Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 23.05.2014 року в розмірі 15929,10 доларі США. Обгрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] посилався на те, що 23.05.2014 року він позичив відповідачці [PERSON] кошти в сумі 6500 доларів США з врахуванням (визначенням) трьох відсотків на місяць від позиченої суми за користування даною позикою грошей на період до 19.02.2018 року. По відношенню до гривні, курс іноземної валюти станом на 08.12.2019 року становить за один американський долар - 23,810 грн., позичена сума боргу становить по відношенню до гривні 154765 грн., про що останньою було надано йому розписку, в якій вона зобов`язувалась повернути вищевказані кошти до 19.02.2018 року. У зазначений в договорі термін відповідачка [PERSON] грошові кошти у розмірі 6500 доларів США та проценти у розмірі 3% місячних від позиченої суми йому не повернула, чим порушила його матеріальне та майнове право. На неодноразові його усні звернення до відповідачки повернути кошти з метою врегулювання спору у добровільному порядку, остання не реагувала. Згідно довідки малого приватного підприємства «КуМан», борг становить: за процентами від суми боргу (3% місячних від суми боргу 6500 доларів США) - 12887,82 доларів США, за основним боргом 6500 доларів США. Загальна сума невиконаного зобов`язання складає 19387,82 доларів США. Просив стягнути з відповідачки на його користь грошові кошти в розмірі 19387,82 доларів США, з яких: 6500 доларів США основного боргу, 12887,82 доларів США 3% місячних за користування позикою та судові витрати: судовий збір в розмірі 4616,24 грн. за подання позовної заяви, судовий збір в розмірі 384,20 грн. за подання заяви про забезпечення позову. 12.02.2020 року представник відповідачки [PERSON] - адвокат Юрійчук М.А. подав до суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу у повному обсязі. При цьому, у даному відзиві на позов представник відповідача вказував на те, що [PERSON] підтверджує той факт, що вона позичала у позивача кошти в сумі 6500 доларів США, які повернула йому в повному обсязі. На підтвердження факту отримання коштів у борг, відповідачка надала позивачу відповідну розписку. Повернення коштів відбувалось частинами та після сплати останньої частини (1200 доларів США), позивач повернув відповідачці розписку як підтвердження того, що вона виконала взяті на себе боргові зобов`язання. Таким чином, повернувши відповідачу борговий документ (розписку), позивач підтвердив відсутність боргових зобов`язань відповідачки перед ним. Окрім цього, зазначав про те, що якщо навіть припустити, що договір позики який мав місце між сторонами не виконаний, вважаю що заявлений цивільний позов не може бути задоволений з оглядом на наступне. Так, з матеріалів позовної заяви є незрозумілим порядок нарахування відсотків за користування коштами та індексу інфляції, при твердженні позивача, що позика надавалась в доларах США, а розрахунок інфляційних втрат стосується української гривні. Надана позивачем розписка не містить відомостей щодо зобов`язання відповідача сплачувати щомісяця відсотки від отриманої суми. Також, як зазначено в позовній заяві, строк дії договору позики був з 23.05.2017 р. по 19.02.2018 р. і нарахування відсотків могло здійснюватись виключно на момент дії договору, а не до моменту звернення позивача з позов до суду. Крім цього, вважає, що укладений між сторонами договір позики викликає сумніви щодо додержання вимог ч.1 ст.203 ЦК України та носить ознаки недійсності правочину, визначені ч.1 ст.215 ЦК України, оскільки надати кошти під відсотки може тільки фінансова установа. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Іванічек О.І. в судовому засіданні позов підтримали та з наведених у ньому підстав просили задовольнити позовні вимоги в повному об`ємі. При цьому, позивач [PERSON] пояснив, що до передачі ним грошових коштів відповідачці та написання нею боргової розписки, ними було обумовлено сплату відповідачкою процентів за користування позикою в розмірі 3% місячних, на що відповідачка погодилася. Станом на час судового розгляду справи будь-які грошові кошти відповідачкою йому не повернуто. Відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Данко А.В. в судовому засіданні позов не визнали та просили у його задоволенні відмовити. При цьому, відповідачка [PERSON] пояснила, що боргова розписка від 23.05.2014 року була написана нею особисто, однак будь-які грошові кошти від [PERSON] вона не отримувала. Також нею попередньо не обговорювалися з [PERSON] будь-які умови щодо сплати 3% місячних за користуванняч позикою. Заслухавши пояснення і доводи сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги є обгрунтованими, однак підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише уразі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не тільки факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Крім цього, Верховний суд України у постанові від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц від 1 грудня 2017 року, роз`яснив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно долученого до матеріалів справи позивачем [PERSON] оригіналу розписки від 23.05.2014 року, судом встановлено, що 23.05.2014 року відповідачка [PERSON] отримала у борг від [PERSON] 6500 доларів США зі сплатою 3% місячних за користування позикою, які зобов`язалася повернути до 19.02.2018 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами 23.05.2014 року був укладений договір позики грошей. Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.ч.1-3 ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. З огляду на викладене, а також враховуючи наявність у позивача [PERSON] оригіналу боргової розписки від 23.05.2014 року, суд вважає доведеними обставини як щодо отримання відповідачкою [PERSON] предмету позики, так і щодо неповернення нею боргу станом на час пред`явлення позову до суду. Відповідно доводи відповідачки [PERSON] в цій частині суд вважає необгрунтованими. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільногосуду у постанові від 18.04.2018 року у справі №753/11000/14-ц, у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Беручи до уваги факт визнання відповідачем факту особистого написання та складання тексту, а також з огляду на контекст вказаної боргової розписки, суд,

Outcome: partial