Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-09 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту також - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до публічного акціонерного товариства «БМ БАНК» (далі по тексту - відповідач, ПАТ «БМ БАНК») про визнання недійсним договору поруки. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 29.11.2013 року між сторонами було укладено договір поруки № 24/95/291113 (далі по тексту - Договір), відповідно умов якого позивач зобов'язується перед відповідачем відповідати за зобов'язання третьої особи, що випливають з кредитного договору №24/95/291113 від 29.11.2013 року, укладеного між відповідачем та третьою особою. Позивач просить визнати даний договір недійсним, оскільки, при його укладенні було порушено вимоги ст. 638 ЦК України, не було узгоджено всі істотні умови, а саме строк дії договору. Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати договір поруки № 24/95/291113 від 29.11.2013 року недійсним. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про дату і місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву в якій просив суд, у зв'язку із зайнятістю розглядати справу у його відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату і місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву в якій просив суд відмовити у задоволенні позову та розглянути справу у його відсутність. Третя особа в судове засідання не з'явилася, про дату і місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Відповідно до ст. 213 Цивільного процесуального Кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі 509 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Останні встановлені ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Судом встановлено, що 29.11.2013 року між сторонами було укладено договір поруки № 24/95/291113, відповідно умов якого позивач зобов'язується перед відповідачем відповідати за зобов'язання третьої особи, що випливають з кредитного договору №24/95/291113 від 29.11.2013 року, укладеного між відповідачем та третьою особою.. Відповідно до п. 13 даного договору, він вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов'язань по кредитному договору боржником чи поручителем (а.с. 6). Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов'язків за угодою, є виконанням угоди. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Суд критично оцінює позицію позивача щодо неузгодженості всіх істотних умов договору поруки, з огляду на наступне. На переконання суду, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що договір поруки, укладений між сторонами, є недійсним, оскільки при підписанні даного договору [PERSON] ознайомився та погодився з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови договору поруки та встановлені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність ознак недійсності, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов'язань. Окрім того, із матеріалів справи вбачається, що договором поруки передбачено строк дії договору, а саме п. 13 договору, відповідо до якого, що він вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов'язань по кредитному договору боржником чи поручителем. З матеріалів справи судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами. Відтак, судом при розгляді справи не встановлено порушень закону з боку відповідача при укладанні договору поруки, на які вказує позивач в позові, оскільки на спростування даних тверджень стороною позивача не надано будь-яких доказів. Враховуючи викладене, суд не знаходить законних підстав для визнання недійсним договору поруки № 24/95/291113 від 29.11.2013 року, що був укладений між сторонами 29.11.2013 року. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, тому суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed