Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. [PERSON] є власником житлової квартини, що розташована за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Побєди, 10/56, де він зареєстрований. За вказаною адресою також зареєстрований племінник позивача [PERSON] На даний час відповідач не є власником зазначеного житлового будинку та з 2015 року, тобто більше трьох років, за вказаною адресою не проживає. Відповідач проживає за іншою адресою, комунальні платежі не сплачує, за вказаною адресою поштову кореспонденцію не отримує, особистих речей у зазначеній квартирі відповідача немає, та добровільно не знявся з реєстрації, що перешкоджає позивачу у здійсненні права власності на зазначений житловий будинок. За таких обставин позивач вимушений звернутися до суду із зазначеним позовом за захистом своїх прав. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, зазначивши, що у нього була домовленість з відповідачем, який є його племінником та звільнився з місць позбавлення волі, що останній зареєструється у квартирі позивача за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Побєди, 10/56 тимчасово для оформлення паспорта, після чого знайде собі інше житло та випишеться, однак відповідач цього не зробив, у той час як фактично близько чотирьох років, а саме з 2015 року за вказаною адресою не проживає. На даний час наявність реєстрації відповідача у квартирі позивача є перешкодою для останнього як власника в оформленні субсидії. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань від нього не надійшло, відзиву на позов також не подав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку із неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки ним не повідомлялися, відзиву на позову він не подав, а представник позивача не заперечував проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, про що судом була постановлена відповідна ухвала. Заслухавши позивача, повно, всебічно та обєктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані суду докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі договору дарування від 29.08.2006 набув право власності на житлову квартиру, що розташована за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Побєди, 10/56, що підтверджуються відповідним договором та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12666042 від 28.11.2006 (а.с. 10, 11). Відповідно до довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої адміністратором відділу адміністративних послуг виконавчого комітету Кремінської міської ради Луганської області № 1562 від 14.05.2018, позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO]. У зазначеному будинку також зареєстрований відповідач [PERSON], який є племінником позивача (а.с. 12). З акту житлово-побутових обстежень від 22.08.2017 та характеристики житлово-побутових умов від 05.07.2018 вбачається, що відповідач [PERSON] за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Побєди, 10/56 фактично не проживає з 2015 року (а.с. 13, 14). Як зазначається у ст. 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цією особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У звязку з цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Побєди, 10/56, в якій залишається зареєстрованим його племінник відповідач [PERSON], який з 2015 року за вказаною адресою не проживає, що позбавляє позивача права вільно користуватися та розпоряджатися належною йому власністю. Враховуючи зазначені\~обставини,\~а також\~той факт,\~що [PERSON]\~не проживає\~за адресою\~своєї реєстрації\~понад три\~роки,\~що підтверджується\~дослідженими в\~судовому засіданні\~актом житлово-побутового\~обстеження,\~характеристикою житлово-побутових\~умов депутата\~Кремінської міської\~ради Луганської\~області та поясненнями позивача, суд дійшов висновку, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved