Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-17 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом в інтересах [PERSON] (далі Позивач) до [PERSON] та [PERSON] (далі Відповідачі) про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення із житлового будинку. Позов мотивував тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09.08.2006 року [PERSON] являється власником житлового будинку №37, що розташований по вул.Богдана Хмельницького, у м.Рахів, Закарпатської області. Разом з Позивачем у вказаному будинку без належних правових підстав проживають Відповідачі [PERSON], який зареєстрований в даному будинку, та [PERSON], яка не є зареєстрованою за вказаною адресою, а місцем її реєстрації є с.Білин, Рахівського району, Закарпатської області. Відповідач [PERSON] не є членом сімї Позивача, договору найму Позивач з нею не укладав. На неодноразові прохання [PERSON] звільнити житловий будинок та знятись із реєстраційного обліку відповідач [PERSON] не реагує і, навпаки, знущається зі свого батька- інваліда, інколи застосовує до нього фізичне насильство. У звязку із зазначеним обставинами Позивач не має можливості фактично користуватися та розпоряджатися належним йому майном, оскільки там, без його згоди, проживають Відповідачі. На протязі 4-5 років відносини між Позивачем та Відповідачами почали стрімко погіршуватися, так як останні своєю поведінкою систематично порушують загальноприйняті правила поведінки в побуті, створюють обставини, за яких проживання в будинку стає неможливим. Відповідачі не проявляють ніякої поваги до Позивача, вони дозволяють собі нецензурні висловлювання в його адресу, поводяться з ним вкрай зневажливо, ображають та принижують, а іноді застосовують фізичне насильство. Позивач зазнає значних незручностей через те, що у його житловому будинку мешкають особи, з якими він тривалий час перебуває у неприязних відносинах. Попри численні прохання Позивача, Відповідачі виселятися з будинку не бажають, користуються електроенергією та водою, паливом, за які Позивач повинен сплачувати свої кошти, чим вчиняють йому перешкоди у користуванні власністю. На його неодноразові усні прохання та вимоги про виселення з будинку, Відповідачі в добровільному порядку таких дій не здійснюють, виселитися з будинку не бажають. Оскільки Позивач вважає себе законним власником будинку, Відповідачі йому перешкоджають користуватися даним будинком, порушують його право на користування своєю власністю за призначенням, тому він просить винести судове рішення, яким усунути перешкоди у здійсненні [PERSON] права власності, шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] із житлового будинку №37, що розташований по вул.Богдана Хмельницького у м.Рахів, Закарпатської області стягнувши з Відповідачів на користь Позивача судові витрати. Представник Позивача [PERSON] 24.01.2017 року подав клопотання, в якому зазначив, що під час підготовки позовної заяви до суду було неправильно вказано імя Відповідача, як [PERSON], оскільки правильно по батькові вона є [PERSON], тому просить замінити зазначені анкетні дані. В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в ході розгляду справи позов не визнали та пояснили наступне. Відповідач [PERSON] народився у будинку, який є предметом позову і проживає у ньому все своє життя, де він і зареєстрований. Вони, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 14.11.1992 року і після реєстрації шлюбу вони обоє проживають у зазначеному будинку, однак [PERSON] не зареєстрована там, оскільки [PERSON] заперечував щодо цього. У них є двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які також проживають у цьому будинку та також не зареєстровані через відсутність згоди на реєстрацію Позивача. Жодних протиправних дій щодо відповідача вони не вчиняли і перешкод у користуванні майном вони не можуть, оскільки проживають в частині будинку з окремим входом та самостійно сплачують всі комунальні послуги. Крім того, [PERSON] відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом являється власником житлового будинку №37 по вул.Б.Хмельницького у місті Рахові, загальна площа якого становить 67,9 кв.м., у той час, коли за життя матері Відповідача та дружини Позивача [PERSON] було здійснено добудову до житлового будинку, в якій вони зараз проживають, а отже загальна площа будинку вже становить 80,20 кв.м. [PERSON] [PERSON] померла 08 квітня 2000 року, а відповідач після її смерті спадщину прийняв, однак юридично її не оформив. Отже, вважають, що вони проживають в тій частині будинку, яка не ввійшла до складу спадкової маси після смерті [PERSON] діда Відповідача. Позивач не надав жодних доказів на підтвердження позову, його слова є голослівними, у звязку з наведеним просять відмовити у задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до такого висновку. Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 09 серпня 2006 року та витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №6112679 від 10.08.2006 року Позивач, [PERSON] є власником спадкового майна, що належало його батькові [PERSON]. Спадкове майно складається з будинку №41 (на даний час номер будинку значиться 37), розташованого по вулиці Богдана Хмельницького в місті Рахові, Закарпатської області, загальною площею 67,9 м.кв., житловою площею 50,4 м.кв. та надвірними спорудами. Як вбачається з акту обстеження матеріально-побутових умов [PERSON] №72 від 03.10.2016 року, який був проведений депутатом Рахівської міської ради [PERSON], Позивач проживає та веде спільне господарство разом зі своїм внуком [PERSON], [INFO], в одній з частин будинку №37 по вул.Богдана Хмельницького у м.Рахові. В іншій частині будинку проживають його син, [PERSON] зі своєю сімєю [PERSON], сином, [PERSON], та дочкою, [PERSON]. Як слідує з будинкової книги [PERSON] при досягненні 16 років був зареєстрований в будинку, який є предметом позову. Згідно з довідкою виконавчого комітету Рахівської міської ради №4853 від 04.10.2016 року сімя [PERSON] складається з таких осіб: дочка, [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO] та внук [PERSON], [INFO]. Відповідно до \~статті 41 Конституції України \~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які \~мають у приватній власності\~ будинок\~ (частину будинку),\~ квартиру,\~ користуються\~ ним\~\~ (нею)\~\~ для\~\~ особистого проживання\~ і\~ проживання\~ членів\~ їх\~сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони\~ постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати\~ будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі\~ цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Верховний Суд України неодноразово висловлював правову позицію з цього приводу, зокрема у Постанові від 16 листопада 2016 р. по справі № 6-709цс16 та у Постанові від 05 листопада 2014 року №6-158цс14, де зазначено про те, що відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно з положенням статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Судом в ході розгляду справи було встановлено, що Відповідач [PERSON], як член сімї Позивача все своє життя проживав і проживає на даний час у будинку, який являється предметом позову, та є у ньому зареєстрованим, адже на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (ст.156 ЖК України). [PERSON] не зареєстрована в даному будинку, однак і вона, і двоє дітей Відповідачів проживають постійно у ньому, як члени сім'ї: [PERSON] з часу одруження з [PERSON], а їх діти син, [PERSON], та дочка [PERSON], з народження. Зі змісту ст.156 ЖК України слідує, що за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Щодо виселення, то ст. 157 ЖКУ встановлює, що членів сім`ї власника будинку може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖКУ. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. \~Частина 1 ст. 116 ЖКУ визначає, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, то ст. 116 ЖК України вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: \~а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; \~б) використання його не за призначенням; \~в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. \~У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Закон встановлює як умову виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії мали систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача. Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім'ї, що сумісно проживають із ним опікуни, попечителі, піднаймачі, тимчасові жильці та інші, які спільно проживають. Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу. \~До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі. \~Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими й підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї, а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку. Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.\~ Водночас, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 своєї Постанови Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України, №2 від 12 квітня 1985 р. (далі Постанова від 12.04.1985 року), при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Позивач не надав суду доказів, які б свідчили, про наявність в діях [PERSON] та [PERSON] обставин, визначених ст.116 ЖК України, які б давали суду підстави для виселення останніх. Крім того, [PERSON] надав суду докази того, що він є власником житлового будинку №37 по вул.Богдана Хмельницького у м.Рахові Закарпатської області, загальною площею 67,9 кв.м., натомість відповідачі надали суду копію технічного паспорта, відповідно до якого вказаний житловий будинок на даний час має загальну площу 80,20 кв.м. Як було встановлено в ході розгляду справи [PERSON], перебуваючи у шлюбі зі своєю дружиною [PERSON], здійснили добудову двох кімнат, кухні та ванни і кладовки до будинку, який належав [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення виконкому Рахівської міської ради від 21 травня 1971 року, в якій проживає сім'я відповідачів. Отже, враховуючи що на даний час площа будинку, який є предметом позову становить 80,20 кв.м., у той час, коли Позивач підтвердив своє право на житловий будинок, загальною площею 67,9 кв.м., отже його право на вказане нерухоме майно не є абсолютним, частка частини будинку, яка йому належить на законних підставах, не виділена, а отже він не наділений правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права власності. У відповідності до ст.88 ЦПК України судові витрати понесені позивачем у зв'язку з розглядом даної справи та які він просив стягнути, слід залишити за [PERSON].

Outcome: dismissed