Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» (далі - ТОВ «ЕкономКомфорт») про визнання недійсними договорів №01840/13 та №01840 від 22.11.2013р. (далі - відповідно договори №01840/13 та №01840), укладених між сторонами, та стягнення з відповідача коштів в розмірі 14850,00 грн. Позов обґрунтовується тим, що 22.11.2013р. між [PERSON] та ТОВ «ЕкономКомфорт» укладено два договори про надання послуг №01840 та №01840/13. За умовами договору №01840 відповідач взяв на себе зобов'язання за плату: забезпечити дбайливе оформлення договору про участь у програмі для замовника з дотриманням вимог чинного законодавства; надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі. По договору №01840/13 ТОВ «ЕкономКомфорт» зобов'язалось за плату вчинити від імені позивача та за його рахунок певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, визначеного додатком №1 до договору: сформувати групу учасників, забезпечити її адміністрування; присвоїти та повідомити учаснику його номер групи та персональний код у групі; організовувати та проводити розподіли свідоцтв; здійснити оплату товару на користь учасника та/або надати учаснику відповідну суму у позику; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатками до нього. Позивач вважає, що договір № 01840/13 є договором про надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі, а діяльність ТОВ «ЕкономКомфорт» в цьому випадку є наданням послуг адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі. А отже, відповідно до законодавства, для укладення із позивачем договору №01840/13 відповідач повинен був, у встановленому порядку, отримати у Нацкомфінпослуг ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Однак такої ліцензії ТОВ «ЕкономКомфорт» на момент укладення договору не мало, а отже відповідач не мав права на укладення такого договору і це [PERSON] вважає підставою для визнання договору №01840/13 недійсним. Крім того, договір №01840 є тісно пов'язаним із договором №01840/13 і у ньому є неодноразові посилання на договір №01840/13. [PERSON] вважає, що оспорюваний договір №01840 суперечить актам цивільного законодавства, а сам правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків. Із посиланням на норми ч.ч.2, 3 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст.4, 15 Закону України «Про захист прав споживачів», пункти 6.1, 6.5 Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах позивач вважає, що оформлення з клієнтом договору про надання йому послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, а також надання такому клієнту інформації та роз'яснень щодо діяльності відповідної програми перед укладенням з ним такого договору є законодавчо закріпленим обов'язком особи, яка надає послуги адміністрування фінансових актів для придбання товарів у групах. Але, за договором №01840 за такі дії позивач повинен був заплати відповідачу велику суму коштів - 14850,00 грн. Крім того, позивач зазначає, що договір №01840 порушує права споживача, не відповідає встановленим у ст.509 ч.3 ЦК засадам, оскільки відповідач недобросовісно видає свої встановлені законодавством обов'язки як надання позивачу певної оплатної послуги. Несправедливим є те, що за оформлення з відповідачем договору про надання послуг адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах позивач вимушений сплатити 14850 грн. За таких умов договір №01840 має бути визнаний недійсним, а сплачені по договору кошти - повернуті позивачу. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги і їх обґрунтування підтримав повністю. Давав пояснення про те, що у договірних відносинах позивачу важливе значення має відсутність ліцензії у відповідача, оскільки [PERSON] за умовами договору має вносити кошти, а адміністратор послуги не ліцензований, тому немає гарантій виконання ним своїх зобов'язань. Представник відповідача до суду не з'явився, надіславши письмові заперечення і пояснення, зазначив про невизнання позову повністю та просив про розгляд справи у їхню відсутність. Суть заперечень відповідача зводиться до того, що для ТОВ «ЕкономКомфорт» не потрібно мати ліцензію для надання такої послуги, як передбачено в договорі №01840/13, оскільки послуга не має усіх визначених ознак фінансової послуги, зокрема мети отримання прибутку від залучення грошових коштів від третіх осіб. Від залучення платежів згідно договору про участь у програмі відповідач прибутку не отримує, а лише перерозподіляє залучені кошти серед учасників. ТОВ «ЕкономКомфорт» отримує прибуток від діяльності, яка полягає у наданні інформаційно-консультаційних послуг, спрямованих на надання учаснику грошових коштів у позику чи оплати відповідної вартості товару, тобто на підставі договору про надання інформаційно-консультаційних послуг. Покликаються і на те, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» поширює дію не на усі юридичні особи, а тільки на ті, що є професійними учасниками ринку фінансових послуг, тому, вимоги зазначеного Закону на відповідача не поширюються. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши заперечення відповідача, дослідивши та оцінивши у сукупності докази у справі, приходить до висновку про задоволення позову. Судом встановлено, що 22.11.2013р. сторонами було укладено договори: №01840 - предметом є зобов'язання відповідача за плату 14850 грн. (9,9% від розміру цільової позики) забезпечити дбайливе оформлення договору про участь у програмі для замовника з дотриманням вимог чинного законодавства; надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі; та №01840/13 - згідно якого ТОВ «ЕкономКомфорт» зобов'язалось за плату вчинити від імені позивача та за його рахунок певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, визначеного в додатку №1 до договору, в тому числі: сформувати групу учасників, забезпечити її адміністрування; присвоїти та повідомити учаснику його номер групи та персональний код у групі; організовувати та проводити розподіли свідоцтв; здійснити оплату товару на користь учасника та/або надати учаснику відповідну суму у позику; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатками до нього. Вивчивши зміст оспорюваного договору №01840/13 та умови програми «Економкомфорт» (додаток №2 до договору), суд приходить до висновку, що послуга, яку за умовами даного договору передбачено надати [PERSON] за своєю суттю є фінансовою послугою у виді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (ст.4 ч.1 п.111 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»), оскільки послуги, які є предметом договору, здійснюються шляхом створення адміністратором груп учасників та формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми у позику, із проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури. Така діяльність, підпадає під визначення п.1.2 Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (затвердж. розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 09.10.2012 № 1676), згідно якого адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. Нормою ст.34 ч.1 п.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено обов'язковість отримання ліцензії у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у разі здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. По договору №01840/13 передбачено залучення коштів фізичної особи. Отже, для здійснення відповідачем діяльності, що стала предметом договору №01840/13, необхідно мати ліцензію. Суд визнає неспроможними заперечення відповідача про те, що пропонована ними у договорі №01840/13 послуга не має ознаки фінансової послуги. Так, відповідно до ст.1 ч.1 п.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» під фінансовою послугою розуміються операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. У цьому визначенні мета отримання прибутку не є критерієм віднесення операції з фінансовими активами до поняття фінансової послуги, а «мета отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів» стосується лише залучення фінансових активів від інших осіб. Крім того, не мають правового підґрунття доводи відповідача про те, що на нього не поширюється дія Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки до визначених у ст.2 ч.3 Закону установ, на діяльність яких не поширюються положення Закону, відповідач не належить. Отже, згідно із нормами ст.203 ч.2 та ст.227 ч.1 ЦК є підстави для визнання недійсним договору №01840/13, як такого, що вчинений юридичною особою без відповідного дозволу (ліцензії). Далі, з обставин справи вбачається, що відповідач пропонуючи позивачу надання фінансової послуги, укладає групу договорів, при тому, що позивач, як споживач послуги і так має право, без укладення договору №01840 на отримання повної інформації про послугу та її виконавця, згідно із ст.4 ч.1 п.4 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст.627 ч.2 ЦК у договорах за участю фізичної особи -споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Самі по собі послуги, що є предметом договору №01840, позивачу не потрібні, в разі неможливості досягнення основної мети відносин із відповідачем - отримання позики. З урахуванням того, що відповідач не повідомив [PERSON] про відсутність у ТОВ «ЕкономКомфорт» ліцензії на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, позивач був позбавлений можливості свідомого вибору: оформляти чи не оформляти договір про участь у програмі «Економкомфорт» (дбайливе оформлення якого є предметом оспорюваного договору №01840), отримувати чи ні консультативно-довідкові послуги з питань діяльності програми. Це значить, що така підприємницька практика вводить споживача в оману і кваліфікується як нечесна (ст.19 ч.2 п.4, 5 та останній абзац ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Отже, відповідно до ст.19 ч.6 того ж Закону, є підстави для визнання недійсним і договору №01840 та згідно із ст.216 ч.1 ЦК, стягнення в користь позивача 14850 грн., сплачених на виконання недійсного правочину.

Outcome: approved