Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з уточненим 25.07.2014 року позовом, в якому просив суд визнати договір дарування (3479, від 30.10.2006 року) квартири [ADDRESS], удаваним та розділити майно подружжя, яке було набуто під час перебування у законному шлюбі, а саме: садовий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS], автомобіль MERSEDES-BENZ VITO 1998 року випуску, автомобіль MERSEDES-BENZ 100 D, 1992 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], а також квартиру [ADDRESS], в рівних частках. Мотивуючи свої позовні вимоги, [PERSON] вказав, що 05.03.2005 року між ним та [PERSON] було укладено офіційний шлюб. Під час сумісного проживання ними було придбано спільне майно, яке вказано вище. Проте, квартира [ADDRESS] була нотаріально оформлена як договір дарування, хоча фактично це був договір купівлі - продажу нерухомого майна, в якому одна сторона Покупець ([PERSON]), а інша сторона Продавець ([PERSON]). Вказана квартира була придбана за 85.000,00 доларів США. Даний правочин був вчинений з метою ухилитися від сплати податків. Після придбання вищевказаної квартири, сторони зробили в ній дорогий ремонт, однак останні чотири роки а ні позивач, а ні [PERSON] в ній не проживають, а її винаймають квартиранти. Після уточнення позовних вимог, [PERSON] просив суд визнати спільною сумісною власністю подружжя кошти у розмірі 21.600,00 доларів США, отриманих від укладеного 01.07.2010 року договору оренди квартири [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був належним чином повідомлений (ч. 5 ст. 74 ЦПК України), про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи в його відсутність та заперечень на позов до суду не надав. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), про що позивач в судовому засіданні не заперечував. З'ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та правовідносини сторін, що випливають з таких обставин, вислухавши пояснення позивача та допитаного в судовому засіданні свідка, перевіривши їх доводи наявними в справі доказами, дослідивши матеріали справи, надавши їм правову оцінку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини (ч. 1 ст. 114 ЦПК України). Як випливає з матеріалів справи, 05.03.2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, актовий запис № 94. Пунктом 23 Постанови ПЛЕНУМ ВЕРХОВНОГО СУДУ УКРАЇНИ від 21.12.2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. В своєму позові [PERSON] зазначає, що під час сумісного проживання подружжям було придбано спільне майно, а саме: садовий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS]: автомобіль MERSEDES-BENZ VITO 1998 року випуску; автомобіль MERSEDES-BENZ 100 D, 1992 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]; квартиру [ADDRESS]. Однак, матеріалами справи підтверджується наявність наступного майна: автомобіля марки 108 D модель MERSEDES-BENZ VITO, 1998 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], належить [PERSON]; квартири [ADDRESS], яка згідно договору дарування від 30.10.2006 року належить [PERSON] Щодо іншого майна, а саме: садового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] та автомобіля MERSEDES-BENZ 100 D, 1992 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], у суду відсутні правовстановлюючі документи, які б підтверджували їх придбання в шлюбі подружжям [PERSON] (договір, укладених у порядку, встановленому законом; свідоцтво про право власності на нерухоме майно; свідоцтво про право власності; рішення суду, що набрало законної сили та ін. згідно Закону України від 01.07.2004 року № 1952-IV). Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 1 ст. 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У відповідності до ст. 60 СК України, майно, набуде подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відповідно до ч. 1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, вважається, що частки майна дружини та чоловіка є рівними. Що стосується позовних вимог про визнання договору дарування квартири [ADDRESS], удаваним, слід зазначити наступне. За договором дарування відповідно до ст.717 ЦК України, одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Як пояснив в судовому засіданні позивач [PERSON], дарування було здійснене зовсім чужою відповідачці особою, яку вона до цього не знала. Фактично це був договір купівлі - продажу нерухомого майна, в якому одна сторона Покупець ([PERSON]), а інша сторона Продавець ([PERSON]). Згідно розписки [PERSON] від 12.08.2014 року, остання підтвердила, що 30.10.2006 року продала квартиру [ADDRESS] громадянці [PERSON] за 85.000,00 доларів США. Таким чином, суд дійшов висновку, що в даному випадку мав місце договір купівлі-продажу, так як згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Отже, вищевказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] . Також, позивач в своєму позові зазначив, що в спірній квартирі останні чотири роки а ні він, а ні [PERSON] не проживають та надав договір оренди квартири [ADDRESS], укладений 01.07.2010 року між [PERSON] та [PERSON], розмір плати за квартиру сторони погодили у розмірі 450 доларів США. Строк дії договору з 02.07.2010 року по 02.07.2015 року. Вказане вище було підтверджено наданими в судовому засіданні поясненнями свідка [PERSON] Проте, зі слів позивача, починаючи з 18.08.2010 року по 18.08.2014 року він коштів за оренду вищевказаної квартири від відповідачки не отримував та просив суд стягнути з [PERSON] на його користь 10.800,00 доларів США (половину від отриманих коштів за оренду квартири за 48 місяців), що в гривневому еквіваленті станом на 13.08.2014 року складає 141.595,14 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України).

Outcome: partial