Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

[PERSON] є власником земельної ділянки площею 9,92 га, розташованої на території Терсянської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, з кадастровим номером 2323686600:08:008:0010, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ЗП № 016685 від 22.03.2002. 20 лютого 2010 року між [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар) було укладено договір оренди щодо вищезазначеної земельної ділянки строком на сім років, зареєстрований у відділі Держкомзему у Новомиколаївського району Запорізької області 06 травня 2011 року. Відповідно до зазначеного договору оренди землі: - орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Терсянської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області (п. 1); - обєктом оренди є земельна ділянка площею 9,92 га, кадастровий номер: 2323686600:08:008:0010 (п. 2, довідка про присвоєння кадастрового номера земельній ділянці); - договір укладено на 7 (сім) років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити орендодавця про намір продовжити його дію (п. 8); - після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду (п. 21); - дія договору припиняється, зокрема в разі закінчення строку, на який його було укладено (п. 37). 05.07.2016 позивач надіслав відповідачу письмову заяву, у якій зазначив про закінчення строку договору 20.02.2017, бажання в подальшому особисто використовувати власну землю та відсутність наміру продовжувати строк договору оренди, у звязку із чим просив після збирання врожаю 2016 року повернути земельну ділянку за актом приймання-передачі, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та визнано відповідачем у судовому засіданні. 18.02.2017 позивач направив відповідачу письмову заяву, в якій просив повернути йому земельну ділянку в триденний строк у звязку із закінченням строку договору оренди від 20.02.2017, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та визнано відповідачем у судовому засіданні. Виходячи з пояснень сторін, судом встановлено, що між ними існує спір щодо початку строку дії договору оренди землі, а саме, на думку позивача, строк договору починається з моменту його укладення, а саме з 20.02.2010, а на думку відповідача, строк дії договору обчислюється з дати його державної реєстрації, з 06.05.2011. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобовязаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. У разі невиконання орендарем обовязку щодо умов повернення орендодавцеві земельної ділянки орендар зобовязаний відшкодувати орендодавцю завдані збитки. Суд зазначає про помилковість позиції відповідача щодо обчислення строку дії договору, виходячи з такого. За правилом ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, є обовязковим для субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальною юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, при розгляді даної справи суд враховує правові позиції Верховного Суду України, викладені в постановах від 19 лютого 2014 року по справі № 6-162ц13 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 37520393), від 06 березня 2013 року по справі № 6-5цс13 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 30112967), від 18 грудня 2013 року по справі № 6-127цс13 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 36475633), від 18 січня 2017 року по справі № 532\\129\\16-ц (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 64224578) і приходить до наступних висновків. За змістом ст.ст. 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, а саме станом на 20.02.2010) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Частиною першою ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Статтею 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, а саме станом на 20.02.2010) до істотних умов договору оренди землі віднесено, зокрема строк дії договору оренди. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки, а реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору (правова позиція ВСУ № 6-127цс13). Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми. Разом із тим цивільні права та обовязки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірного договору, набуваються після відповідної державної реєстрації. Таким чином, сторони у даній справі дійшли згоди щодо істотних умов договору оренди землі, в тому числі щодо строку його дії, 20.02.2010, скріпивши договір своїми підписами, що і є моментом укладення договору. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору (правова позиція ВСУ № 6-162ц13). Державна реєстрація договору оренди земельної ділянки у період визначеного сторонами строку дії договору забезпечує правомірне, договірне використання орендарем орендованої земельної ділянки незалежно від дати проведення такої реєстрації (правова позиція ВСУ № 6-127цс13). У випадку, якщо сторонами в договорі оренди землі спеціально передбачено умову, відповідно до якої строк договору розпочинається з моменту його державної реєстрації, обчислення строку договору оренди в такому разі має здійснюватися з моменту його державної реєстрації (правова позиція ВСУ № 532\\129\\16-ц). Відповідно до ст. 631 ЦК України з моментом укладення договору повязується початок дії договору. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що в тому разі, коли договором оренди землі не передбачено умови про початок строку його дії з моменту державної реєстрації, строк такого договору має обчислюватися з моменту його укладення, тобто з дати його підписання сторонами. Оскільки сторонами у даній справі під час укладення договору оренди землі від 10.02.2010 не були погоджено умови, відповідно до якої строк цього договору має обчислюватися з моменту його державної реєстрації, правильною є позиція позивача у даній справі щодо закінчення строку дії цього договору оренди землі 20.02.2017. Таким чином, у звязку із закінченням строку дії вищезазначеного договору оренди землі 20.02.2017 відповідач зобовязаний повернути земельну ділянку позивачу на підставі п. 21 цього договору та ст. 34 Закону України «Про оренду землі». Виходячи з наведеного, суд визнає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. До позовної заяви додано дублікат квитанції від 06.03.2017, якою підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 1 049,28 грн., отже відповідна сума судових витрат підлягає стягненню на його користь з відповідача. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: approved