Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Станично-Луганського районного суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа Станично-Луганська селищна військово-цивільна адміністрація Щастинського району Луганської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що він є власником зазначеного будинку, в якому зареєстрований [PERSON] . Однак, відповідач по справі фактично не мешкає в ньому більше 10 років, оскільки у 2002 році виїхав до м. Луганська, де мешкав до 2014 року. У червні 2014 року [PERSON] виїхав на постійне місце мешкання до РФ у зв`язку з бойовими діями, що мали місце на території смт. Станиця Луганська та м. Луганськ. Під час спілкування з відповідачем [PERSON] неодноразово просив його знятися з реєстрації в належному йому будинку, але [PERSON] не мав такої можливості. На даний час позивачу не відомі контакти та місце проживання відповідача, а перебування [PERSON] на реєстраційному обліку у вказаному будинку створює перешкоди для позивача у праві на отримання субсидії на оплату житлово-комунальних послуг та у володінні його майном. Таким чином, позивач вимушений звернутися до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати відповідача таким, що втратив право користування будинком з тих підстав, що він не проживає тривалий час у вказаному будинку і добровільно з реєстраційного обліку не знімається. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Позивач надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, жодних заяв чи клопотань від нього не надходило. Враховуючи, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзивів не подавав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідача за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Представник третьої особи - Станично-Луганської селищної ВЦА Щастинського району Луганської області у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що відповідно до копії договору дарування від 03.05.1985 року, зареєстрованого в реєстрі за №844, [PERSON] та [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняв у дар 37/50 частки будинку з надвірними побудовами на земельній ділянці 584 кв.м., розташованому за адресою: [ADDRESS] . Право власності на 37/50 частки вказаного будинку зареєстровано за [PERSON] . Станично-Луганським БТІ, про що внесено в реєстрову книгу №5 запис за №880 від 22.04.1985 року. Згідно довідки начальника КП «Станично-Луганське БТІ» від 16.07.2021 року за №106 житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , станом на 01.01.2013 року зареєстрований за [PERSON] та [PERSON] 13/50 часток на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим Станично-Луганською державною нотаріальною конторою 02.12.1983 року реєстр №2753 та [PERSON] 37/50 часток на підставі договору дарування, посвідченого Станично-Луганською державною нотаріальною конторою 03.04.1985 року реєстр №822. Відповідно до копій свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 01.09.2017 року, серії НМЕ №316446 та НМЕ №316447, посвідчених державним нотаріусом Кондратьєвим В.М., [PERSON] належить будинок [ADDRESS] . Що також підтверджується копіями Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №96092208 та №96099846 від 01.09.2017 року та копією технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок. В зазначеному будинку зареєстровані: позивач [PERSON] , 1956 року народження, відповідач [PERSON] , 1984 року, що підтверджується довідкою №539 від 07.05.2021 року, виданою заступником голови Станично-Луганської селищної ради, однак відповідач\~фактично там\~не проживає,\~що підтверджується\~актом обстеження\~матеріально-побутових\~умов сім`ї\~від 01.02.2019\~року,\~09.02.2020\~року та\~09.02.2021\~року,\~складеними посадовою\~особою селищної\~ради [PERSON] . Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права користування житловим приміщенням. Стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 47\~Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ст. 150 ЖК Української РСР, в якій йдеться про те що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», коли особа була відсутня понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на жилу площу. Відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає, будинком не користуються, житлово-комунальні послуги та витрати на його утримання не сплачує, домовленості з позивачем про збереження користування житлом понад строк укладено не було, а тому правових підстав для подальшої його реєстрації у будинку позивача наразі немає, внаслідок чого суд приходить до висновку про необхідність визнання відповідача таким, що втратив право користування вищевказаним будинком. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~до розміру\~задоволених позовних\~вимог.\~Суд враховує,\~що позивач,\~звертаючись до\~суду з\~позовом,\~не заявляв\~вимог про\~стягнення з\~відповідача на\~його користь\~судового збору,\~а тому\~вважає судові\~витрати залишити\~за його\~рахунок. На підставі викладеного і

Outcome: approved