Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що він є співвласником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Іншим співвласником вказаного житла є [PERSON] . За твердженням позивача, в зазначеній квартирі зареєстровані він, його батько [PERSON] та його колишня дружина [PERSON] , однак остання з 2016 року в даній квартирі не мешкає. У 2016 році відповідачка забрала свої речі та виїхала з вищевказаної квартири та до теперішнього часу не змінила місце своєї реєстрації, добровільно припинити свою реєстрацію відповідачка відмовляється. Як зазначає позивач, йому невідомо за якою адресою мешкає відповідачка по справі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.05.2019 року провадження у справі відкрито та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.08.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.09.2019 року. Позивач в судове засідання призначене на 13.09.2019 року не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі та в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, наполягає на задоволенні позову. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву за змістом якої просила суд розглядати справу без її участі та зазначила, що позов визнає в повному обсязі, просила його задовольнити. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце його проведення був повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі, будь-яких заяв або клопотань до суду не подавав. У відповідності до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Згідно з частиною 1 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, у зв`язку з чим судом ухвалено рішення про задоволення позову відповідно до частини 4 статті 200, частини 4 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] та третій особі [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 30.12.2004 року виданого Шевченківською районною адміністрацією Запорізької міської ради (а.с.13), копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6394542 від 02.02.2005 року виданого ОП «ЗМБТІ» (а.с.14), копією технічного паспорту на квартиру (а.с.15). Як вбачається з матеріалів справи, а саме інформації, що отримана з Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 28.05.2019 року (а.с.20), відповідачка [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 25.04.2014 року по теперішній час. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.12.2018 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.11). Згідно з копією акту № 38 від 26.02.2019 року (а.с.16) складеного комісією у складі фахівця по роботі з абонентами Янченко Т.П. та сусідами позивача, останніми встановлено, що відповідачка [PERSON] у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] не проживає з 2016 року по теперішній час. Вказаний акт підписано провідним фахівцем по роботі з абонентами ТОВ «Керуюча компанія «Мрія» Янченко Т.П. та скріплений відповідною печаткою. Частиною 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до частини 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною 2 статті 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з статтею 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як зазначає позивач в позові, відповідачка не мешкає у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з 2016 року. Доказів на спростування зазначених обставин суду не надано. На підставі вищевикладеного суд вважає вимоги позивача правомірними, оскільки відповідачка у зазначеній квартиріне мешкає з 2016 року, домовленостей між сторонами щодо збереження права користування квартирою не було, відповідачка позов визнала відповідно до наданої заяви, відтак, суд вважає за доцільне визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд враховує приписи частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України та частини 1 статті 142 Цивільного процесуального кодексу України, а тому вважає за доцільне стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір у розмірі 384, 20 грн. та повернути позивачу, у зв`язку з визнанням позову відповідачкою до початку розгляду справи по суті, з державного бюджету 50 відсотків судового збору, а саме в сумі 384 гривень 20 копійок, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved