Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору укладеного 23.11.2005 року між ним та ЗАТ «ПриватБанк» припиненим з листопада 2007 року та стягнення моральної шкоди у розмірі 3000 грн.. В обгрунтування вимог позивач вказував на те, що 23 листопада 2005 року між [PERSON] та ЗАТ «ПриватБанк» укладено кредитний договір, за умовами якого видано кредитні кошти у розмірі 7 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму заборгованості за кредитом. Строк дії карти №4149605305954851 до листопада 2007 року, строк дії кредитного договору відповідає строку дії картки, про що свідчить заява-анкета та додані до неї Умови і правила надання банківських послуг ПАТ «ПриватБанк». 28.03.2014 року ПАТ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23.06.2015 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі у зв'язку з пропуском строків позовної давності. Проте, не зважаючи на відмову у задоволенні вимог щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, представники відповідача неодноразово звертались до позивача з вимогою про погашення суми заборгованість шляхом надсилання СМС-повідомлень, дзвінків на мобільний телефон, візитів до позивача за зареєстрованим місцем проживання. Позивач вважає, що дані вимоги безпідставні, такі дії відповідача порушують норми чинного законодавства України, та договір, укладений 23.11.2005 року, припинений. Крім того, позивач просив стягнути моральну шкоду посилаючись на те, що йому необхідно постійно підгримувати свій стан здоров'я, на що він витрачає значні суми грошових коштів, а дії представників відповідача негативно впливають на його психічний і фізичний стан, та завдають шкоду його моральному стану. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача не зявився в засідання, про причини неявки суд не повідомляв, з заявами про відкладення розгляду справи не звертався. За згодою позивача, справа розглянута в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів, відповідно до ст.224 ЦПК України. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 23 листопада 2005 року між [PERSON] та ЗАТ «ПриватБанк», який в наступному змінив свою назву на ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір, за умовами якого видано кредитні кошти у розмірі 7 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму заборгованості за кредитом. Строк дії карти №4146050594851 до листопада 2007 року, строк дії кредитного договору відповідає строку дії картки, про що свідчить заява-анкета та додані до неї Умови і правила надання банківських послуг ПАТ «ПриватБанк». 28.03.2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23.06.2015 р. по справі №523/17267/14-ц, яке залишене в силі апеляційним судом Одеської області, у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі у зв'язку з пропуском строків позовної давності. 04.05.2016 р. з метою встановлення підстав пред'явлення вимог про погашення заборгованості, [PERSON] звернувся з письмовою заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк». У відповідь на своє звернення отримав лист, згідно із змістом якого представник банку вказував на те, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23.06.2015 р. не передбачає обов'язок банку розірвати кредитний договір та списати заборгованість. Згідно з вимогами ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Нормами ч.1 та п.7 ч.2 ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та одним із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення правовідношення. Згідно з вимогами ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша особа фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Главою 50 ЦК України закріплено норми, які визначають умови припинення зобовязань. Відповідно до вимог ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Згідно з нормами ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Проаналізувавши зазначені норми та виходячи із встановлених обставин, суд прийшов до висновку, що вимога не підлягає задоволенню, оскільки відсутні передбачені законом підстави для визнання договору припиненим. При цьому суд звертає увагу на те, що з пропуском строку позовної давності сторона договору втрачає право вимагати в судовому порядку виконання зобовязань.

Outcome: dismissed