Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], в якому просить розірвати договір дарування? частини квартири [ADDRESS]від 05 листопада 2003 року В обґрунтування свого позову позивач зазначає, що 14 червня 1996 року він та його дружина [PERSON], перебуваючи у шлюбі придбали за спільні кошти двокімнатну квартиру [ADDRESS], згідно договору купівлі-продажу від 14.06.1996 року. У [PERSON] є син від першого шлюбу - [PERSON], який запропонував позивачеві та своїй матері укласти з ними договір довічного утримання, по якому подружжя передає [PERSON] у власність ? частини вищевказаної квартири, взамін чого відповідач зобов'язувався забезпечувати подружжя утриманням та доглядом довічно. Хворому подружжю важко себе було утримувати, тому вони погодилися з пропозицією відповідача, у зв'язку з чим 05 листопада 2003 року [PERSON] та його дружина[PERSON] передали [PERSON] у власність ? частини двокімнатної квартири [ADDRESS], шляхом укладення договору дарування. Однак, як зазначає позивач, в договорі дарування, дарувальником, з незрозумілих причин, зазначений лише тільки позивач - [PERSON] Відповідач своє зобов'язання по утриманню та догляду довічно [PERSON] та його дружини не виконує. Окрім того, він виїхав на постійне проживання до Росії в місто Москву, забравши з собою і свою матір [PERSON] Позивач зазначає, що в час укладання правочину [PERSON] знаходився під впливом важких обставин: тяжка хвороба, мале пенсійне забезпечення, неспроможність продовжувати потрібне лікування та придбавати необхідні ліки. Окрім того, при укладанні договору дарування ? частини двокімнатної квартири, нотаріусом не було роз'яснено йому зміст ст.ст. 229, 230, 233 ЦК України, ст. 65 СК України, нотаріус не пересвідчився у відсутності обставин, наведених у перелічених статтях цивільного та сімейного законодавства, що підтверджується відсутністю у договорі дарування будь якої інформації з цього приводу. За таких обставин, позивач посилається на вчинення правочину під впливом помилки, обману, адже відповідач навмисно цілеспрямовано ввів позивача та його дружину в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину, а саме, зобов'язувався забезпечувати позивача та його дружину утриманням та доглядом довічно, та з цього приводу запропонував їм укласти з ним договір довічного утримання, по якому подружжя передає відповідачу у власність ? частини двокімнатної квартири [ADDRESS]. Однак при нотаріальному укладанні договору дарування відповідач навмисно не заперечував проти його укладання, розуміючи при цьому, різні юридичні наслідки між правочином довічного утримання та правочином дарування. Також позивач зазначає, що при укладанні договору дарування ? частини квартири від 05.11.2003 року сторонами правочину проігноровані вимоги ч.2 ст. 369 ЦК України, згідно яких згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена, що сторонами не було зроблено, адже дана нерухомість є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, і частки в ньому не виділені. На підставі викладеного, посилаючись на положення ст.ст.229, 230 ЦК України, позивач просить визнати недійсним вищевказаний договір дарування ? частини квартири. В судове засідання позивач не з'явився, його представник [PERSON] надав суду заяву, якою посилаючись на положення глави 8 ЦПК України просить провести заочний розгляд справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома, тому суд, з погодження позивача, відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, провів заочний розгляд справи. У зв'язку з тим, що сторони в судове засідання не з'явилися, на підставі ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] 30.12.1981 року уклав шлюб з [PERSON] (а.с.26). Суду надано копію договору купівлі-продажу від 14.06.1996 року, згідно якого [PERSON] та [PERSON] купили квартиру [ADDRESS] (а.с.7). Згідно договору дарування від 05.11.2003 року [PERSON] подарував [PERSON] ?? частини квартири [ADDRESS] (а.с.17). Позивачем надано суду копію пенсійного посвідчення, копію посвідчення «Ветерана праці», копію листа УПФУ в м. Новомосковську та Новомосковському районі Дніпропетровської області № М-70 від 28.05.2014 року, згідно яких [PERSON] отримує пенсію за віком з 18.08.1993 року (а.с.8, 9, 15). Крім того, з виписних епікризів № 852 від 22.02.2003 року, № 839 від 27.03.2003 року, № 436 від 28.02.2007 року, № 1340 від 04.05.2006 року, наданих позивачем суду, вбачається, що останній часто хворіє, у зв'язку з чим потребує медичної допомоги (а.с.10, 11, 12, 13, 14). Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч.1, ч.2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 209 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч.2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню Крім того, частиною 1 статті 210 ЦК України встановлено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно ч.3 ст.640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. З матеріалів справи встановлено, що позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, отримуючи в дар ? частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], зобов'язався утримувати позивача, однак дані зобов'язання не виконує, виїхав до Російської федерації, забравши із собою матір, а відповідача покинув на призволяще. Укладаючи вищезазначений договір, [PERSON] розраховував на те, що його пасинок [PERSON] буде надавати йому допомогу та утримувати його, а відтак, неправильно сприйняв фактичні обставини правочину. Укладаючи вищезазначений договір, позивач вважав, що укладає договір довічного утримання. Крім того, як зазначає позивач, під час укладання вищезазначеного правочину, [PERSON] знаходився під впливом тяжких обставин: тяжка хвороба, мале пенсійне забезпечення, неспроможність продовжувати потрібне лікування та придбавати необхідні ліки. Зокрема, під час укладення вищезазначеного договору, нотаріус не роз'яснив [PERSON] вимог ст. 229, 230 та 233 ЦК України та ст.65 Сімейного кодексу України, про що свідчить відсутність інформації з цього приводу в договорі дарування. Відповідач, протиправно скориставшись хворобливим станом здоров'я [PERSON] підписав спірний договір, тобто волевиявлення [PERSON] не було вільним і не відповідало його внутрішній волі. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Всі доводи позивача в обґрунтування своїх вимог суд вважає надуманими, безпідставними та такими, що не знайшли свого повного підтвердження в ході судового розгляду, так як жодного цьому доказу ні позивачем, ні представником позивача суду не надано. Медичну документацію, а саме копіїепікризів за результатами лікування [PERSON], зокрема, з 03.02.2003 року по 21.02.2003 року з діагнозом «деформирующий артроз правого коленногосустава с болевым синдромом. Остерохондрозпоясничногоотдела с болевым синдромом. Протрузиидисков» (а.с.11), з 14.03.2005 року по 26.03.2005 року (а.с.12), з 08.02.2007 року по 28.02.2007 року з діагнозом «гипертоническаяболезнь» (а.с.13, 14),суд не приймає як належні докази позовних вимог, так як сторонами не заявлялись клопотання про проведення відповідної експертизи для встановлення дієздатності сторін договору під час його вчинення. Також суд вважає безпідставними посилання позивача на хворобливий стан здоров'я [PERSON], внаслідок якого він не мав вільного волевиявлення підчас вчинення правочину, так як ні позивач, ні представник позивача не є спеціалістами по визначенню стану [PERSON] на момент складання договору дарування. Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч.1, ч.2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Договір дарування за своєю правовою природою, є безумовним правочином, у зв'язку з чим, судом не можуть бути прийняті посилання позивача на той факт, що відповідач не надає йому допомогу та не утримує його, як на підставу своїх позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що 05 листопада 2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування ? частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], який посвідчено приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] за реєстровим № 2-4560. ? частина квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], належала дарувальнику на підстав договору купівлі-продажу, укладеного 14.06.1996 року між [PERSON]з однієї сторони та [PERSON] та [PERSON] - з іншою. Крім того, в договорі дарування зазначено, що договір підписаний сторонами в присутності нотаріуса, особи сторін, які підписали договір, встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] ? частин відчужуваної квартири перевірено. Сторони уклали договір дарування добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній паняті, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема з вимогами щодо недійсності правочину). У зв'язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що [PERSON] у відповідності до вимог ст.319 ЦК України як власник розпорядилася своїм майном на власний розсуд та відсутні будь-які порушення прав позивача при вчиненні спірного договору. Тобто, враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що була присутня воля дарувальника [PERSON] при складанні договору дарування від 23 лютого 2009 року, оскільки присутній особистий підпис дарувальника в договорі, і матеріали цивільної справи свідчать про його правильне орієнтування в оточенні і особах, певній послідовності та цілеспрямованості дій, відсутність розладів свідомості чи інших порушень психічної діяльності, коли він міг розуміти значення своїх дій і керувати ними. Щодо посилання позивача на той факт, що нотаріус не роз'яснив [PERSON] вимог ст.ст. 229, 230 та 233 ЦК України та ст.65 Сімейного кодексу України, про що свідчить відсутність інформації з цього приводу в договорі дарування, то суд звертає увагу на той факт, що на момент укладення договору дарування, який є предметом даного позову, діяв ЦК, 1963 року, ст.ст. 229, 230 та 233 якого регулювали відносини купівлі-продажу та якості проданої речі і не мали відношення до відносин, які склались між сторонами. Не діяв на той час і Сімейний кодекс, який набрав чинності 01.01.2004 року (до цього моменту діяв Кодекс про шлюб та сім'ю). Крім того, будь-які вимоги до нотаріуса позивачем [PERSON] не заявлялись і дії нотаріуса не оскаржувались, а тому посилання на дані обставини, суд вважає безпідставними. Доказів того, що нотаріусом,який посвідчував спірний договір, були порушені будь-які норми діючого на той час законодавства, зокрема, щодо його форми суду в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК Українине надано. Таким чином, суд вважає необхідним в задоволенні позовних вимог відмовити. На підставі викладеного та ч.1 ст. 203, ч. 1 ст. 207, ч.1 ст.209, ч.1 ст. 210, ч.1 ст.215, ч.1, ч.2 ст. 319, ч.3 ст. 640, ст.ст. 717, ч.1, ч.2 ст.719 ЦК України, ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»№ 1952-IV від 01.07.2004 року, Постановою Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: dismissed