Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач) звернулася до суду із позовною заявою до Скориківської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області (далі Відповідач 1), [PERSON] (далі Відповідач 2) про визнання права власності на житловий будинок №23 по вул. Незалежності в с. Кошляки Підволочиського району Тернопільської області. Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач покликалася на те, що 27 вересня 2004 року помер її чоловік [PERSON], який на випадок своєї смерті залишив заповітне розпорядження в користь [PERSON] На день смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, до якого входять 1/4 частка житлового будинку №23 по вул. Незалежності в с. Кошляки Підволочиського району Тернопільської області та земельні ділянки площею 3,0104 га та 0,4435 га, які знаходяться на території с. Кошляки Підволочиського району. Позивачу належить 1/2 частка вказаного будинковолодіння, оскільки будинок є правом спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України). Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України Позивач зазначає, що вона має право на обовязкову частку у спадщині після смерті чоловіка, від якої вона не відмовлялася, розмір даної частки не зменшений судом. Таким чином [PERSON] являється власником 3/4 часток житлового будинку №23 по вул. Незалежності в с. Кошляки Підволочиського району Тернопільської області, а Відповідач 2, - має право на 1/4 частку вказаного будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] 07 лютого 2017 року було оформлено право на частину спадкового майна, а саме земельних ділянок, - приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого [PERSON] та [PERSON] успадкували по 1/2 частці спадкового майна (без виділу в натурі), а саме земельні ділянки площею 3,0104 га та 0,4435 га, які знаходяться на території с. Кошляки Підволочиського району, що належали померлому на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії Р2 №699485, виданого 19 березня 2002 року. 03 березня 2017 року позивач отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії стосовно частини житлового будинку, який належав [PERSON] по причині відсутності правовстановлюючого документу. Крім того, Позивач зазначає, що між спадкоємцями (Позивачем та Відповідачем 2) досягнуто усної згоди щодо поділу спадкового майна, а саме [PERSON] відмовляється від своїх прав щодо претендування на житловий будинок (з числа спадкової маси), а [PERSON], за принципом обміну вартостей, відступить їй права на успадковану земельну ділянку шляхом складання нею заповіту відповідно до ч. 2 ст. 1226 ЦК України. Така домовленість між сторонами була досягнута на час оформлення спадкових прав у нотаріуса, проте оформити її у письмовій формі не видалося можливим, у звязку із відсутністю правовстановлюючого документа на нерухоме майно, що спадкується. З огляду на вказане, виникла необхідність звернення до суду за захистом невизнаних прав та майнових інтересів. В судовому засіданні представник Позивача позов підтримав з підстав викладених у ньому, просив задовольнити. Предстаник Відповідача 2 в судовому засіданні позов визнав, просив задовольнити. Представник Відповідача 1 в судове засідання не зявився, подав заяву з проханням справу слухати у їх відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Враховуючи заяви сторін, які просять справу вирішувати у їх відсутності, суд приходить до переконання, що справу можна вирішувати в даному судовому засіданні на підставі наявних у ній доказів, позовні вимоги задовольнити, виходячи з таких міркувань. 22 липня 2003 року за реєстровим №197 секретарем виконкому Скориківської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області посвідчено заповіт [PERSON], [INFO], уродженця та жителя [INFO], відповідно до якого останній, на випадок своєї смерті зробив наступне заповітне розпорядження: все його майно з чого б воно не складалося і де б не знаходилося, і взагалі все, що йому буде належати на день її смерті і на що він за законом матиме право заповів в користь [PERSON]. Заповіт станом на день смерті спадкодавця не змінений і не скасований. [PERSON] помер 27 вересня 2004 року в с. Кошляки Підволочиського району Тернопільської області, про що свідчить свідоцтво про смерть серії 1-ИД №180955, видане 28 вересня 2004 року Кошляківською сільською радою Підволочиського району Тернопільської області. З довідки Скориківської сільської ради №31 від 25 січня 2017 року, вбачається, що на день смерті [PERSON], який помер 24 вересня 2004 року разом з ним проживала і була зареєстрована дружина [PERSON], [INFO] Таким чином судом встановлено, що Позивач є спадкоємцем за законом після смерті чоловіка [PERSON] (свідоцтво про одруження серії ІІ-АГ №1040973, видане повторно 26 грудня 1978 року), яка спадщину прийняла відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. На день смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, до якого входять: 1/2 частка житлового будинку № 23 по вул. Незалежності в с. Кошляки Підволочиського району Тернопільської області та земельні ділянки площею 3,0104 га та 0,4435 га, що належали померлому на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії Р2 №699485, виданого 19 березня 2002 року, які знаходяться на території с. Кошляки Підволочиського району. Згідно з технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду від 11 жовтня 2016 року, довідкою про технічний опис обєкта нерухомого майна №11 від 104 жовтня 2016 року, інформацією, виданими БТІ Підволочиського району, копією рішення виконкому Кошляківської сільської ради від 30 березня 2001 року №17, власником житлового будинку 1970 року будівництва за адресою вул. Незалежності, 23, в с. Кошляки Підволочиського району Тернопільської області значиться [PERSON], свідоцтво про право власності в Підволочиському БТІ не зареєстроване. Судом встановлено, що шлюб між Позивачем і [PERSON], який помер 27 вересня 2004 року, зареєстрований 07 лютого 1958 року, запис №5, вищезгадане нерухоме майно (житловий буднок) набуте ними в період шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 2 даної статті, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружина та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, суд приходить до висновку, що Позивачу належить 1/2 частка вказаного будинковолодіння, оскільки будинок є правом спільної сумісної власності подружжя. Дані факти свідчать, що [PERSON] був власником 1/2 частки житлового будинку №23 по вул. Незалежності в с. Кошляки Підволочиського району Тернопільської області. Відповідач 2, - має право на 1/2 частку вказаного будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], оскільки відповідно до ч.1 ст. 1241 ЦК України Позивач має право на обовязкову частку у спадщині після смерті чоловіка, від якої вона не відмовлялася, розмір даної частки не зменшений судом. Крім того, Позивач та Відповідач 2 є спадкоємцями 1/2 частки (кожен) земельної ділянки переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,0104 га, розташованої на території Кошляківської сільської ради Підволочиського району, яка належала померлому [PERSON] на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серія Р2 №699485, виданого 19 березня 2002 року на підстав рішення ХУІІ сесії 3 скликання Кошляківської сільської ради від 21 вересня 2001 року №345 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №152, що вбачається з свідоцтв про право на спадщину серія НВО 314048 та серія НВО 314046, виданих приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Тернопільської області, зареєстровані в реєстрі №№64,60. Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, що вбачається із Витягів №№80053478, 80040633 відповідно. З розяснення приватного нотаріуса Підволочиського районного нотаріального округу від 03 березня 2017 року №81/01-16 вбачається, що вчинення нотаріальної дії, - видача свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований у с. Кошляки по вул. Незалежності, 23, Підволочиського району, який належав [PERSON] який помер 27 вересня 2004 року, неможливо по причині відсутності правовстановлюючого документа. Крім того, у постанові зазначено, що спадковий договір між спадкоємцями [PERSON] та [PERSON] не укладався у звязку із відсутністю правовстановлюючого документа. В судовому засіданні з пояснень представників сторін встановлено, що між спадкоємцями (Позивачем та Відповідачем 2) досягнуто усної згоди щодо поділу спадкового майна, а саме [PERSON] відмовляється від своїх прав щодо претендування на житловий будинок (з числа спадкової маси), а [PERSON], за принципом обміну вартостей, відступить їй права на успадковану земельну ділянку шляхом складання нею заповіту відповідно до ч. 2 ст. 1226 ЦК України. Така домовленість між сторонами була досягнута на час оформлення спадкових прав у нотаріуса, проте оформити її у письмовій формі, як це передбачено ст.ст. 364-367 ЦК України, не видалося можливим, у звязку із відсутністю правовстановлюючого документа на нерухоме майно, що спадкується. Стаття 1267 ЦК України наділяє спадкоємців за законом правом змінити розмір частки у спадщині когось із них (ч.ч. 2, 3). Отже, у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, Позивач та Відповідач 2 не можуть реалізувати свої права на спадкування. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих правових норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його невизнання або оспорювання, а власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це майно оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на вказане, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Outcome: approved