Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-21 00:00:00

[PERSON] (далі позивачка) звернулася до суду з позовом до Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області (далі відповідач) про визнання права на земельну частку (пай). Позивачка в обґрунтування позову вказує, що З 1961 року по 1973 рік та з 22.04.1994 р. по 12.02.1999 р. вона працювала в КСП «Україна», правопопередниками якого були колгосп імені Жданова, колгосп «Україна» і була членом колгоспу та КСП згідно з Примірним статутом колгоспу, затвердженим постановою ЦК КПРС і Ради міністрів СРСР від 28.11.1969 року, Примірним статутом колгоспу в редакції 1988 року, прийнятим IV Всесоюзним з'їздом колгоспників, Законом України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», про що свідчить запис в трудовій книжці. 24.01.1995 року колгосп «Україна» було реорганізовано в КСП «Україна», а 12.02.1997 року це КСП отримало державний акт на право колективної власності на землю сільськогосподарського призначення на території Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, внаслідок чого було проведено паювання земель сільськогосподарського призначення відповідно до Указу Президента України № 720 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих в колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям». Позивачка стверджує, що була членом КСП «Україна» на момент отримання підприємством державного акту на право колективної власності на землю та розпаювання земель між його членами, але її не було включено до списку громадян - членів КСП, що є додатком 1 до Державного акту. Позивачка стверджує, що вона неодноразово зверталася в різні інстанції з вимогами про реалізацію права на земельну частку (пай), де їй обіцяли включити до списку осіб, що мають право на земельну частку (пай), тим більше, що вони неодноразово уточнювались, але потім, з невідомих їй причин, відмовили і порекомендували звернутися до суду. Позивачка вважає, що її право на земельну частку (пай) порушено та підлягає захисту. Посилаючись на п. 5 Постанови Верховної Ради України «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» № 2200 від 13.03.1992 р., Указ Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10.11.1994 р., пункти 1 і 2 Указу Президента України № 720 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих в колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», ст.ст.5,6, пункти 1,2,3,5 ст.25 Земельного кодексу (далі ЗК) України, ст.5 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» від 14.02.1992 № 2114-ХІІ, Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 5 червня 2003 року № 899-ІV, пункти 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», позивачка просить визнати за нею право на земельну частку (пай) розміром 5,00 умовних кадастрових гектарів в землях сільськогосподарського призначення колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» Петропавлівського району Дніпропетровської області на території Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області. В судове засідання представник позивачки не зявився, надав письмову заяву з проханням розглядати цивільну справу без його участі і участі позивачки, підтримав позовні вимоги і просив їх задовольнити в повному обсязі (а.с.23). Представник відповідача у судове засідання не зявився, відповідач надав письмову заяву з проханням розглядати цивільну справу без участі його представника, надати копію рішення суду (а.с.22). Вивчивши наявні у матеріалах справи докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивачка, [INFO], з 1961 року, будучи членом колгоспу з 1954 року, працювала дояркою в сільськогосподарській артілі імені Жданова, перейменованій в 1966 році в колгосп імені Жданова, а в 1989 році - в колгосп «Україна», розташований на території Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, до 1973 року. З 1973 року по 18.02.1994 року позивачка працювала в Дмитрівському сільському споживчому товаристві. 22.04.1994 року позивачка повторно прийнята в члени колгоспу «Україна», який 24.01.1995 року був реорганізований в колективне сільськогосподарське підприємство (далі КСП) «Україна». Звільнилася позивачка з останнього 12.02.1999 року. Ці обставини підтверджуються відповідними записами у належних позивачці трудовій книжці колгоспника, де зазначено рік вступу в члени колгоспу - 1954 та трудодні за період роботи з 1961 року по 1972 рік, та трудовій книжці, де зазначено трудодні за період роботи з 1994 року по 1999 рік (а.с.4-6). Згідно з ч.1 ст.48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Відповідно до ст.5 Закону України від 14.02.1992 № 2114-ХІІ «Про колективне сільськогосподарське підприємство» у редакції, чинній на час виникнення правовідносин, позивачка під час цієї реорганізації набула членства у КСП «Дніпропетровське» і отримала право на частку(пай) у його майні відповідно до приписів ч.1 ст.7 цього Закону, згідно з якими об'єктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах. Майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам. З довідки №1136 від 20.06.2017 року Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області видно, що згідно з рішенням цієї ради від 01.06.1995 року КСП «Україна» (колишній колгосп імені Жданова) отримало землю у колективну власність 12.02.1997р. на підставі державного акту на право колективної власності на землю сільськогосподарського призначення на території Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області. Позивачка у списку осіб, хто має право на земельну частку (пай) відсутня, сертифікат на право на земельну частку (пай) їй не видавався і земельна ділянка не видавалася (а.с.2). Відповідно до пунктів 1 і 2 Указу Президента України № 720 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих в колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» паюванню підлягали сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам,сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам. Паювання земель передбачало визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. З довідки №1136 від 20.06.2017 року Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області вбачається, що позивачка у списках-додатках до державного акту на право колективної власності на землю сільськогосподарського призначення, виданого КСП «Україна» Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, не значиться (а.с.2). Враховуючи, що на час отримання КСП «Україна» державного акту на право колективної власності на землю позивачка була членом цього колективного підприємства, її безпідставно і незаконно позбавили права на земельну частку (пай) в землях цього КСП. Відповідно до пункту 7 Указу Президента України № 720 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих в колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» створюваний під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання. Згідно з ст.1 Закону України від 05.06.2003 № 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств. Громадянам, зазначеним в абзаці п'ятому частини першої цієї статті, земельні ділянки в натурі (на місцевості) виділяються із земель запасу чи резервного фонду в розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. У разі відсутності на території відповідної ради необхідних площ земель запасу чи резервного фонду земельна ділянка за їх згодою може бути виділена в натурі (на місцевості) меншого розміру або за рахунок земель запасу чи резервного фонду, розташованих на території іншої ради в межах області. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Рішення суду про визнання права на земельну частку (пай) є документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) (ст.2 вказаного Закону) Стаття 5 цього Закону відносить виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) до повноважень сільських, селищних, міських рад та районних державних адміністрацій. У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» розяснюється, що судам потрібно мати на увазі, що згідно зі статтею 25 Земельного кодексу України (далі ЗК) при приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій земельні ділянки передаються їх працівникам, а також пенсіонерам з числа працівників з визначенням кожному з них земельної частки (паю) за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування і кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості) (п.23). Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Позови громадян, пов'язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо. Статтею 25 ЗК України передбачено, що при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю) (ч.1). Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій (ч.10). Резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням (ч.11). Суд вважає, що в даному випадку позивачка правильно визначила в якості відповідача орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі з земель резервного фонду. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п.1 ст. 81 ЦПК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідач письмового відзиву на позов із зазначенням заперечень проти позову і доказів на їх підтвердження суду в порядку, визначеному ст.178 ЦПК України, не надав, навпаки в письмовій заяві до суду позов визнав (а.с.22). Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, обставини, на які послалася позивачка у позові, підтверджені належними та допустими доказами, які у їх сукупності є достатніми для задоволення позовних вимог. Нормативна грошова оцінка земельної частки (паю) в розмірі 156700,21 гривні підтверджується довідкою №1119 від 15.06.2017 року Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області (а.с.3). Ціна позову відповідає нормативній грошовій оцінці земельної частки (паю), судовий збір позивачкою сплачено, виходячи з ціни позову, в розмірі1568 гривень (а.с.12). Відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно з ч.3 ст.3 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. На підставі викладеного, ст. 7 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», ст.25 ЗК України, ст.ст.1, 2, 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», пунктів 1, 2, 7 Указу Президента України № 720 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих в колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», Положення «Про порядок перетворення радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств і організацій у колективні сільськогосподарські підприємства», затвердженого наказом Міністерства сільського господарства і продовольства, Державного комітету по харчовій промисловості, Фонду державного майна, Міністерства економіки і Міністерства юстиції від 27 січня 1994 р. № 27/4/62/9/4/5,

Outcome: approved