Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує що йому на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS], право власності на вказане нерухоме майно зареєстроване 24.09.1993 року. У 1999 році позивач одружився з матір'ю відповідача та [PERSON] був вселений у спірний будинок, як член сім'ї власника житла, на час вселення відповідач був неповнолітнім. Позивач вказує, що з вересня 2012 року відповідач у спірному житлі не проживає, втратив до нього інтерес. У 2013 році позивач звернувся до Ковельського міськрайонного суду з позовом в якому просив визнати відповідача таким, що втратив право на користування будинком по [ADDRESS], однак рішенням суду в позові було відмовлено. Після ухвалення судом рішення, з 2013 року відповідач не проживає у спірному житлі, переїхав на постійне проживання в іншу місцевість, особистих речей в будинку не зберігає, оплату за комунальні послуги не здійснює. Зазначає, що [PERSON] втратив інтерес до спірного житла, хоча залишається в ньому зареєстрованим. Будучи власником будинку позивач просить захистити його права та визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом з підстав, визначених ст. 405 ЦК України. Позивач в судове засіданні не з'явився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує повністю, з підстав, викладених у заяві, просить його задовольнити, не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення в справі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоч завчасно і належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить оголошення в газеті «Волинь Нова» про виклик відповідача в судове засідання. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Частинами 1,4 ст.156 ЖК України визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо під час їх вселення не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до частини 2,3 ст.64 ЖК України до членів сім'ї належать дружина, їхні діти та батька. Членами сім'ї можуть бути визнані й інші особи, якщо постійно проживають разом з наймачем та ведуть спільне господарство. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 9 ЖК визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування житлом інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що вникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Як встановлено в судовому засіданні житловий будинок по [ADDRESS], Волинської області належить позивачу [PERSON] на праві особистої приватної власності на підставі нотаріально посвідченого договору забудови, про що вказано у реєстраційному посвідченні від 24.09.1991 року. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що після укладення шлюбу [PERSON] разом із своїм сином від першого шлюбу - відповідачем у справі [PERSON], 1988 року народження, вселились у помешкання позивача як члени його сім'ї. Вказана обставина в силу ч.3 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Починаючи з 2000 році вони зареєстровані за вище вказаною адресою на постійне проживання. Позивачем заявлені вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом у зв'язку з безпричинною відсутністю члена сім'ї власника житла (на час звернення до суду вже колишнього члена сім'ї) понад один рік. За правилами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В ході розгляду справи не встановлено, що між сторонами існують договірні відносини з приводу користування житлом. Доказів проживання у спірному будинку чи його утримання відповідачем суду не надано. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст.. 72 ЖК, ст. 405 ЦК України). Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Виходячи з зазначених положень закону, колишній член сім'ї власника зберігає право користування займаним приміщенням саме на тих умовах, на яких він поселився в житлове приміщення і користується ним нарівні з власником, а втрачає колишній член сім'ї власника право користування цим будинком лише з підстав,передбачених ч. 2ст. 405 ЦК України. Оскільки будинок перебуває у приватній власності, то у власника є право, на підставі статті 405 ЦК України визнати члена сім'ї таким, що втратив право на житло. За вказаних обставин суд приходить до висновку про те, що є всі передбачені ст. 405 ЦК України підстави для задоволення позову, оскільки в судовому засіданні доведено, що відповідач відсутній в спірному будинку без поважних причин понад один рік, між сторонами не існують договірні відносини з приводу користування житлом, тому він втратив право на користування спірним будинком, що належить позивачу на праві приватної власності. Згідно ст. 88 ЦПК України, судові витрати слід стягнути з відповідача в користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved