Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-07 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Свої вимоги мотивує тим, що 12.07.2017 року сторони уклали письмовий договір позики, згідно з яким відповідач отримав у борг від позивача грошові кошти в розмірі 309043 гривні, що станом на день укладення договору було еквівалентно 11900 доларам США, згідно курсу НБ України. Відповідач в свою чергу зобов'язався повернути отримані кошти в гривневому еквіваленті 11900 доларів США на день повернення боргу. На підтвердження передачі коштів згідно умов договору відповідач підписав розписку про отримання ним грошових коштів. Термін дії договору та строк повернення боргу встановлено не пізніше 12.07.2018 року, станом на сьогоднішній день позичальник відмовляється повертати борг. Позивач декілька разів звертався до відповідача з вимогою повернути борг, однак відповідач виїхав за межі України та уникає позивача. Просить суд стягнути з [PERSON] борг за договором позики в сумі 345769,00 грн. та судові витрати. Сторони в судове засідання не з'явилися. Представник позивача подав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, підтримує позовні вимоги. Відповідач повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином своєчасно, через ЗМІ, причин неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у відсутності відповідача не надходило. Розгляд справи проведено відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України з ухваленням заочного рішення. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні належними доказами достовірно встановлено, що 12.07.2017 року сторони уклали письмовий договір позики, згідно з яким відповідач отримав у борг від позивача грошові кошти в розмірі 309043,00 гривні, що станом на день укладення договору було еквівалентно 11900,00 доларам США, згідно курсу НБ України. Відповідач в свою чергу зобов'язався повернути отримані кошти в гривневому еквіваленті 11900,00 доларів США на день повернення боргу. На підтвердження передачі коштів згідно умов договору відповідач підписав розписку про отримання ним грошових коштів. Термін дії договору та строк повернення боргу встановлено не пізніше 12.07.2018 року, станом на сьогоднішній день позичальник відмовляється повертати борг. Позивач декілька разів звертався до відповідача з вимогою повернути борг, однак відповідач виїхав за межі України та уникає позивача. Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані Цивільним кодексом України. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути дносторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст.1049 ЦК встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Частиною 1 статті 1050 ЦПК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно правової позиції Верховного суду ст. 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання і поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або законом (ВП ВС, № 758/1303/15-ц 11.04.18). Цивільно-правова відповідальність відповідача передбачена п. 6.3 договору позики. Отже відповідач повинен сплатити за прострочення боргового зобов'язання три відсотки річних, які становлять 10070,00 гривень. Позаяк відповідач [PERSON] не виконав взяті на себе зобов'язання з повернення позивачу позики в гривневому еквіваленті 11900 доларів США, тому слід констатувати обставини щодо підставності позовних вимог [PERSON] та наявності всіх правових підстав для їх стягнення. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати у справі слід покласти на відповідача, оскільки рішення ухвалено на користь позивача.

Outcome: approved