Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до [PERSON], Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, у якому просив: - звернути стягнення на транспортний засіб Ford Transit (Форд Транзит), реєстраційний № [NUMBER], рік випуску 2000, колір білий, VIN WFOLXXGBFLYK58143, шасі WFOLXXGBFLYK58143, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за Договором безпроцентної позики від 26 листопада 2009 року; - визнати за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру платників податків [NUMBER]) право власності на транспортний засіб Ford Transit (Форд Транзит), реєстраційний № [NUMBER], рік випуску 2000, колір білий, VIN WFOLXXGBFLYK58143, шасі WFOLXXGBFLYK58143; - визнати протиправним та скасувати арешт транспортного засобу Ford Transit (Форд Транзит), реєстраційний № [NUMBER], рік випуску 2000, колір білий, VIN WFOLXXGBFLYK58143, шасі WFOLXXGBFLYK58143, який накладено в рамках виконавчого провадження ВП № 24263931, відкритого за постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції [PERSON] про відкриття виконавчого провадження від 08 лютого 2011 року, з виконання виконавчого листа № 3-3933, виданого 21.01.2011 Ленінським районним судом м. Дніпропетровська, щодо стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» державного мита 936,28 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що між ним та [PERSON] 26 листопада 2009 року було укладено Договір безпроцентної позики, та Договір застави. Предметом застави є транспортний засіб Ford Transit (Форд Транзит), реєстраційний № [NUMBER], рік випуску 2000, колір білий, VIN WFOLXXGBFLYK58143, шасі WFOLXXGBFLYK58143. [PERSON] 21 січня 2011 року було вручено вимогу про повернення коштів у розмірі 10 000,00 дол. США., проте, відповідач кошти не повернув. Сторони в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Від позивача 31 січня 2014 року на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без його участі. Відповідно до поданої заяви позивач позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на викладене судом ухвалено проводити розгляд справи на підставі наявних у справі доказів та винести заочне рішення. Дослідивши матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку. В процесі розгляду справи судом було встановлено, що між [PERSON], (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник), 26 листопада 2009 року було укладено Договір безпроцентної позики. Даним договором було визначено, що Позикодавець у порядку й на умовах, певних цим Договором, надає Позичальнику безпроцентну позику, а Позичальник зобов'язуються повернути позику за вимогою Позикодавця в певний цим Договором строк. У зв'язку з тим, що між Сторонами налагоджуються тісні взаємовигідні ділові відносини, позика надається Позичальникові на безпроцентній основі. Відповідно до п. 2.1 Договору, позика надається Позичальнику до 20 січня 2011 року. Згідно п. 3.1 Договору, розмір позики за цим Договором становить 10 000,00 дол. США, що по курсу НБУ станом на 26 листопада 2009 року (1 дол. США = 8,01 грн.) еквівалентно 80 100,00 грн. Судом встановлено, що [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв кошти у розмірі 10 000,00 дол. США, що по курсу НБУ станом на 26 листопада 2009 року (1 дол. США = 8,01 грн.) еквівалентно 80 100,00 грн., що підтверджується Розпискою від 26 листопада 2009 року. У п. 5.4 Договору безпроцентної позики визначено, що зобовязання по даному договору забезпечуються Договором застави від 26 листопада 2009 року. Так, 26 листопада 2009 року між [PERSON] (Заставодержатель), з одного боку, і та [PERSON] (Заставодавець), з іншої сторони, було укладено Договір застави. Згідно п.п. 1.1, 1.2, 3.1, 3.2, 3.3 Договору застави, Заставодержатель має право у разі невиконання ч своїх обов'язків за Основним договором безпроцентної позики від 26 листопада 2009 року одержати задоволення своїх вимог за рахунок передбаченого в ст. 3 цього Договору заставленого майна (надалі іменується «предмет застави»), переважно перед іншими кредиторами Заставодавця. Під «Основним договором» в цьому Договорі розуміється Договір безпроцентної позики від 26 листопада 2009 року, укладений між Заставодавцем (в Основному договорі іменується «Позикодавець») та Заставодержателем (в Основному договорі іменується «Позичальник»). Предметом застави є транспортний засіб Ford Transit (Форд Транзит), реєстраційний № [NUMBER], рік випуску 2000, колір білий, VIN WFOLXXGBFLYK58143, шасі WFOLXXGBFLYK58143, який зареєстрований за [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СІС № 237526. Вартість предмета застави складає: 10 000,00 дол. США, що по курсу НБУ станом на 26 листопада 2009 року (1 дол. США = 8,01 грн.) еквівалентно 80 100,00 грн. Предмет застави був переданий у володіння Заставодержателя. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про заставу» від 02.10.1992 № 2654-XII, законом чи договором передбачається перебування заставленого майна у володінні заставодавця, заставодержателя або третьої особи. Судом встановлено, що оскільки Договором застави було передбачено право володіння заставленим майном заставодержателем, то [PERSON] було видано [PERSON], та [PERSON] довіреність від 26 листопада 2009 року ВМО № 753126 на керування та розпорядження транспортним засобом. [PERSON] 21 січня 2011 року було вручено вимогу про повернення коштів у розмірі 10 000,00 дол. США. Оскільки, відповідач кошти не повернув, транспортний засіб Ford Transit (Форд Транзит), реєстраційний № [NUMBER], рік випуску 2000, колір білий, VIN WFOLXXGBFLYK58143, залишився у користуванні [PERSON] Згідно ч.ч. 1-2 ст. 13 Закону України «Про заставу» від 02.10.1992 № 2654-XII, у редакції станом на 2009 рік, тобто на момент укладання договору застави від 26 листопада 2009 року, договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правоустановчих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна здійснюється за місцезнаходженням нерухомого майна, договору застави космічних об'єктів - за місцем реєстрації цих об'єктів. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.07.2010 № 2435-VI було викладено ч. 2 ст. 13 Закону України «Про заставу» у іншій редакції: «У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна, транспортних засобів провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об'єктів за місцем реєстрації цих об'єктів». З огляду на викладене, суд наголошує, що на момент укладання Договору застави 26 листопада 2009 року діяла редакція Закону України «Про заставу», яка не передбачала нотаріального посвідчення договору застави транспортного засобу. Отже, суд приходить до висновку, що Договір застави від 26 листопада 2009 року є чинним, оскільки при його укладанні сторонами дотримано усіх істотних умов. Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, у тому числі є договори та інші правочини. Згідно ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. В той же час, ст. 615 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Відповідно ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно положень ст.ст. 526, 629 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У ст. 572 Цивільного кодексу України визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У звязку з викладеним вище, суд вважає, що зі сторони [PERSON] відбулась одностороння відмова від виконання грошового зобовязання. Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Оскільки зобовязання було забезпечено заставою то суд вважає за необхідне звернути стягнення на транспортний засіб Ford Transit (Форд Транзит), реєстраційний № [NUMBER], рік випуску 2000, колір білий, VIN WFOLXXGBFLYK58143, шасі WFOLXXGBFLYK58143, в рахунок погашення заборгованості за Договором безпроцентної позики від 26 листопада 2009 року, а також визнати за позивачем право власності на вищевказаний автомобіль. Також судом встановлено, що постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції [PERSON] про відкриття виконавчого провадження ВП № 24263931 від 08 лютого 2011 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 3-3933, виданого 21.01.2011 Ленінським районним судом м. Дніпропетровська, щодо стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» державного мита 936,28 грн. З листа начальника Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції [PERSON] за вих. № 46209/10 від 12.11.2012 вбачається, що на транспортний засіб Ford Transit (Форд Транзит), реєстраційний № [NUMBER], рік випуску 2000, колір білий, VIN WFOLXXGBFLYK58143, шасі WFOLXXGBFLYK58143, було накладено арешт в рамках ВП № 24263931. Відповідно до ч. 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно ч. 5 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV, з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У разі наявності письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов'язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Зазначені у цій статті постанови можуть бути оскаржені сторонами в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби може бути оскаржено у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.ч. 2, 5, 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Статтею 11 Закону України «Про заставу» від 02.10.1992 № 2654-XII передбачено, що заставодавцем при заставі майна може бути його власник, який має право відчужувати заставлене майно на підставах, передбачених законом, а також особа, якій власник у встановленому порядку передав майно і право застави на це майно. Відповідно до змісту ч.ч. 6-7 ст. 20 Закону України «Про заставу», звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором. Частинами 1, 3-4 статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Реалізація заставленого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом. За рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються утримання, передбачені статтею 43 цього Закону, після чого кошти використовуються для задоволення вимог заставодержателя. У разі якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно. У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом. Згідно ст. 43 Закону України «Про заставу», розподіл стягнутих державним виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаної від реалізації майна боржника) здійснюється у такому порядку: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок сторін та інших осіб на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати державної виконавчої служби, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, не покриті авансовим внеском сторін та інших осіб; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми; 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені державним виконавцем відповідно до вимог цього Закону. Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється по мірі їх стягнення. Сума, що залишилася після сплати штрафів, повертається боржнику. В свою чергу у статті 44 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про заставу» визначено, що реалізація заставленого майна провадиться спеціалізованими організаціями з аукціонів (публічних торгів), якщо інше не передбачено договором, а державних підприємств та відкритих акціонерних товариств, створених у процесі корпоратизації, всі акції яких перебувають у державній власності, - виключно з аукціонів (публічних торгів). Якщо перший аукціон (публічні торги) оголошено таким, що не відбувся, проводиться наступний аукціон. Початковою ціною другого і наступних аукціонів вважається ціна, зменшена на 30 відсотків по відношенню до початкової ціни попереднього аукціону. Якщо другий і наступні аукціони (публічні торги) оголошені такими, що не відбулися, заставодержатель має право залишити заставлене майно за собою за початковою ціною, яка була запропонована на останньому аукціоні (публічних торгах). У разі якщо заставодержатель відмовився залишити заставлене майно за собою, це майно реалізується у встановленому порядку, якщо інше не передбачено договором. Постановою Кабінету Міністрів України від 22 грудня 1997 року № 1448, було затверджено Положення про порядок проведення аукціонів (публічних торгів) з реалізації заставленого майна. Наказом Міністерства юстиції України № 42/5 від 15.07.1999, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 19 липня 1999 року за № 480/3773, затверджено Порядок реалізації арештованого майна. У п. 3.1 даного Порядку визначено, що орган державної виконавчої служби укладає з організатором аукціону договір, яким доручає реалізацію майна організатору аукціону за визначену винагороду за надані послуги з реалізації арештованого майна, яка встановлюється у відсотковому відношенні до продажної ціни лота. Спеціалізована організація проводить аукціон за заявкою державного виконавця, у якій зазначається початкова ціна майна, що виставляється на аукціон. Суд наголошує, що системний аналіз статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що порядок розподілу коштів отриманих від реалізації заставного майна не відрізняється від порядку розподілу коштів у інших категоріях виконавчих проваджень - спочатку здійснюються утримання, передбачені статтею 43 Закону, після чого кошти використовуються для задоволення вимог заставодержателя. Отже, при накладенні арешту на заставлене майно для задоволення вимог осіб, які не є заставодержателями, державним виконавцем не дотримано вимог ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки право застави виникло до винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів, у звязку з чим арешт спірного заставленого майна підлягає скасуванню. Так, відповідно ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved