Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позивач у справі, [PERSON], в судове засідання не з'явився. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Просить позов задовольнити. Із позовних вимог [PERSON] вбачається, що сторони зареєстрували шлюб 14.02.2004 року у виконавчому комітеті Кобаківської сільської ради. Від цього шлюбу у сторін дітей немає. Спільне життя у сторін не склалося. Шлюбні стосунки, фактично припинено з 09.01.2015 року, спільне господарство не ведеться, проживають у різних населених пунктах, що переконливо свідчить про те, що подальше спільне життя і збереження шлюбу стали неможливими, адже сім'ї, як такої, не існує і їхній шлюб носить суто формальний характер. Примирення між ними неможливе. У судовому засіданні 11.02.2015 року, позивач зменшив розмір позовних вимог, а саме виключив вимогу про стягнення з відповідачки судових витрат. З урахуванням зменшених позовних вимог, просив розірвати шлюб. Відповідач у справі, [PERSON], в судове засідання не з'явилася повторно, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини своєї неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не подавала. За таких обставин суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи вважає, що позов підлягає до задоволення, із таких підстав. Як вбачається із матеріалів справи, сторони зареєстрували шлюб 14 лютого 2004 року виконавчому комітеті Кобаківської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області, про що складено відповідний актовий запис № 4 (а.с.6). Причиною розпаду сім'ї стало те, що шлюб носить формальний характер. Згідно з ч. 1 ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 р., вбачається, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З урахуванням наведеного суд вважає, що сім'я [PERSON] і [PERSON] розпалася, а тому їхній шлюб слід розірвати. На підставі наведеного, ч. 1 ст. 51 Конституції України, ст.ст. 56, 104, 109-112 Сімейного Кодексу України, п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та

Outcome: approved