Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) та [PERSON] (далі по тексту - [PERSON]) звернулися до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON]) про визнання права користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 15.09.1995 року по 27.02.2014 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. В 1997 році [PERSON] заселилася в квартиру [ADDRESS], як дружина власника квартири, де проживає разом з донькою по теперішній час. Зазначають, що відповідач після розірвання шлюбу погрожує позбавити права користування даним житловим приміщенням, в зв'язку з чим позивачі просять суд визначити за ними право користування даною квартирою. Ухвалою суду від 02 червня 2014 року відкрито провадження у даній справі, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Службу у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації та призначено її до розгляду у судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача 1 підтримала позовні вимоги, вважала їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідач у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував, пославшись на їх безпідставність. Крім того, пояснив що не заперечує проти проживання позивачів в квартирі [ADDRESS], вони в цій квартирі зареєстровані та відсутні підстави для припинення їх права користування. Позивач - [PERSON] та третя особа у судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, однак, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Як встановлено судом, з 15 вересня 1995 року по 27 лютого 2014 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. З наданих в судовому засіданні пояснень сторін та матеріалів справи вбачається, що в 1995 році [PERSON] заселилася в квартиру [ADDRESS] та була у ній зареєстрована як дружина власника квартири. Їх донька [PERSON] також зареєстрована у даній квартирі з 29 січня 1998 року, де проживає разом з матір'ю по теперішній час. Дані обставини також підтверджується довідкою за формою №3. Пунктом 1 ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. За змістом ст. 16 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Проте як відповідно до ч. 1 ст. 15 цього Кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, до суду вправі звертатися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Водночас, за змістом вказаної статті, а також інших норм, які гарантують право на звернення до суду (Конституція України, ЦК України та інші нормативно-правові акти) повинні існувати порушення права чи законного інтересу або спір щодо них на момент звернення до суду. Відтак, звертаючись до суду з вимогою про визнання права користування спірною квартирою, позивачами не доведено яким чином порушуються їх права чи не визнається іншою особою до якої пред'явлено позов у розумінні ст. 15 ЦК України, а посилання представника позивача на порушення відповідачем прав позивачів шляхом позбавлення їх в майбутньому права користування житловим приміщенням не підтверджено та спростовується матеріалами справи. Згідно з приписами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, у відповідності до приписів стст. 10, 60 ЦПК України позивачами не доведено та не надано до матеріалів справи будь-яких доказів порушення її права або не визнання його відповідачем, у зв'язку з чим суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, а відтак відмовляє у їх задоволенні. Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачу у стягненні з відповідача на його користь суми сплаченого судового збору.

Outcome: dismissed