитлового приміщення в будинку по [ADDRESS] до об'єктів комунальної власності з подальшою приватизацією (та, в свою чергу, державну реєстрацію права власності на спірне приміщення за територіальною громадою), а також укладений на їх підставі Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень в будинку на [ADDRESS] від 28.04.2010 р. [PERSON] вважає незаконними та недійсними відповідно, а тому просить їх скасувати та визнати недійсним, скасувавши державну реєстрацію права власності на спірне приміщення. Так, згідно Технічного паспорту на громадський будинок [ADDRESS] (а.с.126-128) спірне приміщення (під літ. А) загальною площею 12,3 кв.м. знаходиться на першому поверсі будинку та має статус нежитлового приміщення. В той же час, обґрунтовуючи підстави позову, Позивач посилався на те, що спірне приміщення є допоміжним приміщенням в будинку, а тому є об'єктом спільної власності всіх власників квартир даного будинку, і не може відноситися до об'єктів комунальної власності. В контексті зазначеного Суд звертає увагу на те, що чинне законодавство диференціює поняття допоміжного та нежилого приміщення. Так, за змістом ст. 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку»: допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітки, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення); нежилеприміщення-цеприміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійнимоб'єктомцивільно-правовихвідносин. Відповідно до наявних в матеріалах справи документів спірне приміщення в будинку по [ADDRESS] є нежитловим приміщенням, яке складається з коридору, туалету, службової кімнати; до нього підведено електропостачання, водопровід, каналізацію та газопровід (технічний паспорт на громадський будинок,а.с. 126-128). До моменту приватизації (з жовтня 2007 року) спірне приміщення використовувалося громадянкою [PERSON] для господарських потреб на підставі договорів оренди (а.с.132-135, 159-164). Належних доказів на підтвердження того, що вказане приміщення є допоміжним приміщенням Позивачем суду надано не було, а Судом таких обставин не встановлено. Таким чином, необґрунтованим є посилання Позивача на Рішення Конституційного Суду України від 02 береня 2004 року №4-рп/2004, як на підставу позовних вимог. Відповідно до ч.1ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, чинній станом на час укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу) приватизація державного житлового фонду (далі-приватизація) - це відчуження квартир (будинків), квартир у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб (далі - жилої площі у гуртожитках) (з урахуванням положення частини другої статті 2 цього Закону), кімнату квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадянУкраїни. Власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають (ч.2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції, чинній станом на час укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу). За ч. 4 ст. 4 Житлового кодексу УРСР до житлового фонду не входять нежилі приміщення у жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру. Відтак, Суд звертає увагу на те, що спірне приміщення в будинку по [ADDRESS] не є допоміжним приміщенням в розумінні вищенаведеної норми (оскільки докази, які б підтверджували такий факт, в матеріалах справи відсутні), а є нежитловим приміщенням, тобто самостійним об'єктом цивільно-правового обороту. Оскільки спірне приміщення не відноситься до категорії допоміжного і воно не є об'єктам права спільної власності співвласників будинку, на нього не розповсюджуються норми Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», Рішення Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року N 4-рп/2004 щодо здійснення співвласниками будинку права розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Враховуючи вищенаведене, відповідно до оскаржуваних за даним позовом рішень спірне приміщення, яке було віднесено до об'єктів комунальної власності, зареєстровано за територіальною громадою міста (в особі Івано-Франківської міської ради), що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради 22.03.2010 року (а.с.123) та зареєстрованим в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №29982984 (а.с.124, 125), та віднесено до переліку об'єктів, які підлягають приватизації. За змістом ч.1 ст. 317, ч.ч. 1,2, 6 ст. 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальній громаді міста належить право комунальної власності на житловий фонд, нежитлові приміщення інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності. Зокрема, згідно з п.5 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Згідно з п.30 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції міської ради віднесено, зокрема, прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об'єктів права комунальної власності. Процедуру проведення приватизації та оформлення права власності врегульовано статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, чинній станом на час укладенняоскаржуваного договору купівлі-продажу). Згідно з ч.9 ст.8 вищевказаного закону державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону. Враховуючи вищенаведене, Суд звертає увагу на те, що спірне приміщення в будинку по [ADDRESS] було об'єктом комунальної власності, а тому, реалізовуючи від імені та в інтересах територіальної громади міста правомочності власника, Івано-Франківською міською радою у встановленому законом порядку було віднесено вказане нежитлове приміщення до об'єктів приватизації. Обставин, які свідчили про те, що при прийнятті Рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради ві 17.09.2009р. №453 «Про внесення на розгляд сесії міської ради проекту рішення «Про внесення доповнень до «Програми приватизації в місті Івано-Франківську на 2008-2010 р.р.», Рішення Івано-Франківської міської ради від 22.09.2009 р. «Про внесення доповнень до «Програми приватизації в місті Івано-Франківську на 2008-2010 р.р.», Рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 17.11.2009 р. №547 «Про оформлення права власності на нерухоме майно», - було порушено вимоги чинного законодавства України, Позивачем не наведено, а Судом таких не встановлено. Відтак, позовні вимоги про скасування вказаних рішень є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Оскільки позовні вимоги про визнання недійсним Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.03.2010 р. та анулювання запису в Реєстрі прав власності на нерухоме майно є похідними від вищевказаних вимог, в їх задоволенні слід відмовити. Стосовно позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 28.04.2010 р. та скасування державної реєстрації права власності на це приміщення, Суд вважає за необхідне зазначити наступне. Підстави недійсності правочину визначено статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За змістом частини 1 статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Враховуючи зазначене, Суд звертає увагу на те, що в ході розгляду справи Позивачем не надано Суду належних доказів на підтвердження факту існування обставин, які б свідчили про недійсність оскаржуваного Договору купівлі-продажу, як і не надано належних доказів на підтвердження того, що при укладенні даного договору його сторонами було порушено вимоги закону, що призвело до порушення прав Позивача. Отже, в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним оскаржуваного дговору купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності на підставв даного договору слід відмовити. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, що Позивачем не надано доказівобґрунтованості та підставності позовних вимог, а, відтак, в задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 203, 204, 215, 317, 319 ЦК України, ч. 4 ст. 4 Житлового кодексу УРСР, ст. 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», ч.1ст.1, ст. 8, ч.2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. ст. 26, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»,

Outcome: dismissed