Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-23 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі філії «Морська пошуково-рятувальна служба» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, посилаючись на те, що він працював на посаді начальника відділу інформаційних технологій інформаційно-аналітичної служби філії «Морська пошуково-рятувальна служба» державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з 01.12.2013 року на підставі наказу № 50-к від 29.11.2013 року. Наказом «З особового складу» № 400-к від 30.04.2014 року позивача звільнено з посади начальника відділу інформаційних технологій інформаційно-аналітичної служби у зв'язку зі скороченням штату працівників, згідно п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Оскільки позивач вважає своє звільнення незаконним, необґрунтованим та таким що проведено з порушенням норм чинного трудового законодавства, він вимушений звернутись з позовом до суду. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просить суд задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення з підстав їх необґрунтованості. Суд, вислухавши учасників цивільного процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працював на посаді начальника відділу інформаційних технологій інформаційно-аналітичної служби філії «Морська пошуково-рятувальна служба» державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з 01.12.2013 року на підставі наказу № 50-к від 29.11.2013 року. Наказом «З особового складу» № 400-к від 30.04.2014 року позивача звільнено з посади начальника відділу інформаційних технологій інформаційно-аналітичної служби у зв'язку зі скороченням штату працівників, згідно п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Згідно ч. 2, 3 ст. 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що вимоги ч. 2, 3 ст. 49-2 КЗпП України, відповідачем не виконані, докази відмови працівника від переведення на іншу роботу або відсутності можливості власника або уповноваженого ним органу перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації в матеріалах справи відсутні. За таких обставин, суд вважає необхідним поновити [PERSON] на роботі на посаді відповідно до його кваліфікації у філії «Морська пошуково-рятувальна служба» Державного підприємства «Адміністрація морських портів України». У відповідності до вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше ніж за один рік. З наданого розрахунку заборгованості середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з урахуванням сплаченої позивачу вихідної допомоги при звільненні, його розмір становить 1 195 гривень 40 копійок. У зв'язку з викладеним, суд вважає необхідним стягнути з філії «Морська пошуково-рятувальна служба» Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 1 травня 2014 року до дня поновлення на роботі, який на день пред'явлення позову становить 1 195 гривень 40 копійок. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд також приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано жодного доказу на обґрунтування цих вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial