Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до Пологівського районного суду Запорізької області у порядку ст.317 ЦПК України із заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території його дружини [PERSON]. В обґрунтування своїх вимог заявник зазначає, що його дружина [PERSON], [INFO], була зареєстрована та проживала за адресою: [INFO], де і померла 31.03.2018 року. Поховали дружину за місцем смерті на цвинтарі смт.Горноє м.Харцизька. Для отримання свідоцтва про смерть державного зразка заявник звернувся до Пологівського районного відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, однак йому було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] у звязку з тим, що документи про смерть дружини видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Свідоцтво про смерть дружини заявнику необхідно отримати для подальшого оформлення спадщини та отримання виплат у звязку зі смертю. Тому [PERSON] був вимушений звернутися до суду із вказаною заявою з метою отримання свідоцтва про смерть дружини та здійснення своїх прав, які породжує даний факт, оскільки іншого шляху законодавством не передбачено. У судовому засіданні заявник заяву підтримав у повному обсязі і просив її задовольнити. Додатково заявник пояснив, що його дружина [PERSON] дійсно померла після тривалої хвороби 31.03.2018 року у лікарні м.Харцизька Донецької області, куди була госпіталізована ще 16.01.2018 року. Після смерті [PERSON] він особисто разом із їх донькою займалися її похованням. Його дружина [PERSON] була похована 03.04.2018 року на цвинтарі м.Харцизька, яке у народі називають «Комуніст», і заявник особисто був присутній під час її поховання. Представник заінтересованої особи у судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, про що свідчить наявна у матеріалах справи розписка про вручення судової повістки, але подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив справу вирішити відповідно до вимог чинного законодавства. На підставі ч.1 ст.247 ЦПК України суд під час судового розгляду справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Заслухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного. Зі змісту ст.4 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно із п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Під час розгляду справи судом було встановлено, що [PERSON], яка народилась 29.02.1948 року у с.Козлишки Пандельського району, Республіка Литва, є дружиною [PERSON], на підтвердження чого до суду надано копію свідоцтва про одруження серії І-АБ №162110 від 13.12.1969 року. У копії довідки про причину смерті від 02.04.2018 року №54 та у копії лікарського свідоцтва про смерть від 02.04.2018 року №54, які видані так званою Харцизькою центральною міською лікарнею, ДНР, не підпорядкованою закладам охорони здоровя України, а також у копії свідоцтва про смерть серії ДНР №102078, виданого так званим Харцизьким міським відділом запису актів цивільного стану Державної [PERSON] Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки 02.04.2018 року, зазначено, що [PERSON], [INFO], померла 31.03.2018 року у м.Харцизьк, ДНР. 25.04.2018 року заявник звернувся до Пологівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області для реєстрації смерті дружини [PERSON], проте, у видачі свідоцтва про смерть йому було відмовлено, оскільки ним було надано документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Пунктом 1 глави 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5, визначено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті є, зокрема, лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за № 1150/13024, рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085 затверджено Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, до якого включено і м.Харцизьк Донецької області, на території якого 31.03.2018 року померла [PERSON] Тому згідно з п.1 постанови Верховної Ради України від 17.03.2015 року №254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», даний населений пункт відноситься до тих населених пунктів, які визнано тимчасово окупованими територіями. Відповідно до наказів Міністерства юстиції України від 25.11.2014 року №247/7 та від 17.06.2014 року № 935/5 всі органи та підрозділи, які підпорядковані Міністерству юстиції України, повинні були переміститися з тимчасово окупованих територій у населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі та перереєструватись там. Тому всі акти та документи, видані органами, не переміщеними в населені пункти, на територіях яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі та не перереєструвались, з 01.12.2014 року вважаються недійсними. Разом із тим, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСЛП), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Тому суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, Молдови та Росії, де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою, не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Із пояснень заявника, а також із наданої до суду копії паспорта померлої [PERSON] та фотокарток місця поховання [PERSON] судом встановлено, що 31.03.2018 року у м.Харцизьк Донецької області померла громадянка України [PERSON], яка народилася 29.02.1948 року у с.Козлишки Пандельського району, Республіка Литва. Довідка про причину смерті від 02.04.2018 року №54, лікарське свідоцтво про смерть від 02.04.2018 року №54 та свідоцтво про смерть серії ДНР №102078 від 02.04.2018 року, видані установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, не створюють правових наслідків. Тобто для проведення державної реєстрації смерті [PERSON] існують обєктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України суд дійшов висновку про необхідність задоволення заяви про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території, оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість заявнику отримати свідоцтво про смерть та здійснити його права, повязані із встановленням даного факту. На підставі викладеного,

Outcome: approved