Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-14 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до Державної казначейської служби України, Військової прокуратури Івано-Франківського гарнізону військової прокуратури Західного регіону України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду, мотивуючи свої вимоги тим, що 25 червня 2015 року до єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості за № 42015090780000089 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 368 та ч.2 ст. 419 КК України, та наступного дня повідомлено [PERSON] про підозру у вчиненні цих кримінальних правопорушень. Ухвалою слідчого судді Іванно-Франківського міського суду від 07.07.2015 року [PERSON] обрано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання. 21 серпня 2015 року слідчим військової прокуратури Іванно-Франківської прокуратури було повідомлено [PERSON] про нову підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 368 та ч. 3 ст. 426 КК України. Вироком Верховинського районного суду Іванно-Франківської області від 9 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Іванно- Франківської області від 21 лютого 2017 року, [PERSON] був засуджений за ч. 3 ст.426 КК України до 5 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України його було звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на один рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. Постановою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 17 травня 2018 року скасовано вказані судові рішення і закрито кримінальне провадження щодо [PERSON] на підставі п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення. Таким чином [PERSON] незаконно перебував під слідством та судом з 25 червня 2015 року до 17 травня 2018 року, а всього 2 роки 10 місяців 22 дні, що в загальному складає 34 місяці 22 дні і весь цей час він знаходився у пригніченому стані, був позбавлений можливості підтримувати нормальні життєві зв`язки, реалізувати свої звички і бажання, права на свободу пересування, вільно залишити територію України. Внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури і суду, а саме незаконного повідомлення про підозру у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного засудження [PERSON] завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, приниження честі і гідності. Розмір грошового відшкодування [PERSON] моральної шкоди не може бути меншим ніж 164045 грн, однак з урахуванням часу його перебування під слідством і судом та положень ст.23 ЦК України, а саме глибини душевних страждань, яких він зазнав під час слідства та суду, позбавлення його можливості реалізації своїх здібностей, інших негативних наслідків морального характеру, розмір грошового відшкодування моральної шкоди він визначає у 300000 грн. Крім того, діяння, які інкриміновані [PERSON] як злочин, стали підставою для його звільнення з військової служби. Так, наказом начальника 31 прикордонного загону від 7 липня 2015 року припинено контракт з [PERSON] та звільнено його з військової служби за п/п «е» ч.8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через службову невідповідність. У зв`язку із звільненням з військової служби [PERSON] за період з 7 липня 2015 року по 17 травня 2018 року не отримав грошового забезпечення в розмірі 332 924 грн. Також через незаконні дії органів досудового розслідування, прокуратури і суду [PERSON] зазнав матеріальних витрат у розмірі 41250 грн, сплачених ним за надання правової допомоги адвокатом Поляком П.П. під час досудового розслідування та розгляду кримінальної справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій. Отже, загальна сума матеріальних збитків, завданих [PERSON] , незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури і суду, становить 374 174 грн (332924 + 41250 = 374174) грн, а також моральної шкоди, яку поззивач оцінює в 300 000 грн. Просить позовні вимоги викладені в новій редакції задоволити. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, від представника позивача, адвоката Поляк М.В. до суду подано клопотання про розгляд справи без її участі, та без участі позивача за наявними в матеріалах справи доказами. Заявлені позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Заперечень проти винесення судом заочного рішення не висловлено. Представники відповідачів в цій справі, в судове засідання не з`явились, будучи своєчасно та належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи по суті. При викладених обставинах суд прийшов до висновку, що представники відповідачів в справі, були повідомленими про розгляд справи належним чином, а тому, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, відповідно до статті 280 ЦПК України. Відповідно до ст. 281 ЦПК України Косівський районним судом Івано-Франківської області була постановлена ухвала від 15.07.2020 року про заочний розгляд справи. Суд, вивчивши матеріали вважає, що позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають до часткового задоволення за наступних підстав: В ході судового розгляду справи судом встановлено, що 25 червня 2015 року до єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості за № 42015090780000089 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 368 , ч.3 ст.426 КК України (а.с.7-9 т.1) , та наступного дня повідомлено [PERSON] про підозру у вчиненні цих кримінальних правопорушень. Ухвалою слідчого судді Іванно-Франківського міського суду від 07.07.2015 року [PERSON] було обрано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання. 21 серпня 2015 року слідчим військової прокуратури Іванно-Франківської прокуратури було повідомлено [PERSON] про нову підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 368 та ч. 3 ст. 426 КК України. Вироком Верховинського районного суду Іванно-Франківської області від 9 вересня 2016 року (а.с.10-13 т.1), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Іванно- Франківської області від 21 лютого 2017 року (а.с.14-17 т.1) позивач в цій справі, [PERSON] був визнаний винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст.426 КК України та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України його було звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на один рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. На задоволення касаційної скарги захисника Поляка П.П. в інтересах засудженого [PERSON] , постановою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 17 травня 2018 року (а.с.18-21 т.1) скасовано вказані судові рішення і закрито кримінальне провадження щодо [PERSON] за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.426 КК України на підставі п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення. Таким чином встановлено, що [PERSON] незаконно перебував під слідством та судом з 25 червня 2015 року до 17 травня 2018 року, що складає 34 місяці 22 дні. У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду (далі - Закон № 266/94-ВР) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Частиною другою статті 1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Таким чином законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги. Вказані висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року (справа № 383/596/15). В підставу заявлених позивачем позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди позивачем долучено до матеріалів справи довідки про розмір неодержаного [PERSON] заробітку за період з 07.07.2015 до 17.05.2018 року в сумі 332 924,26 грн (а.с. 24-27 т.1) Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог в цій частині стягнення на користь позивача матеріальної шкоди у вигляді неодержаного останнім заробітку у розмірі 332 924 грн суд звертає увагу, що згідно наказу начальника 31 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 07.07.2015 №133-ос, (а.с.22 т.1) припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби старшого сержанта [PERSON] , дільничного інспектора прикордонної служби 1 категорії відділення дільничних інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби Шибени ІІІ категорії (тип В), звільнено з військової служби в запас Збройних Сил України та ст.26 ч.8 п. е (через службову невідповідність осіб рядового, начальницького і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків) Закону України Про військовий обов`язок і військову службу без надання права носіння військової форми одягу. Даний наказ винесено на підставі Висновку службового розслідування (а.с.6-17 т.2) який затверджено начальником Чернівецького прикордонного загону 06.07.2015, яким встановлено (а.с.15 т.2 зв.) порушення вимог статей 11, 16, 30, 37 Статуту внутрішньої служби ЗСУ та статей 1-4, 6 Дисциплінарного статуту ЗСУ і рекомендовано дільничного інспектора прикордонної служби 1 категорії відділення дільничних інспекторів впс «Шибени» старшого сержанта Рибчук І.В. притягнути до дисциплінарної відповідальності та оголосити дисциплінарне стягнення - звільнити з військової служби за контрактом за службовою невідповідністю . Позивач в справі [PERSON] не оскаржував вказаний наказ про його звільнення з військової служби та не звертався до суду з позовом про поновлення його на службі. А тому в цій частині заявлені позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення. Ухвалою суду від 02.03.2020 року залучено до участі в розгляді даної справи як співвідповідача - Військову прокуратуру Івано-Франківського гарнізону військової прокуратури Західного регіону України . Копію ухвали суду від 02.03.2020 року (а.с.170 т.2) було направлено для відома представнику відповідача як і напрялялись представноким позивача в справі копії заяв про уточнення позовних вимог, однак а ні відзиву а ні письмових пояснень по суті вимог позову до суду не поступало, що дає.суду право на розгляд справи на підставі наявних в ній письмових доказів наданими сторонами. Що стосується розміру витрат (матеріальної шкоди) в сумі 41250 грн понесені позивачем на надання йому правової допомоги в ході розгляду по суті кримінального провадження щодо нього, то вказані витрати підлягають до відшкодування в повному обсязі. Згідно з пунктом 4 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягають також поверненню суми, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги. До цих сум відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції. У рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Встановлено, що відповідно до звіту про надані юридичні послуги згідно договору №б/н від 01.06.2018 Адвокатське об`єднання «Поляк і партнери» з 14.09.2015 по 17.05.2018 представляло інтереси позивача під час розгляду кримінального провадження - справи у Верховинському районному суді, Апеляційному суді Івано-Франківської області, готувало процесуальні документи в касаційну інстанцію (а.с.29 т.1). Згідно вказаного звіту та фіскального чеку №444001 від 27.07.2018 року [PERSON] за договором від 23.07.2015 за надання юридичної допомоги АО «Поляк і Партнери» в ході розгляду кримінального провадження сплачено 41 250,00 грн (а.с.28-29 т.1). Отже, витрати [PERSON] на правову допомогу у зв`язку із розглядом кримінальної справи підтверджено належними документальними доказами. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в цій частині позову, а саме в частині відшкодування позивачу 41250,00 грн понесених витрат на правничу допомогу є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується заявленої позивачем в справі вимоги про відшкодування йому 300 000 грн моральної шкоди, то суд вважає , що в цій частині позовна вимога [PERSON] підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного: Відповідно до пунктів 1, 1.1 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР, право на відшкодування шкоди у розмірах і у порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду; незаконного взяття і тримання під вартою. Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВРу наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. У частинах п`ятій, шостій статті 4 Закону № 266/94-ВРпередбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Статтею 13 Закону № 266/94-ВРвизначено, що питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Законом прямо передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати. Таким чином, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір - є мінімальним, який гарантований державою. Згідно з частиною шостою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Відповідно до частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала в інших випадках, встановлених законом. У статтях 1173, 1174 ЦК України встановлено, що шкода завдана фізичній або юридичній особі посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також завдана органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи вини посадової або службової особи. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди , розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. У пункті 10 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України судам також роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Тобто, належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди. Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110гс18. Суд вивчивши письмові докази надані сторонами в справі, враховуючи обставини справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, тяжкості страждань позивача, приходить до висновку, що розмір завданої моральної шкоди необхідно визначити у розмірі 164045 грн, як такий, що відповідає характеру правопорушення, глибині фізичних та духовних страждань позивача. При визначенні розміру відшкодування заподіяної моральної шкоди, суд виходить із того, що, відшкодування моральної шкоди, згідно ст. 3 Закону, провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування позивача під слідством чи судом (34 місяці і 22 дні), який станом на час розгляду справи судом становить 4723 грн. Статтею 43 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) установлено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. Згідно з пунктами 1, 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України. Державна казначейська служба України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Основними завданнями Державної казначейської служби України є: 1) внесення пропозицій щодо формування державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів; 2) реалізація державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Державна казначейська служба України відповідно до покладених на неї завдань: здійснює через систему електронних платежів Національного банку України розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів, операцій з коштами бюджетів, спільних із міжнародними фінансовими організаціями проектів; здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (пункт 4 Положення про Державну казначейську службу України). Згідно з пунктом 8 частини першої статті 7, частини другої статті 23 БК України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Статтею 25 БК України установлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку. Окрім того до задовлення підлягає вимога позивача в справі, [PERSON] , про стягнення в його користь 16500 грн витрат понесених на надання йому правової допомоги, що підтверджено розрахунком (а.с. 154 т.2) Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи , належать витрати - на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч. 2 п.1 ст.141 ЦПК України, судові витрати , пов`язані із розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. На підставі наведеного, ст.56 Конституції України, ст. ст. 23, 1167, 1176 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, прокуратури і суду ,

Outcome: approved