Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Свій позов мотивує тим, що вона була прийнята на посаду провізора-аналітика контрольно-аналітичної лабораторії Аптечного управління з 01.08.1984 року, а в подальшому була переведена до корпорації «Фармація» та державну фармацевтичну інспекцію аптечного управління Волинського облвиконкому. Вказує, що перебуваючи у трудових відносинах з Аптечним управління, отримала право на проживання та користування приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Даний факт отримання права на проживання, а також проживання у вищевказаній квартирі на даний час є відмітка у її паспорті, де місцем проживання зазначено дану квартиру. При цьому, вказаний запис є єдиним про місце її проживання. Зазначає, що майно аптечного управління внаслідок реорганізації передано Державній фармацевтичній інспекції аптечного управління Волинського облвиконкому, а внаслідок наступної реорганізації Волинському обласному бюро судово-медичної експертизи. Водночас, вона зверталась до управління охорони здоров`я Волинської обласної державної адміністрації з приводу приватизації квартири, однак їй надано відповідь про необхідність надання повної інформації з копіями наявних правочинних документів про житловий будинок [ADDRESS] . При цьому, з отриманої відповіді з управління охорони здоров`я Волинської обласної державної адміністрації слідує, що житловий будинок [ADDRESS] перебуває на балансі Волинського обласного бюро судово-медичної експертизи. Також вказує, що вона продовжує проживати у спірній квартирі, здійснює безпосереднє її управління та обслуговування, її проживання перевищує визначений у ст. 344 ЦК України строк, а тому вважає, що вона набула право власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю. У зв`язку з чим, просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.06.2021 року до участі у справі в якості третіх осіб на стороні відповідача залучено Волинську обласну раду та Волинську обласну державну адміністрацію. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав, викладених в заяві та просили його задовольнити. Представник відповідача Луцької міської ради в судове засідання не з`явився, однак подав суду заяву про слухання справи у його відсутності. При вирішенні справи покладається на розсуд суду. Представник відповідача Волинського обласного бюро судово-медичної експертизи Мороз Ю.М. в судовому засіданні пояснила, що на балансі бюро перебуває лише перший поверх та підвал вказаного будинку. квартири, які розташовані на другому поверсі, бюро відношення немає. Представник третьої особи Волинської обласної ради Жилінська О.А. просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмових поясненнях. Представник третьої особи Волинської облдержадміністрації Данилюк Т.М. при вирішенні справи покладався на розсуд суду. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Судом з`ясовано, що [PERSON] зареєстрована та проживає в [ADDRESS] з 20.10.1984 року (а.с. 17). Так, стаття 344\~ЦК України передбачає, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно Цивільного Кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, виникнення права власності, як набувальна давність, виникає при вирішенні юридичної долі задавненого майна, власник якого пропустив позовну давність і не може повернути собі майно назад. Потреба у набувальній давності виникає, і у випадку придбання майна на законних підставах, коли власник втрачає необхідні докази свого статусу і проволодівши достатній час таким майном, не може довести своїх прав. Умовами виникнення права власності за давністю володіння є: 1) добросовісність; 2) відкритість; 3) безперервність: 4) тривалість володіння. Тривалість володіння - для виникнення права власності на нерухоме майно передбачає, що особа повинна ним проволодіти протягом 10 років. Крім спливу набувальної давності, для виникнення права власності необхідним є факт державної реєстрації. Для набуття права власності на нерухоме майно, перебігу строку набувальної давності не достатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Набувальна давність застосовується до випадків безтитульного володіння чужим майном. В судовому засіданні позивачем не доведені обставини, які дають підстави вважати рішення суду завершальним юридичним фактом, що призводить до виникнення права власності у позивача. Так позивачем не додано документів що підтверджували б її доводи, щодо добросовісного набуття нею права на спірну квартиру, добросовісного відкритого володіння цим майном. Враховуючи зміст вимог ст. 344 ЦК України, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, безтитульність, відкритість та безперервність володіння; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, як на підставу набуття нею права власності за набувальною давністю посилалася на те, що вона добросовісно заволоділа вказаним вище нерухомим майном та відкрито і безперервно користується ним. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року (справа № 910/17274/17), вказує, що за змістом частини першої ст.\~344\~ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. У позовній заяві позивач вказує, що вселилася до даної квартири, як працівник, яка перебувала у трудових відносинах із Аптечним управлінням. При цьому, не надала належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності правових підстав щодо володіння спірним нерухомим майном, а відповідно й наявності у неї добросовісності такого володіння. Заселяючись до спірної квартири позивач знала, що вказана квартира належить іншій особі (повинна була знати), і в цьому випадку про добросовісність не йдеться, оскільки помилка в розумінні закону не веде до добросовісності. Велика Палата Верховного Суду у п. 59 вищевказаної постанови зазначила, що відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені ст. 344 ЦК України. Суд вважає, що саме по собі користування спірною квартирою з 1984 року не дає підстави для задоволення позовних вимог про набуття права власності на майно на підставі ст. 344 ЦК України. За правилами ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду саме за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Представник позивача в судовому засіданні не довела тих обставин, на які посилалися, як на підставу своїх вимог, не надала докази в обґрунтування своїх вимог, що є її обов`язком відповідно до засад змагальності процесу за ст. 12 ЦПК України. Відповідно до правової позиції Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висвітленої у постанові №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирiшеннi спорiв, пов`язаних iз набуттям права власностi за набувальною давнiстю, суди повиннi враховувати, зокрема, таке: володiння є добросовiсним, якщо особа при заволодiннi чужим майном не знала i не могла знати про вiдсутнiсть у неї пiдстав для набуття права власностi; володiння визнається вiдкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володiннi. Вжиття звичайних заходiв щодо забезпечення охорони майна не свiдчить про приховування цього майна; володiння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давностi. З огляду на викладене суду вважає, що позивачем не доведено добросовісності заволодіння квартирою [ADDRESS] , а проживання позивачем у спірному житлі не є підставою для визнання права власності за набувальною давністю. Як вбачається з матеріалів справи, жодних правових підстав, які б давали можливість захистити право позивача, нею не наведено. Таким чином, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача, оскільки вони не відповідають вимогам ст.. 77-79 ЦПК України, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed