Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-13 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому на праві приватної власності належить житловий будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . На даний час у вищевказаному житловому будинку зареєстровані: позивач, його дружина [PERSON] , син [PERSON] , син [PERSON] , дочка [PERSON] , онука [PERSON] , брат [PERSON] \~табрат [PERSON] , проте,\~останній з\~2002\~року за\~місцем реєстрації\~фактично не\~проживає,\~його місце\~знаходження не\~відоме та\~зв`язку з\~ним не\~має.\~ Як зазначив позивач, через реєстрацію відповідача він не має можливості користуватися своїм майном на власний розсуд та змушений нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг і тому вимушений звернутися з вищевказаним позовом до суду. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 14 травня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 14 квітня 2020 року було визначено про заочний розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , із залученням\~до участі\~у справі\~в якості\~третьої особи,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмета спору:\~Старовірівської сільської\~ради Нововодолазького району Харківської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у цивільні справі судом не вживалось. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення\~аналогічні змісту\~позовної заяви та просив суд позов задовольнити, визнати відповідача таким, що втратив право користування належним йому на праві приватної власності житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . В подальшому позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до вимог приписів Цивільного процесуального кодексу України, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення рекомендованих поштових відправлень. Скориставшись своїм правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, [PERSON] на електронну адресу суду 14 квітня 2020 року направив заяву, яка була зареєстрована за вхідним № ЕП 720/20-вх, відповідно до якої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, розгляд справи просив провести за його відсутності, зазначивши, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник позивача Мезін В. В., що діє на підставі довіреності, посвідченої 20 грудня 2018 року секретарем Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області Сизовою А. В. та зареєстрованої у реєстрі за № 97 у судовому засіданні позовні вимоги також підтримав у повному обсязі, в подальшому до суду не з`явився, але на електронну адресу суду направив заяву, яка була зареєстрована за вхідним № ЕП - 722/20-вх від 14 квітня 2020 року про закінчення розгляду справи у його відсутність, зазначивши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судові засідання не з`являвся,\~про день,\~час та\~місце розгляду\~справи повідомлявся\~відповідно до\~вимог Цивільного\~процесуального законодавства\~України за\~адресою місця\~реєстрації,\~вказаною у\~довідці Відділу\~обліку та\~моніторингу інформації\~про реєстрацію\~місця проживання\~ГУ ДМС\~України в\~Харківській області.\~Згідно з\~даними поштових\~відділень судові\~повістки повернулися\~на адресу\~суду з\~відміткою про\~неможливість вручення\~ «за\~закінченням встановленого\~строку зберігання»\~та «інші\~причини,\~що не\~дали змоги\~виконати обов`язки\~щодо пересилання\~поштового відправлення»,\~за таких\~обставин,\~відповідно до\~частини 1\~статті 131\~Цивільного процесуального\~кодексу України,\~відповідач [PERSON] вважається таким , що належним чином повідомлений про розгляд справи. У судове засідання, що було призначено на 14 квітня 2020 року відповідач також не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся, у тому числі, шляхом розміщення судового оголошення на офіційному вебсайті судової влади України (https://nv.hr.court.gov.ua/sud2028/pres-centr/11/908075/). Про причини своєї неявки [PERSON] суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності, а також відзив на позовну заяву, не надав. Уповноважений представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Старовірівської сільської\~ради Нововодолазького\~району Харківської\~області у\~судове засідання\~теж не\~з`явився,\~про розгляд\~справи були\~повідомлені завчасно\~відповідно приписівЦивільного процесуального кодексу України, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення. Голова Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області Біндус М. В. направив на адресу суду заяву, яка була зареєстрована за вхідним № 7942/19-вх від 08 листопада 2019 року, відповідно до якої зазначив, що Старовірівська сільська рада проти задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням не заперечує, просив суд розгляд справи провести за відсутності їх представника. З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України України\~передбачено, що неявка у судове засідання будь якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи\~доказів\~(постановляє\~заочне рішення) (частина 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України). Крім того, відповідно до частини 1\~статті 280 Цивільного процесуального кодексу України\~у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, зі згоди позивача по справі, суд вирішив за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення. При цьому, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача та його представника, а також представника третьої особи,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмета спору, свідчить їх відповідні заяви долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним надання відповідачем та представником третьої особи особистих пояснень не має, а позивач у судовому засіданні їх вже надав, суд вважає за можливе розглянути справу та закінчити її розгляд по суті вимог за їх відсутності. Вислухавши пояснення\~та доводи\~позивача,\~а також\~показання свідків, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, які врегульовують правовідносини, що виникли, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1\~статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Із матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 06 липня 2015 року, ухваленого в заочному порядку, по цивільні справі з єдиним унікальним № 631/721/15 ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування, визнано за [PERSON] , [INFO] , право власності в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON] , на житловий будинок загальною площею 61,5 кв.м., житловою площею 39,4 кв.м. з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Вказане рішення суду набрало законної сили 16 липня 2015 року. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 76525902, сформованого 21 грудня 2016 року о 16 годині 06 хвилин, власником житлового будинку з надвірними будівлями, загальною площею 61,5 кв.м., житловою площею 39,4 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] з розміром частки одна ціла є [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1126651463242, дата державної реєстрації 24 листопада 2016 року, номер запису про право власності 18188585). Аналогічна інформація також міститься у Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 76526438 від 21 грудня 2016 року. Приписами частини 4 статті 334 Цивільного кодексу України закріплено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Зі змісту довідки про склад сім`ї, виданої сільським головою Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області Біндус М. В. від 17 грудня 2018 року за № 2259, вбачається, що [PERSON] зареєстрований та мешкає за адресою: [ADDRESS] , є власником вищевказаного домогосподарства та має наступний склад сім`ї: дружина [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , онука [PERSON] , [INFO] . За вищевказаною адресою також зареєстровані: брат [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~брат [PERSON] ,\~ [INFO] . Згідно акту депутата Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області Шаламової А. М., складеного в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] з`ясовано, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але не проживає за цією адресою з 2002 року. Допитані у\~судовому засіданні\~01\~жовтня 2019\~року в\~якості свідків\~у відповідності\~до вимог\~статті\~230\~Цивільного процесуального\~кодексу Українии\~та\~попереджені про\~кримінальну відповідальність\~за відмову\~від давання\~показань та\~завідомо неправдиві\~показання, [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] постійно проживає в домоволодінні, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] за вищевказаною адресою не проживає багато років, останній раз бачили його у 2005 році, коли він приїжджав в гості. Де він живе свідкам не відомо, можливо мешкає десь у місті Харкові. Відповідно до листа Нововодолазького відділення поліції Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області від 02 березня 2020 року за № 1000/119 87/01/20 2020, який надійшов на адресу суду 12 березня 2020 року на виконання ухвали суду про витребування доказів, встановлено, що громадянин [PERSON] із заявами щодо здійснення перешкод у користуванні житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , до відділення поліції не звертався. Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конституції України, Цивільного та\~Житлового кодексів України. Так, з огляду на положення\~статті 47 Конституції України\~та\~статті 1 Житлового кодексу України\~кожен громадянин має право на житло. У свою чергу, положеннями частини 4\~ статті 9 Житлового кодексу України\~закріплена гарантія кожного громадянина, відповідно до якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383\~Цивільного кодексу\~України та статтею 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно положень статей\~391,\~396 Цивільного кодексу України\~позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до наданих доказів по справі достовірно встановлено, що позивач, [PERSON] є власником\~домоволодіння,\~розташованого за\~адресою:[ADDRESS] .\~ Згідно статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Аналогічні приписи містить й у частині 1 статті 317 Цивільного кодексу України де передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення\~статі 391 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Приписами частини 1 статті 383 Цивільного кодексу України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За правилами статті 391 Цивільного кодексу України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України. Статтею 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України. Проте, відповідно до частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод пред`явивши одну із таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Аналогічні роз`яснення також передбачені у пункті 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Так, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв`язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). До членів сім`ї власника належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом і ведуть з ним спільне господарство. Кваліфікуючи спірні\~правовідносини,\~з урахуванням\~наданих доказів\~по справі,\~встановлено,\~що відповідач\~по справі\~ [PERSON] не є членом сім`ї позивача, з 2002 року не мешкає у домоволодінні, що\~належить [PERSON] судові виклики у судові засідання відповідачу також вручити не виявилося можливим, в зв`язку з тим, що він за місцем своєї реєстрації не проживає, ніяких доказів, що після виїзду зі спірного житлового будинку до сьогоднішнього дня, вживались будь-які спроби вселитись до спірного будинку відповідачем не надано. З урахуванням вищенаведеного, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1, підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір у сумі 768 гривні 40 копійок, що підтверджено квитанцією № 0.0.1249007742.1 від 23 січня 2019 року, виданою Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк». Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача (пункт 1 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України). З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору у сумі 768 гривня 40 копійок.

Outcome: approved