Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

[PERSON] , житель [ADDRESS] , громадянин Румунії, 15.01.2020 року звернувся до Тлумацького районного суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] , жительки [ADDRESS] , громадянки України, про розірвання шлюбу. Свої вимоги обґрунтував тим, що він 29.06.2002 року зареєстрував шлюб з відповідачем [PERSON] у відділі реєстрації актів цивільного стану Тлумацького районного управління юстиції Івано-Франківської області, про що в книзі реєстрації шлюбів 29.06.2002 року зроблено запис № 26. У шлюбі у них народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , які на даний час є неповнолітніми. Причинами розірвання шлюбу є те, що спільне життя з відповідачем у нього не склалося через різні характери та погляди на сімейне життя, у них зникли спільні інтереси, і вони втратили почуття любові та взаєморозуміння один до одного. Дружина не поважає його як чоловіка, між ними часто виникають сварки. Подружніх відносин не підтримують, більше шести місяців, як сім`я, не проживають. Кожен з них проживає своїм життям, своїми інтересами, сім`ї як такої немає, а шлюб існує тільки формально. Надалі перебувати у шлюбних відносинах не бажає. Просив шлюб розірвати, місцем проживання малолітнього сина [PERSON] визначити місце проживання його матері. Судові витрати по справі віднести на його рахунок. Положеннями частини першої статті 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно п. 7 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадках, коли дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України. Нормами ст. 496 ЦПК України передбачено, що іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ст. 297 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 26 Договору між Україною і Румунією про правову допомогу та правові відносини у цивільних справах, ратифікованим Законом України № 2822-IV від 07/09/2005 року, особисті та майнові правовідносини подружжя, які мають громадянство однієї Договірної Сторони і проживають на території другої Договірної Сторони, визначаються законодавством Договірної Сторони, громадянами якої вони є. Якщо подружжя є громадянами різних Договірних Сторін і проживають на території однієї Договірної Сторони, їх особисті та майнові правовідносини визначаються законодавством Договірної Сторони, на території якої вони мають спільне місце проживання. Ухвалою судді Тлумацького районного суду Івано-Франківської області Лущак Н.І. від 16.01.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 10.03.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 07.05.2020 року клопотання позивача [PERSON] задоволено, сторонам по справі надано два місяці для примирення та провадження у справі зупинено до закінчення визначеного судом строку наданого для примирення. Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 31.08.2020 року провадження у даній справі поновлено та продовжено судове засідання. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак в позовній заяві у випадку його неявки в судове засідання просив розгляд справи провести без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, відзиву на позовну заяву суду не надала, причин неявки суду не повідомила, хоча була належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи в порядку ст. 128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 50). Тому, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 280 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки не повідомив, а позивачем подано достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд ухвалив про проведення заочного розгляду справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав: Згідно з положеннями п. 3 ч. 2 ст. 18, ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Судом встановлено, що сторони згідно повторного свідоцтва про шлюб, [PERSON] (позивач), громадянин Румунії, та [PERSON] (відповідач), громадянка України, уклали шлюб 29.06.2002 року, про що в книзі реєстрації шлюбів 29.06.2002 року зроблено запис № 26. Прізвища після реєстрації шлюбу: чоловіка « [PERSON] », дружини - « [PERSON] » (а.с. 3). У шлюбі у них народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] народження, та син [PERSON] , [INFO] , які на даний час є неповнолітніми, що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 4, 4 зворот). Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Також, судом встановлено, що сімейне життя у сторін не склалося, через різні характери та погляди на сімейне життя, через що між ними часто виникали сварки, протягом останіх місяців разом не проживають. Шлюб між сторонами існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має істотне значення, а тому шлюб слід розірвати. В силу вимог ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи те, що відповідач в судове засідання не з`явилася, відзиву на позов не подала, не просила їй відновити дошлюбне прізвище, суд вважає, що після розірвання шлюбу їй слід залишити шлюбне прізвище « [PERSON] ». Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Враховуючи те, що позивач просив місцем проживання дитини - сина [PERSON] визначити місце проживання відповідача, а відповідач жодних заперечень на позов не подала, суд, вважає, що місцем проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , слід визначити місце проживання його матері - [PERSON] (відповідач), а неповнолітній [PERSON] , [INFO] , якому виповнилось 17 років, має право визначити своє місце проживання з матір`ю або з батьком самостійно. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За встановлених судом обставин, позов слід задовольнити. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 8 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При такому вирішенні спору, враховуючи те, що позивач в позовній заяві просив судові витрати по справі віднести на його рахунок, суд вважає, що судові витрати по справі слід віднести на рахунок позивача. На підставі наведеного, ст. 51 Конституції України,ст.ст. 24, 110, 112, 113, 160 СК України, Закону України «Про міжнародне приватне право», Договору між Україною і Румунією про правову допомогу та правові відносини у цивільних справах, Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993 року,

Outcome: approved