Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], вказавши третіми особами: Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції, Бабушкінську районну у м. Дніпропетровську раду; про поділ спільного сумісного майна, набутого під час шлюбу. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що у серпні 1990 року між ним та [PERSON] був укладений шлюб. Під час перебування у шлюбі, ними спільно була придбана квартира [ADDRESS]. 19 листопада 2008 року шлюб між ним та [PERSON] було розірвано, однак питання щодо поділу спільного майна подружжя в добровільному порядку вирішено не було. У зв'язку з чим позивач звернувся до суду та просив поділити спільне сумісне майно набуте під час шлюбу з [PERSON], а саме квартиру [ADDRESS], визнати за ним право власності на ? частину цієї квартири та стягнути з [PERSON] судові витрати (а.с. а.с. 11 - 13). Представник позивача у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідно до вказаної заяви, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 84). Відповідач в судове засідання не з'явилася про день, час та місце розгляду справи, повідомлена належним чином, причини неявки до суду не повідомила, тому суд відповідно до ст.ст. 169, 224, 225 ЦПК України, з урахуванням згоди представника позивача, вважає можливим провести заочний розгляд справи (а.с. а.с. 36, 72, 76). Треті особи в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до суду не повідомили (а.с. а.с. 27, 54, 71). Суд розглядає справу, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд вивчивши матеріали справи, доходить наступного висновку. Судом було встановлено, що 18 серпня 1990 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб (а.с. 7). 22 квітня 2003 року, між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу квартири, у відповідності до якого [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] продали, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] у житловому будинку А - 5, що складається з: 1 - коридор, 2, 3, 4, 9, 12 - кладові, 5, 10, 11 - житлові, 6 - кухня, 7 - туалет, 8 - ванна, І, ІІ - балкони; житловою площею 56, 7 м2; загальною площею 88,0 м2; що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. а.с. 47, 48). 19 листопада 2008 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим 18 березня 2009 року Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 530 (а.с. 8). У відповідності до довідки Державної міграційної служби України Бабушкінського районного відділу у м. Дніпропетровську № 3481 від 13 вересня 2013 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 65). Вказані вище спірні правовідносини регулюються Сімейним кодексом України, Цивільним кодексом України 2003 року та Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Відповідно до ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частинами 1, 2 статті 61 СК України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь - яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, отримані одним із подружжя. Згідно ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В силу ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 68 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, а розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому ч. 3 ст. 70 СК України визначено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. В силу ч. 3 ст. 369 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у тому числі визначено, спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово - будівельному, дачно - будівельному, гаражно - будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Ураховуючи зміст приведених норм закону та встановлені у судовому засіданні обставини справи, а саме те, що квартира [ADDRESS], була придбана за час перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, а тому вона є спільною сумісною власністю подружжя, у зв'язку з чим суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити та поділити спільне сумісне майно набуте під час шлюбу з [PERSON], а саме: квартиру [ADDRESS]; визнавши за [PERSON], право власності на ? частину, зазначеної квартири. Також, у порядку ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 960 гривень 12 копійок.

Outcome: approved