Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Берегівського районного суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи без самостійних вимог на стороні позивача: орган опіки та піклування Берегівської районної державної адміністрації, Квасівська сільська рада, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Позов мотивований тим, що 05 вересня 2017 року позивач отримав у власність на підставі договору дарування житловий будинок за адресою с. Квасово, вул.\~Л.\~Українки, 2, Берегівського району, Закарпатської області (далі Будинок). У подальшому позивач виявив, що у Будинку, крім колишнього власника [PERSON], зареєстровані також відповідачі, хоча фактично там ніхто не проживає. Факт їх реєстрації у Будинку порушує його права як власника, адже вони не є членами його сімї, тому немає необхідності у їх подальшій реєстрації за цією адресою. Крім того, із-за цього він не може оформити субсидію, а також вільно розпоряджатися даним нерухомим майном, адже ніхто не бажає придбавати у власність нерухоме майно, обтяжене реєстрацією у ньому інших осіб. Позивач [PERSON] у судое засідання не зявився, згідно поданої заяви, просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідачі у судове засідання повторно не зявились, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, про причину неявки суду не повідомили, тому суд ухвалив, відповідно до ст. 280 ЦПК України, провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи органу опіки та піклування Берегівської районної державної адміністрації до судового засідання не зявився, згідно поданого висновку, заперечують проти позбавлення малолітнього права користування Будинком. Просили розглянути справу за відсутності представника органу опіки та піклування. Представники третьої особи Квасівської сільської ради у судове засідання також не зявились, подали заяву, згідно з якою просили розглянути справу за їх відсутності. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, враховуючи всі обставини, що мають істотне значення по справі, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Відповідачі тривалий час у будинку, належному позивачу не проживають, що підтверджується довідками Квасівської сільської ради від 06.06.2017 року та 09.10.2017 року. Стаття 321 ЦК України закріплює принцип непорушності права власності, вказуючи, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В свою чергу, частина перша статті 391 ЦК України передбачає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Статтею 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-ІV від 11.12.2003 року зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення прав власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою), свідоцтва про смерть тощо. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка, відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обовязків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно п. 1 ст. 8 вказаної Конвенції, кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 ст. 8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Як зазначено в п.п. 33, 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 7 лютого 2014 року № 5 позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає до задоволення і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Реєстрація місця проживання є фіксацією дійсної адреси місця проживання особи та наслідком наявності у особи правових підстав користування відповідним житлом. Відповідно до ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи остаточного рішення суду (про позбавлення право власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. В пункті 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» зазначено, Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; Таку ж позицію щодо аналогічних правовідносин висловив Верховний Суд України в постанові від 16 січня 2012 року по справі №6-57цс11, відповідно до якої, «у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог : 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України)». При винесенні рішення суд вважає заперечення органу опіки та піклування безпідставним, адже таке не грунтується на належній аргументації та нормах закону, і встановлено, що позбавлення малолітнього права користування житловим приміщенням не порушує його прав та інтересів, так як він у житлі позивача тривалий час не проживає. Крім того, він не є членом сімї позивача, як і інші відповідачі. Не проживають у Будинку і інші відповідачі, а тому задоволенням позовних вимог позивача не будуть порушені житлові права відповідачів. На підставі вищевикладеного, оскільки судом встановлено, що позивач є одноособовим власником будинку за адресою: с. Квасово, вул.\~Л. Українки, 2, Берегівського району, Закарпатської області, реєстрацією в його житлі відповідачів порушуються його права власника житла на вільне право користування та розпорядження майном, позовні вимоги позивача підлягають до задоволення.

Outcome: approved