Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

[PERSON] , (далі - позивачі) звернулась до суду із позовом до [PERSON] , (далі - відповідач), в якому вказала, що [INFO] помер її брат [PERSON] , який проживав та був зареєстрований до дня смерті за адресою: [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] , відкрилася спадщина, до складу якої, зокрема увійшли: - земельна ділянка площею 0,2257 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3222788901:01:003:0112, яка розташована: Київська область, Макарівський район, село Яблунівка; - земельна ділянка площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3222788901:01:003:0111, яка розташована: Київська область, Макарівський район, село Яблунівка; - житловий будинок [ADDRESS] з відповідною часткою господарських будівель та споруд в селі Яблунівка, Макарівського району, Київської області. Крім того, [PERSON] , на праві спільної сумісної власності разом з його дружиною [PERSON] , які були придбані в період їх шлюбу, належали гараж № [NUMBER] (гаражний бокс) загальною площею 36,40 кв.м., який розташований за адресою: м. Київ, Деснянський район, вул. Крайня, 3 в автогаражний кооператив «Спутник» та легковий автомобіль Хюндай 130 (д.н. [NUMBER] , який згідно інформаційної довідки МВС України №0-2859752321 зареєстрований 17.08.2013 року), а тому до складу спадщини увійщло право на ? частину вказаного майна. Після смерті [PERSON] , мати позивача - [PERSON] спадщину у встановлений законом строк прийняла, звернувшись із нотаріальною заявою про прийняття спадщини. Але прийнявши спадщину, не отримавши свідоцтва про право на спадщину, [INFO] мати позивача померла. Ще за життя мати позивача склала заповіт, згідно якого все своє майно заповіла позивачеві. Позивач спадщину після смерті матері прийняла, звернувшись до нотаріальної контори з відповідною заявою. Нотаріусом позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на вищезазначене майно, у зв`язку із відсутністю документів, які посвідчують право власності спадкодавця [PERSON] , на це майно. Враховуючи викладене, позивач, посилаючись на ст.ст. 1216-1218, 1223, 1261-1265, 1268 ЦК України, просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] на: - ? частку земельної ділянки площею 0,2257 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3222788901:01:003:0112, яка розташована: Київська область, Макарівський район, село Яблунівка; - ? частку земельної ділянки площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3222788901:01:003:0111, яка розташована: Київська область, Макарівський район, село Яблунівка; - ? частку житлового будинку [ADDRESS] , до складу якого входить житловий будинок (А) загальною площею 50,4 кв.м., житловою 16,9 кв.м., (а) веранда; (Б) сарай; (В) сарай; (Д) сарай; (Ж) сарай; (під Ж) погріб; (З) убиральня; (К) навіс; (Л) навіс; №4 ворота з хвірткою; №5 огорожа; №6 огорожа; №7 хвіртка; - на ? гаража [NUMBER] (гаражного боксу) загальною площею 36,40 кв.м., який розташований за адресою: м. Київ, Деснянський район, вул. Крайня, 3 , в автогаражний кооператив «Спутник»; - ? легкового автомобіля Хюндай 130 (д.н. [NUMBER] ) 2013 року, об`ємом двигуна 1396 см3; що належали [PERSON] . Також позивач просила суд з відповідача на її користь 2052,21 грн., судових витрат, та повернути їй з Державного бюджету 2356,61 грн., надмірно сплаченого судового збору. Відповідач проти задоволення позову заперечила, подала відзив на позов, у якому вказала, що жодних доказів щодо прийняття [PERSON] , спадщини після смерті [PERSON] , позивачем не надано. З позовної заяви та додатків до неї не можливо встановити обсяг майна, з якого складається спадщина після смерті [PERSON] , відповідно до спадкової маси після її смерті не входить майно, що належало [PERSON] , оскільки це не підтверджується відповідними доказами. Таким чином, вимоги позивача про визнання за нею права власності на ? частку земельних ділянок та будинку є безпідставними. Крім того, відповідач зазначила, що гараж та автомобіль, про які зазначила позивач, перебувають у особисті приватній власності. Так автомобіль належить особисто відповідачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , оскільки, придбаний нею за кошти, що належали їй особисто. В ПАТ «Перший інвестиційний банк» 27.11.2007 року на ім`я відповідача було відкрито депозитний рахунок в Євро. Згідно довідки банку від 17.05.2018 року № 3 30/0/53-18/БТ, сума депозиту склала 5500,00 Євро, 30.11.2009 року кошти було повернуто відповідачу в повному обсязі. При цьому, відповідачем ще до укладення шлюбу із [PERSON] , відповідно до договору від 06.12.2009 року № 218188-S02032 було придбано автомобіль марки Chevrolet Lacetti, 2008 р.в., вартістю 103 680,00 грн. Між відповідачем і [PERSON] , було укладено шлюб 09.04.2010 року. У подальшому, відповідачем 10.08.2013 року було придбано спірний автомобіль вартістю 147 800,00 грн., на придбання якого витрачено кошти, отримані з її депозиту та від продажу попереднього автомобіля. Таким чином, спірний автомобіль було придбано відповідачем у період шлюбу із [PERSON] , за її особисті власні кошти. Що ж до гаражу, то він перебуває у особисті приватній власності відповідача на підставі договору купівлі-продажу гаража (гаражного боксу) від 19.09.2011 року, який також було придбано у шлюбі, однак за власні особисті кошти відповідача. Згідно даних, отриманих із Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, за період з січня 1998 року по вересень 2011 року відповідачем було отримано заробітну плату, загальна сума якої складає 409548,78 грн. В той же час, [PERSON] , на момент укладення шлюбу із відповідачем не мав жодних коштів, мав чисельні боргові зобов`язання, зокрема, набуті у період попереднього шлюбу. Крім того, відповідач заявила зустрічний позов, у якому вказала, що [PERSON] , на праві власності належали земельні ділянки площею 0,2500 га (кадастровий номер 3222788901:01:003:0111), та площею 0,2257 га (кадастровий номер 3222788901:01:003:0112), а також житловий будинок [ADDRESS] . І хоча зазначене майно належало [PERSON] , на правах приватної власності, оскільки придбане ним до укладення шлюбу із позивачем за зустрічним позовом, за час шлюбу їх вартість істотно збільшилась внаслідок затрат позивача за зустрічним позовом, а тому, таке майно має бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя у відповідності до ст. 62 СК України. Так, позивач за зустрічним позовом вказує, що вартість будинку на момент його придбання, а саме станом на 21.12.1999 року становила 5000, 00 грн.; відповідно вартість земельних ділянок станом на момент їх придбання, тобто станом на 12.01.2000 року, становила 3498,00 грн. У подальшому, під час перебування [PERSON] , у шлюбі із позивачем за зустрічним позовом, внаслідок оформлення прав на ці земельні ділянки (виготовлення технічної документації, винос меж ділянок внатуру, поділу земельних ділянок, оформлення державних актів) ці ділянки стали більш економічно вигідними й спроможними для їх продажу, внаслідок чого їх ринкова вартість збільшилась більш ніж у 7 разів, до 207084,00 грн., що підтверджується їх оцінкою. Щодо істотного збільшення вартості будинку внаслідок затрат позивача за зустрічним позовом, вона зазначає, що протягом 2014-2016 років, під час перебування у шлюбі із нею, вона за власні кошти здійснювала реконструкцію та ремонт вказаного будинку, а саме: збудовано нову будівлю сараю; переобладнано електромережу; встановлено вікна в прибудовах; замінено дахову покрівлю на жилому будинку та прибудовах; споруджено 2 навіси; встановлено ворота із хвірткою. Проведення вищезазначених реконструкційних та ремонтних робіт підтверджується Технічним паспортом від 06.02.2019 року, інформаційною довідкою від 22.02.2019 року №М-44 та довідкою про показники об`єкта нерухомого майна від 06.02.2019 року № м-0899 Комунального підприємства Київської обласної ради «Північне бюро технічної інвентаризації», що додані позивачем за первісним позовом до її позову. Здійснення реконструкції та ремонту будинку позивачем за зустрічним позовом підтверджується товарними чеками, кошторисом на виконання ремонтно-будівельних робіт, розрахунком вартості стеклопакетів, замовленням та вимогою на відвантаження тощо. Також позивач за зустрічним позовом зазначає, що вартість будинку на дату його придбання становила 5000, 00 грн., в той час як станом на дату подання позову його вартість становила згідно висновку експерта 57 850,00 грн., що свідчить про істотність вкладу позивача за зустрічним позовом у його поліпшення. При цьому отримані [PERSON] , доходи були значно меншими, ніж у позивача за зустрічним позовом, крім того на дату укладення шлюбу він не мав жодних коштів, мав чисельні боргові зобов`язання, зокрема, набуті у період попереднього шлюбу. У зв`язку із вищенаведеним, позивач за зустрічним позовом стверджує, що у шлюбі із [PERSON] , майно останнього за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок її затрат, здійснених за грошові кошти, що належали їй особисто, а тому вказане майно згідно ст. 57, 62 СК України є їх спільною сумісною власністю. Враховуючи викладене, позивач за зустрічним позовом просила суд визнати об`єктом права спільної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] : - земельну ділянку площею 0,2257 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3222788901:01:003:0112, яка розташована: Київська область, Макарівський район, село Яблунівка; - земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3222788901:01:003:0111, яка розташована: Київська область, Макарівський район, село Яблунівка; - житловий будинок [ADDRESS] ) з відповідною часткою господарських будівель та споруд в селі Яблунівка, Макарівського району, Київської області; та відповідно просила суд визнати за нею право власності на ? частку вказаного майна. Спростовуючи відзив на первісний позов, позивач за первісним позовом вказала, що [PERSON] , не довела належними та допустими доказами той факт, що для придбання автомобіля Хюндай І30 д.н.з. [NUMBER] , 2013 р.в., у шлюбі із [PERSON] , було використано саме її особисті кошти. Крім того, документи надані до відзиву на первісний позов, а саме: договір купівлі-продажу автомобіля №120813/1 від 12.08.2013 року та договір купівлі-продажу автомобіля №ВСА 000433 від 10.08.2013 року не підписані однією із сторін, тому вважати їх належними доказами неможливо. Також зазначила, що згідно копії договору купівлі-продажу гаражу в автогаражному кооперативі «Супутник», розташований за адресою м. Київ, вул. Крайня, 3 , в ч. 2 п. 6 Договору чітко зазначено, що [PERSON] , дає згоду на купівлю дружиною вищевказаного гаража (гаражного боксу), за спільні кошти в зареєстрованому шлюбі з ним, прав третіх осіб на ці грошові кошти, як на території України так і за її межами не має. Отже ствердження відповідача за первісним позовом щодо придбання вищезазначеного майна за власні кошти є безпідставним. Заперечуючи проти зустрічного позову, позивач за первісним позовом також вказала, що твердження позивача за зустрічним позовом щодо збільшення вартості земельних ділянок в зв`язку з поділом та переоформленням державних актів на право власності на земельні ділянки не є підставою для визнання їх спільною сумісною власністю. Також вона спростовує твердження позивача за зустрічним позовом про здійснення реконструкції та ремонту будинку протягом 2014-2016 років під час перебування у шлюбі із [PERSON] , за власні кошти. Вказувала, що збільшення вартості будинку відповідно до курсу валюти - долару США до національної валюти за 10 років також не є підставою для визнання майна спільною сумісною власністю. Звертала також увагу, що в поясненні, наданому на ст. 62 додатку до зустрічного позову, [PERSON] , зазначено, що боргові зобов`язання ним було сплачено після розлучення з [PERSON] , а не в шлюбі з відповідачем за первісним позовом, отже говорити про те, що наявність у [PERSON] , боргів безпідставно та не підтверджується доказами. Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 11.10.2019 року позов [PERSON] , прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Крім того, даною ухвалою витребувано від Першої київської державної нотаріальної контори копію спадкової справи №985/2018 до майна померлої [INFO] [PERSON] . Витребувано у [PERSON] , належним чином засвідчені копії наступних документів: довідки про присвоєння реєстраційного номеру облікової картки платника податків [PERSON] , свідоцтво про одруження [PERSON] та [PERSON] , свідоцтво про смерть [PERSON] , який помер [INFO] . Вказані документи надійшли на адресу суду та приєднані до матеріалів справи. Ухвалою суду від 26.11.2019 року вимоги за зустрічним позовом [PERSON] , до [PERSON] , про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частку майна об`єднано в одне провадження із первісним позовом [PERSON] , до [PERSON] , про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом. Ухвалою суду від 26.11.2019 року витребувано від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бурмак О.О., копію спадкової справи № 02/2018 після смерті [INFO] [PERSON] (№ у спадковому реєстрі 62341791), яка надійшла до суду та приєднана до матеріалів справи. Ухвалою суду від 24.12.2019 року витребувано з Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві: довідку про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії [PERSON] , [INFO] , з моменту призначення й по дату смерті - [INFO] ; індивідуальні відомості про застраховану особу (форма ОК-5) [PERSON] , [INFO] , які надійшли до суду та приєднані до матеріалів справи. Ухвалою суду від 30.06.2020 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги за первісним позовом підтримали, просили їх задовольнити із викладених у ньому підстав. Проти задоволення зустрічного позову заперечили у повному обсязі, просили суд у його задоволенні відмовити повністю із підстав, викладених у відзиві на зустрічний позов. Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечили проти задоволення первісного позову з підстав, викладених у відзиві на цей позов. Натомість просили суд задовольнити їх зустрічний позов, з викладених у ньому підстав. Заслухавши учасників справи, дослідивши її матеріали, суд встановив наступне. 14.03.2018 року брат позивача [PERSON] , який проживав та був зареєстрований до дня смерті за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , довідками експлуатаційної організації (т. 2 а.с. 130-132). На час смерті [PERSON] , перебував у шлюбі з [PERSON] , з 09.04.2010 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (т. 2 а.с. 128). До одруження із [PERSON] , [PERSON] , перебував у шлюбі з [PERSON] до 03.02.2009 року, що вбачається з свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (т. 2 а.с. 17). За життя на праві особистої власності [PERSON] , належало, зокрема: - земельна ділянка площею 0,2257 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3222788901:01:003:0112, яка розташована: Київська область, Макарівський район, село Яблунівка; належна на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.01.2000 року №68, державний акт від 20.04.2011 року серії ЯЛ№622635, витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-0002823842019 від 06.03.2019 року (т. 1 а.с. 38-43); - земельна ділянка площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3222788901:01:003:0111, яка розташована: Київська область, Макарівський район, село Яблунівка; належна на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.01.2000 року №68, державний акт від 20.04.2011 року серії ЯЛ№622634, витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-0002823942019 від 06.03.2019 року (т. 1 а.с. 37, 44-48). - житловий будинок [ADDRESS] , до складу якого входить житловий будинок (А) загальною площею 50,4 кв.м., житловою 16,9 кв.м., (а) веранда; (Б) сарай; (В) сарай; (Д) сарай; (Ж) сарай; (під Ж) погріб; (З) убиральня; (К) навіс; (Л) навіс; №4 ворота з хвірткою; №5 огорожа; №6 огорожа; №7 хвіртка; належний на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 21.12.1999 року державним нотаріусом Макарівської державної нотаріальної контори Лисенко Л.В., за реєстровим № 3760 від 23.12.1999 року (т. 1 а.с. 30-36; т. 2 а.с. 18). Крім цього, у період шлюбу [PERSON] , та [PERSON] , ними у власність, зокрема, набуто: - на гараж № [NUMBER] (гаражний бокс) загальною площею 36,40 кв.м., який розташований за адресою: м. Київ, Деснянський район, вул. Крайня, 3 , в автогаражний кооператив «Спутник»; зареєстрованого за [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу №1529 від 19.09.2011 року, що вбачається із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 22-25, 102, 209); - легковий автомобіль Хюндай І30 (д.н. [NUMBER] ) 2013 року, об`ємом двигуна 1396 см3; №кузова [NUMBER] (т. 1 а.с. 217). [PERSON] , за життя заповіту не складав, що вбачається з матеріалів спадкової справи. В той же час, спадкоємцями майна померлого [PERSON] , за законом були його дружина [PERSON] , та мати [PERSON] , які спадщину після його смерті у встановленому законом порядку прийняли, подавши відповідні заяви нотаріусу, а саме, [PERSON] , - приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Бурмак О.О., (т. 2 а.с. 125); [PERSON] , до компетентних органів нотаріату, посвідчена приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Лисенко Л.В. (т. 2 а.с. 12-13). Прийнявши спадщину після смерті [PERSON] , та не отримавши за життя свідоцтва про право на спадщину, [INFO] [PERSON] помирає, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 85). За життя [PERSON] , склала заповіт, згідно якого все своє майно та все те, що буде належати їй на день смерті, вона заповіла [PERSON] . Заповіт посвідчено державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори 29.06.2016 року та зареєстровано у реєстрі за №15-606 (т. 1 а.с. 89-91). У встановлений законом строк 21.08.2018 року [PERSON] , звернулась до Першої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] (т. 1 а.с. 84). Інших спадкоємців за законом чи за заповітом немає, що вбачається із копіїї відповідної спадкової справи. [PERSON] , 23.01.2019 року подала до Першої київської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтв про право на спадщину після смерті матері (т. 1 а.с. 156, 162, 183). На частину майна, що не є предметом даного спору, нотаріусом видано [PERSON] , свідоцтво про право на спадщину за заповітом (т. 1 а.с. 160). В той же час, постановами про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20.03.2019 року державним нотаріусом відмовлено [PERSON] , у видачі свідоцтв про право на спадщину на спірні земельні ділянки, житловий будинок, гаражний бокс та автомобіль у зв`язку із відсутністю у неї правовстановлюючих документів на вказане майно (т. 1 а.с. 169-171, 184-185). Вирішуючи даний спір між сторонами, суд керується наступним. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків фізичної особи, яка померла (спадкодавець) до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1217 та 1223 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч. 1, ч. 2 та ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину за законом/заповітом. Так судом було встановлено, що після смерті [PERSON] , спадкоємцями першої черги його майна є його мати та дружина, які в установлені законом строк та порядку спадщину прийняли, звернувшись до нотаріуса з відповідними заявами, а тому відповідно до вимог ч. 5 ст. 1268 ЦК України вона належить спадкоємцям з часу відкриття спадщини. Посилання відповідача за первісним позовом на ту обставину, що покійна мати позивача за первісним позовом звернулась не до того нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, а відтак вона спадщину не прийняла, судом відхиляються, оскільки норми ЦК України, зокрема, ст. 1269 ЦК України не визначають конкретного нотаріуса для подання йому заяви про прийняття спадщини. Щодо неотримання [PERSON] , за життя свідоцтва про право на спадщину на майно сина в даному випадку не має правового значення, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, а тому [PERSON] , спадкує після смерті своєї матері а не в порядку спадкової трансмісії, про що наголошувала відповідач за первісним позовом. Вказана правова позиція викладена у постанові КЦС/ВС у справі № 350/1850/17 від 31.08.2020 року (провадження 61-42603св18). В подальшому судом було встановлено, що [PERSON] , є єдиною спадкоємицею майна після смерті матері за заповітом, у встановлений законом строк та спосіб спадщину після смерті матері прийняла, звернулася до нотаріуса щодо видачі їй свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, який в цьому відмовив, що безпосередньо порушило її право на спадщину, за захистом якого вона звернулася до суду із позовом. Вирішення питання про склад спадкової маси після смерті [PERSON] , безпосередньо залежить від об`єму спадкової маси після смерті [PERSON] , що в свою чергу вимагає встановити правовий статус того чи іншого майна, яке залишилось після його смерті. Так предметом спору є майно, яке було придбано [PERSON] , до шлюбу, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, та дві земельні ділянки, а також майно, набуте ним у шлюбі з [PERSON] , а саме гаражний бокс та автомобіль. Судом було встановлено, та не заперечувалося учасниками справи, що земельна ділянка площею 0,2257 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3222788901:01:003:0112, земельна ділянка площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3222788901:01:003:0111, та житловий будинок [ADDRESS] , були придбані [PERSON] , до шлюбу з [PERSON] , та згідно ч. 1 ст. 57 СК України мали б бути особистою власністю [PERSON] . Разом із тим, позивач за зустрічним позовом, заявляючи вимоги про визнання вказаного майна спільною сумісною власністю подружжя, посилався на ч. 1 ст. 62 СК України, відповідно до якої, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналіз положень ст.ст. 57, 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених ст. 62 СК України правил, збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок затрат одного з подружжя, при цьому суттєвою ознакою повинне бути саме істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Такі висновки викладено у постанові ВС/КЦС від 25.09.2019 року у справі № 1512/17004/2012. Так, досліджені судом докази на підтвердження істотного збільшення вартості майна внаслідок спільних трудових чи грошових затрат, зокрема, чеки та накладні на придбання будівельних матеріалів (т. 2 а.с. 42-55), фотографії (т. 2 а.с. 111-120; т. 2 а.с. 217-222; т. 3 а.с. 10-53) та покази допитаних у судовому засіданні свідків визнаються судом неналежними та недопустимими для підтвердження вказаної обставини, оскільки вони не дають можливості суду з`ясувати шляхом порівняння на час вирішення спору вартість об`єктів до та після їх поліпшення. Посилання позивача за зустрічним позовом щодо збільшення вартості земельних ділянок в зв`язку з поділом та переоформленням державних актів на право власності на земельні ділянки, а також на те, що вартість будинку збільшилась відповідно до курсу валюти - долару США до національної валюти за 10 років, не є підставою для визнання майна спільною сумісною власністю відповідно до ст. 62 СК України, оскільки за змістом вказаної норми інфляційні процеси, зміна купівельної привабливості майна, зміна курсу валюти, кон`юнктури ринку не свідчать про трудові чи грошові затрати одного з подружжя. Крім того, ціна майна, визначена у договорах купівлі-продажу на момент його придбання, не є вартістю майна, яку слід брати для порівняння у розумінні ст. 62 СК України, оскільки така ціна визначається домовленістю сторін а не відображає реальну дійсну вартість майна на момент його придбання. Також слід зазначити, що при застосуванні положення ч. 1 ст. 62 СК України слід враховувати, що майно, яке належало одному з подружжя в порядку ст. 57 СК України не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом. Частка того з подружжя, якому належало майно, збільшується на суму його вартості до поліпшення. Посилання позивача за зустрічним позовом на наявність боргів [PERSON] , а відповідно і відсутністю коштів на поліпшення та утримання будинку та ділянок (т. 2 а.с. 66-75) не спростовують належність цього майна до особистої власності одного з подружжя. Крім того, з додатку до зустрічного позову, вбачається, що боргові зобов`язання [PERSON] , було сплачено після розлучення з [PERSON] , а не в шлюбі з [PERSON] , отже говорити про те, що наявність у [PERSON] , боргів безпідставно та не підтверджується доказами. Посилання позивача за зустрічним позовом на відсутність доходів [PERSON] , (т. 2 а.с. 179-183) та наявність доходів [PERSON] , що можуть підтверджувати її затрати на поліпшення будинку, що був особистою власністю [PERSON] , судом не приймаються так як не мають самостійного правового значення за відсутності доказів істотного збільшення у вартості спірного майна. Що ж до майна, яке було набуте [PERSON] , у шлюбі з [PERSON] , а саме гаражного боксу та автомобіля, то слід зазначити наступне. За загальним правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини 3 статті 61 СК України кореспондує частині 4 статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Крім того, Відповідно до ч. 1 ст. 64 СК України, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частинами 2, 3 цієї ж статті передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Як вбачається з копії договору купівлі-продажу гаражу в автогаражному кооперативі «Супутник», розташований за адресою м. Київ. вул. Крайня, 3 , у ч. 2 п. 6 Договору чітко зазначено, що [PERSON] , дає згоду на купівлю дружиною вищевказаного гаража (гаражного боксу), за спільні кошти в зареєстрованому шлюбі з ним, прав третіх осіб на ці грошові кошти , як на території України так і за її межами не має. Тобто твердження [PERSON] , про те, що гараж придбано за її власні кошти є безпідставним, відповідно це майно є спільною сумісною власністю. Також, суд відзначає, що матеріали справи не містять належних доказів того, що спірний автомобіль придбаний за особисті кошти [PERSON] , оскільки вартість автомобілів, який належав [PERSON] , до шлюбу та придбаного автомобіля у шлюбі різна, а також відсутні належні докази, що гроші з її депозиту та від продажу попереднього автомобіля витрачені на придбання спірного автомобіля. Придбання автомобіля в шлюбі, не дивлячись на те, що він оформлений на [PERSON] , відносить його до спільної сумісної власності. Аналогічний висновок викладено у постанові ВП/ВС від 03.07.2019 року у справі №554/8023/15-ц; постанові ВС/КЦС від 13.03.2019 року у справі № 334/9028/15-ц (провадження № 61-37049св18). Також слід зазначити, що документи надані до відзиву на позов, а саме, договір купівлі-продажу автомобіля №120813/1 від 12.08.2013 року та договір купівлі-продажу автомобіля №ВСА 000433 від 10.08.2013 року не підписані однією із сторін, тому важати їх допустимими доказами неможливо. Враховуючи викладене, вказане вище майно входить до спадкової маси після смерті [PERSON] , (1/2 частка автомобіля та гаражного боксу відповідно), спадкоємцями якого в рівних частинах були його мати та відповідач за первісним позовом, [PERSON] , у встановлений строк та спосіб спадщину прийняла, проте за життя не встигла оформити свої спадкових прав та отримати відповідні свідоцтва про право на спадщину після смерті сина і померла також, [PERSON] , є єдиною спадкоємицею майна після смерті [PERSON] , за заповітом, у встановлений законом строк та спосіб спадщину після смерті матері прийняла, звернулася до нотаріуса щодо видачі їй свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, який їй у цьому відмовив, її позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. В той же час, вимоги [PERSON] , про визнання спірного майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на відповідну частку майна у порядку його поділу є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Відмова в позові з зазначених підстав не позбавляє [PERSON] , права на оформлення у нотаріуса свої спадкових прав після смерті чоловіка на відповідну частину спірного майна. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по оплаті судового збору позивача за первісним позовом слід стягнути з відповідача за первісним позовом у відповідному розмірі. Також позивачу за первісним позовом слід повернути надмірно сплачений судовий збір з Державного бюджету. Судові витрати позивача за зустрічним позовом стягненню не підлягають через відмову у її позові.

Outcome: approved