Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому, згідно заяви про збільшення позовних вимог від 16.09.2014 року, просив суд зняти арешт та заборону на його відчуження на все рухоме та нерухоме майно, що належить [PERSON], накладені постановами державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції № В-17/417 від 31.03.2014 року та № В-17/417 від 15.05.2014 року. Свої вимоги позивач обґрунтував наступним. Під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження йому стало відомо, що 31.03.2014 року державний виконавець Борзяков В.І. виніс постанову № В-17/417 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою наклав арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить [PERSON], копію якої останній не отримав. Також, 15.05.2014 року державний виконавець Борзяков В.І, виніс постанову № В-17/417 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою наклав арешт на все майно, що належить [PERSON], а саме: ГАЗ 31029, державний номер [NUMBER], Suzuki Vitara, державний номер [NUMBER]. Однак, на думку позивача вищевказані дії державного виконавця не відповідають нормам Закону України «Про виконавче провадження» та Цивільного кодексу України, а саме: арешт накладено з метою забезпечення виконання виконавчого документу, а не його реалізацію; майно не було вилучено; арешт накладено на все майно; боржнику не було надано можливості вказати майно, на яке можливо звернути стягнення, адже виконання боргових зобов'язань за кредитом забезпечено іпотечним договором, предметом якого є квартира [ADDRESS], на примусове відчуження якої [PERSON] надав згоду. В судове засідання відповідач не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був належним чином повідомлений (ч. 5 ст. 74 ЦПК України), про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи в його відсутність та заперечень на позов до суду не надав. Представник позивача, до суду, до судового засідання, надав заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутністю заочно, викладене в позовній заяві підтримує в повному обсязі. Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Частиною 2 ст. 197 ЦПК України закріплено, що у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом не здійснюється. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів щодо взаємовідносин сторін, а також маючи згоду представника позивача на заочний розгляд справи, суд ухвалив заочно розглядати справу у відсутності належно повідомленого відповідача без фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом. З'ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та правовідносини сторін, що випливають з таких обставин, дослідивши матеріали справи, надавши їм правову оцінку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступного. Як випливає з матеріалів справи, 13.03.2014 року, на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.01.2011 року, яке набрало законної сили 06.12.2013 року, Приморським районним судом м. Одеси було видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь АТ «ФІНРОСТБАНК» заборгованості за Кредитним договором № 1/00048 від 08.12.2006 року у розмірі 913.704,07 грн. та судових витрат. 31.03.2014 року державним виконавцем Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Борзяковим В.І., було відкрито виконавче провадження № 42783759. Судом встановлено, що 31.03.2014 року державний виконавець В.І. Борзяков виніс постанову № В-17/417 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою наклав арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить [PERSON], та заборонив здійснювати відчуження будь-якого майна, що йому належить. Також, 15.05.2014 року державний виконавець Борзяков В.І. виніс постанову № В-17/417 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою наклав арешт на все майно, що належить [PERSON], а саме: ГАЗ 31029, державний номер [NUMBER]; Suzuki Vitara, державний номер [NUMBER], та заборонив здійснювати відчуження будь-якого майна, що належить [PERSON], а саме: ГАЗ 31029, державний номер [NUMBER]; Suzuki Vitara, державний номер [NUMBER]. За загальними правилами, що передбачені ч. 1 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон), звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. У відповідності до ч. 1 ст. 57 Закону, арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. З оскаржуваних постанов про накладення арешту випливає, що державний виконавець виніс їх на підставі статті 57 Закону. Частиною 7 ст. 57 Закону передбачено, що вилучення арештованого майна з передачею його для реалізації проводиться у строк, встановлений державним виконавцем, але не раніше, ніж через п'ять днів після накладання арешту. При таких обставинах, з наведених вище норм Закону випливає, що у випадку відмови боржника здійснити або ж здійснювати виплату заборгованості за виконавчим листом чи сплати періодичних платежів, обов'язок виконання якого випливає з виконавчого документу, державний виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, шляхом накладання арешту, вилучення його в боржника та здійснити його реалізацію з метою виконання виконавчого документу. При таких обставинах та з огляду на мету виконавчого провадження, державний виконавець накладає арешт на майно виключно з метою його подальшої обов'язкової реалізації. Однак, як випливає з матеріалів виконавчого провадження, державний виконавець наклавши арешт на майно [PERSON] не мав на меті його реалізовувати, а лише - забезпечити виконання виконавчого документу. Згідно з положення ч. 7 ст. 57 Закону, державний виконавець після накладання арешту зобов'язаний встановити строк вилучення та наступної передачі на реалізацію арештованого майна, чого ним здійснено не було. Крім того, Закон не передбачає повторного накладення арешту на одне і те ж саме майно. Таким чином, актами законодавства України не передбачено та не надано державному виконавцю повноважень накладати арешт на майно з метою забезпечення виконання виконавчого документу, тобто безстрокового його збереження шляхом заборони його відчуження, оскільки це суперечить загальним засадам та завданням здійснення виконавчого провадження та положенню статей 52, 57 Закону. Крім цього, згідно ч. 3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт може бути накладений у розмірі суми стягнення. Стаття 190 Цивільного кодексу України визначає майно, як окрему річ. З урахуванням такого визначення, накладення арешту на «все майно» не передбачено Законом, яким передбачено відповідний порядок звернення стягнення на майно боржника: боржник попередньо має право вказати на ті види майна чи предмети, на які необхідно звернути стягнення в першу чергу, з урахуванням пропозиції боржника державний виконавець визначає остаточну черговість звернення стягнення на майно боржника, накладаючи на нього арешт з метою подальшої його реалізації. Однак, як випливає з матеріалів виконавчого провадження, державний виконавець Другого Приморського відділу державної виконавчої служби, наклавши 31.03.2014 року арешт на все майно, що належить [PERSON], та 15.05.2014 року повторно наклавши арешт на все майно, що належить позивачу, попередньо не надав можливість визначити боржнику на яке майно необхідно в першу чергу звертати стягнення. Крім цього, згідно приписів Закону України «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте інше майно (крім предмету застави, іпотеки) при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації предмета іпотеки. Також, слід зазначити, що виконання зобов'язань за Кредитним договором № 1/00048 від 08.12.2006 року, укладеним між позивачем та АТ «ФІНРОСТБАНК, забезпечено іпотечним договором, предметом якого є квартира [ADDRESS], згоду на примусове відчуження якої надав [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Згідно положень ст. ст. 316-317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Кожна особа має право, в порядку встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 3 ЦПК України). На підставі ст. ст. 4, 6, 8, 10-11, 15, 57-60, 114, 209, 212-215, 218, 224-226, 294 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved