Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Автозаводського районного суду м. Кременчука із позовом про зняття арешту з майна. Свої вимоги позивач мотивував тим, що на виконанні в Автозаводському ВДВС м.Кременчук ГТУЮ в Полтавській області перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-1270, виданого 03.09.2009 Автозаводським районним судом м. Кременчука про стягнення з нього на користь ПАТ «[PERSON] [PERSON]» коштів в сумі 12293,84 грн. В ході виконавчого провадження було накладено заборону на відчуження об'єктів нерухомого майна, власником яких він є. 26.03.2010 виконавчий документ було повернуто стягувачу у зв'язку із відсутністю майна боржника на підставі п.2 ст.40 ЗУ «Про виконавче провадження». В жовтні 2017 року він звернувся до Автозаводського ВДВС м.Кременчук ГТУЮ в Полтавській області із проханням повідомити причини виникнення арешту майна. У виконавчій службі його повідомили про те, що матеріали виконавчого провадження знищені за закінченням терміну зберігання та запропонували звернутись до суду. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд скасувати арешт нерухомого майна від 13.10.2009, накладений Автозаводським ВДВС м.Кременчук ГТУЮ в Полтавській області, реєстраційний номер обтяження 9142988. Позивач надіслав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Від відповідача надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що в Автозаводському ВДВС м.Кременчук ГТУЮ в Полтавській області перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-1270. 26.03.2010 виконавчий документ повернуто стягувачу у зв'язку із відсутністю майна боржника та завершено на підставі п.2 ст.40 ЗУ «Про виконавче провадження». У державного виконавця відсутні підстави для зняття арешту з нерухомого майна боржника. Третя особа, ПАТ «[PERSON] [PERSON]», надіслало заяву про розгляд справи за відсутності його представника. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані суду докази, приходить до наступного. У ст.41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За змістом ч. 1 ст. 316, ч.ч.1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Судом встановлено, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-1270, виданого 03.09.2009 Автозаводським районним судом м. Кременчука про стягнення з [PERSON]В на користь ВАТ «[PERSON] [PERSON]» заборгованості в сумі 12293,84 грн. Вказана обставина не заперечувалась сторонами 13.10.2009 державним виконавцем Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ Полтавської області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, 15237176, якою накладено арешт на все нерухоме майно в межах сум стягнення 12293,84 грн, власником якого є [PERSON]. Стаття 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. В своєму рішенні від 23 січня 2014 року по справі «East/West Alliance Limited» проти України»(остаточне 02/06/2014) Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти. Згідно відповіді Автозаводського ВДВС м.Кременчук ГТУЮ в Полтавській області 26.03.2010 виконавчий документ, боржником у якому визначено [PERSON] був направлений стягувачу, в зв'язку з відсутністю майна боржника, тобто повернутий без виконання. Матеріали виконавчого провадження знищені, а кошти, сплачені на депозитний рахунок відділу виконавчої служби -повернуті. Враховуючи те, що станом на день розгляду справи матеріали виконавчого провадження в якому накладався арешт на майно боржника, [PERSON], знищені і у звязку із цим позивач позбавлений можливості скасувати арешт в позасудовому порядку, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати суд покладає на позивача.

Outcome: approved