Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до виконуючого обовязки [PERSON] міського голови [PERSON], [PERSON] міської ради Луганської області, третя особа [PERSON], про визнання протиправним та скасування розпорядження виконуючого обовязки [PERSON] міського голови [PERSON] № 110 від 02.03.2017 року про звільнення позивача з посади начальника Комунального підприємства «[PERSON] тролейбусне управління», поновлення позивача на посаді начальника Комунального підприємства «[PERSON] тролейбусне управління» та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 5893,56 грн. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 18.04.2016 року розпорядженням [PERSON] міського голови позивача було призначено на посаду начальника КП «[PERSON] тролейбусне управління» з укладенням контракту строком на один рік. 19 квітня 2016 року між ним та [PERSON] міською радою було укладено контракт, згідно умов якого позивача було призначено на посаду начальника КП «[PERSON] тролейбусне управління» з 19.04.2016 року по 19.04.2017 року. Відповідний запис про призначення його керівником КП «[PERSON] тролейбусне управління» за №7 від 19.04.2016 року було внесено в трудову книжку. Розпорядженням виконуючого обов'язки [PERSON] міського голови [PERSON] №110 від 02.03.2017 року позивача було звільнено з посади начальника КП «[PERSON] тролейбусне управління» відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України. Позивач вважає вищезазначене розпорядження про звільнення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені вимоги та просили їх задовольнити, посилаючись при цьому на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача виконуючого обовязки [PERSON] міського голови [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав до суду письмові заперечення, в яких вказано, що підставою для звільнення позивача на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України є, виявлені в його діях, порушення умов контракту. Зокрема, в порушення вимог п. 2.1.1., 2.1.7 позивач не забезпечив виконання затвердженого річного з поквартальною розбивкою фінансового плану підприємства на 2016 рік. Фінансовий результат за 12 місяців 2016 року склав збиток підприємству у сумі 7237,0 тис грн. Оновлення рухомого складу у 2016 році не було. Станом на 02.03.2017 року, порушивши п. 2.1.5 контракту, позивач не забезпечив складання річного з поквартальною розбивкою фінансового підприємства за 2017 рік. Згідно до п. 5.3.5 контракту керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи власника до закінчення терміну його дії, у разі неподання в установленому порядку, на погодження власнику річного, з поквартальною розбивкою, фінансового плану підприємства. Крім того, в порушення вимог п. 2.1.24 контракту позивачем не була надана ні міському голові, ні Фонду комунального майна [PERSON] міської ради (органу управління майном) на затвердження програма соціального розвитку підприємства. Позивачем також не вживалися заходи направлені на поліпшення соціально-побутових умов працівників підприємства (п. 2.1.1 контакту), а навпаки, за період його керівництва підприємством відповідно наказів було звільнено 39 працівників з них 33 працівника робочих спеціальностей. У квітні 2017 року працівниками відділу державного нагляду в сфері трудових відносин Головного управління Держпраці у Луганській області було виявлено ряд порушень законодавства України про працю, за які на КП «СТрУ» були накладені штрафи у розмірі 9600 грн. та у розмірі 3200 грн. Позивачем також були введені нові правила обслуговування пасажирів, за якими з 07.09.2016 року на маршрутах № 2 та № 6 вхід до транспорту здійснювався через передні двері, а вихід через середні і задні двері після закінчення посадки. Вказані правила були скасовані першим заступником міського голови [PERSON], оскільки порушували права пасажирів та призвели до обурення мешканців міста. Представник відповідача також зауважив, що норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України не поширюється на правовідносини припинення трудового договору (контракту) на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України. Крім того, відповідно до п. 6.1 контракту цей контракт діє з 19.04.2016 року по 19.04.2017 року. Таким чином станом на час розгляду справи термін дії контракту сплив, тому позивач не може бути поновлений на посаді начальника КП «СТрУ». З огляду на викладене, розпорядження про звільнення позивача відповідає вимогам діючого законодавства України, у звязку з чим на думку представника відповідача підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Представник відповідача [PERSON] міської ради в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримавши заперечення представника відповідача виконуючого обовязки [PERSON] міського голови [PERSON] Третя особа в судове засідання не зявилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що дана позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії трудової книжки серії АС №761861 [PERSON] 19.04.2016 року на підставі розпорядження міського голови № 125 від 19.04.2016 року, контракту від 19.04.2016 року, наказу по підприємству №73-ок від 19.04.2016 року призначений начальником Комунального підприємства «[PERSON] тролейбусне управління» з укладенням контракту строком на 1 рік. Відповідно до копії розпорядження в.о. міського голови [PERSON] міської ради [PERSON] №110 від 02.03.2017 року зобовязано звільнити 02.03.2017 року [PERSON] з посади начальника комунального підприємства «[PERSON] тролейбусне управління» відповідно до п. 8 ст. 36 Кодексу законів про працю України. На підставі вказаного розпорядження 03.03.2017 року [PERSON] знятий з посади начальника Комунального підприємства «[PERSON] тролейбусне управління», про що свідчить запис у трудовій книжці серії АС №761861. Позивач вважає винесене розпорядження протиправним та таким, що підлягає скасуванню, проте суд не погоджується з даним висновком позивача з огляду на наступне. Частиною 1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. На контрактну форму трудового договору не поширюється положення ст. 9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними. Таким чином, виходячи з особливостей зазначеної форми договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, при укладенні контракту закон надав право сторонам встановлювати їх права, обов'язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання договору. Пунктами 2.1.1, 2.1.5, 2.1.7 контракту про призначення начальника КП «СТрУ», укладеного 19.04.2016 року між в.о. [PERSON] міського голови [PERSON] та [PERSON], передбачено, що керівник зобовязується: безпосередньо та через адміністрацію підприємства здійснювати поточне (оперативне) керівництво підприємством, організовувати його соціально-побутову та іншу діяльність, що передбачена статутом та цим контрактом; забезпечувати складання, в установленому порядку, річного з поквартальною розбивкою фінансового плану підприємства на кожний наступний рік і подавати його на погодження власнику; забезпечувати виконання затвердженого річного з поквартальною розбивкою фінансового плану підприємства. При цьому, відповідно до п. 5.3.5 вказаного контракту у разі неподання, в установленому порядку, на погодження власнику річного, з поквартальною розбивкою, фінансового плану підприємства керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи власника до закінчення терміну його дії. Строк дії контракту, передбачений п. 6.1, становить період з 19.04.2016 року по 19.04.2017 року. Згідно п. 8 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом. Судом встановлено, що позивачем були допущені порушення умов контракту, зокрема не подання, в установленому порядку, на погодження власнику річного, з поквартальною розбивкою, фінансового плану підприємства, що стало причиною звільнення позивача з посади та розірвання контракту до закінчення терміну його дії. В судовому засіданні позивачем не заперечувався факт неподання ним на погодження [PERSON] міській раді вказаного фінансового плану. Крім того, в порушення вимог п. 2.1.1 Контакту, позивачем не вживалися заходи направлені на поліпшення соціально-побутових умов для працівників підприємства, про що свідчить звільнення за період його керівництва 39 працівників, 33 з яких робочих спеціальностей. Також, відповідно до п. 2.1.24 Контракту керівник зобовязується протягом місяця з моменту підписання цього контракту підготувати та надати на затвердження міському голові Програму соціально-економічного розвитку підприємства, яка є складовою частиною контракту. Проте, в порушення вказаного пункту контракту, позивачем не була надана ні міському голові, ні Фонду комунального майна [PERSON] міської ради на затвердження Програма соціально-економічного розвитку підприємства. Також, судом взятий до уваги факт проведення Управлінням внутрішнього аудиту Луганської обласної державної адміністрації перевірки діяльності КП «[PERSON] тролейбусне управління» за період з 31.03.2016 року по 06.03.2017 року, тобто за період перебування позивача на посаді начальника КП «[PERSON] тролейбусне управління», за результатами якої встановлено наступні порушення, недоліки та проблемні питання, а саме: в порушення пунктів 9 та 29 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 року № 228 Управлінням житлово-комунального господарства [PERSON] міської ради були надані асигнування без економічного обґрунтування та відповідних розрахунків; в порушення пункту 8 статті 78 Господарського кодексу України керівництвом підприємства не забезпечено відкритість діяльності комунального підприємства, в частині висвітлення інформації, що підлягає обов'язковому оприлюдненню; в порушення пункту 3.3 Статуту підприємства керівником підприємства [PERSON] було прийнято рішення про надання фінансово допомоги, без погодження з органом, що уповноважений управляти комунальним майном (Фондом комунального майна міської ради), що може призвести до втрат коштів підприємства в розмірі 66 000 грн.; в порушення пункту 1 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України» від 16.07.1999 року № 996-ХІV та пункту 3 розділу III НГІ(С)БО 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності» від 07.02.2013 року №73 фінансова звітність за 2016 рік містить помилки, та є недостовірною; в порушення підпункту 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 19.05.1999 року № 859, під час укладання контракту базою для розрахунку посадового окладу встановлено розмір тарифної ставки 1-го розряду робітника основного виробництва що суттєво відрізняється від вимог Постанови № 859 якою зазначено мінімальний посадовий оклад (ставку) працівника основної професії; в порушення статті 9 Закону № 996 на КГІ «СТрУ» відсутні первинні бухгалтерські документи щодо нарахування заробітної плати; безпідставно нараховано та сплачено начальнику КП «СТрУ» [PERSON] премію за січень 2017 в розмірі 912,10 грн.; в порушення статті 8 Закону про Державний бюджет України на 2017 рік КГІ «СТрУ» використовує годинну тарифну ставку на 4,14 грн. меншу ніж затверджена цим Законом; начальником КП «СТрУ» [PERSON] було укладено низку договорів цивільно-правового характеру, які не відповідають вимогам Цивільного Кодексу України в частині визначення кінцевого результату, який має кількісну і якісну визначеність, що можливо призвело до неефективного витрачання коштів комунального підприємства на суму близько 40 000 грн.; в порушення пункту 4 статті 8 Закону № 996 начальником КП «СТрУ» [PERSON] було укладено цивільно-правові договори з фізичною особою на виконання роботи з ведення бухгалтерського обліку КП «СТрУ». Відповідно до порушень, викладених у акті перевірки додержання КП «[PERSON] тролейбусне управління» законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування №12-09-65/0026, складеного 05.04.2017 року Головним управлінням Держплаці у Луганській області, заступником начальника Головного управління Держплаці у Луганській області [PERSON] було прийнято постанови № 2 та № 3 від 13.04.2017 року про накладення на КП «[PERSON] тролейбусне управління» штрафів у розмірі 9600 грн. та 3200 грн. відповідно. З огляду на викладене та враховуючи, що позивачем під час судового розгляду не надано жодного обєктивного доказу на підтвердження протиправності його звільнення, підстав для визнання розпорядження в.о. міського голови [PERSON] міської ради [PERSON] № 110 від 02.03.2017 року протиправним та його скасування судом не вбачається. Щодо посилань позивача про недопустимість звільнення з роботи під час його перебування на лікарняному слід зазначити наступне. Згідно з копією листка непрацездатності серії АГТ №230583, виданого 02.03.2017 року КУ «[PERSON] центр первинної медико-санітарної допомоги», [PERSON] у звязку зі хворобою був звільнений від роботи з 02.03.2017 року до 15.03.2017 року включно. У відповідності до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 (далі по тексту - Постанова) правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст.40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Разом із тим, правило ч.3 ст. 40 КЗпП у даному випадку не застосовується, оскільки зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п.4 ст.36 КЗпП, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст.ст.40, 41 КЗпП України, що виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст.ст.40, 41 КЗпП або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення п.п. 4, 8 ст.36, ч.3 ст.40, ч.3 ст.41, стст.40, 41 КЗпП України та ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом, а саме п. 8 ст.36 КЗпП України, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми ч. 3 ст.40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються. Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд України у своїх постановах від 26.12.2012 року у справі № 6-156цс12 та від 23.01.2013 року у справі № 6-127цс12, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для судів. З огляду на викладене, посилання позивача на недопустимість його звільнення з роботи під час тимчасової непрацездатності судом до уваги не приймаються. Крім того, суд звертає увагу на те, що станом на день розгляду справи строк дії трудового договору (контракту) сплив, а тому підстави для задоволення позовних вимог щодо поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed