Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до Бориславського міського суду з заявою в якій просить визнати недієздатним [PERSON], [INFO] та встановити над ним опіку. Заява мотивована тим, що заявник [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO]. Його син [PERSON], [INFO], перебуває на обліку у лікаря-психіатра. Внаслідок хронічного психічного розладу [PERSON] не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому виникла необхідність визнання його недієздатним. Заявник [PERSON] у судовому засіданні заяву підтримав у повному обсязі, просить її задовольнити. Представник органу опіки та піклування Бориславської міської ради Львівської області [PERSON], яка діє на підставі довіреності № 3-21/1373 від 06 червня 2017 року у судовому засіданні не заперечила проти визнання [PERSON] недієздатним. Суд, заслухавши сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню частково виходячи з наступного. Відповідно ст. 39 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона унаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна віддавати звіт своїм діям і (або) контролювати їх. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 57, ч. 1 ст. 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 3 Конституції України, передбачено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Судом встановлено, що згідно до свідоцтв про народження [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO], який перебуває на обліку у лікаря-психіатра Бориславської ЦМЛ. Внаслідок хронічного психічного розладу [PERSON] не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними Згідно висновку судово-психіатричного експерта №388, [PERSON], [INFO] страждає стійким хронічним розладом у формі розумової відсталості в ступені вираженої дебільності з емоційно вольовими розладами. За своїм психічним станом не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Потребує опіки. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. У відповідності з п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 р., яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно статтей 5-9 розділу 1 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод порушенням прав є визнання недієздатною особи, коли психічно хвора людина не є небезпечною. Відповідно до ст. 241 ч. 1 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна. Відповідно ст. 55 ЦК України опіка та піклування встановлюється з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів повнолітніх осіб, які за станом здоров'я не можуть самостійно здійснювати свої права і обов'язки. Разом з тим, ч. 1 ст. 60 Цивільного кодексу України передбачено, що суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. При цьому судом встановлено, що заявник [PERSON] до виконавчого комітету Бориславської міської ради як органу опіки та піклування про встановлення опіки над [PERSON] не звертався та це питання не вирішено. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, оскільки судом достовірно встановлено, що [PERSON] страждає хронічним психічним захворюванням, внаслідок якого нездатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Разом з тим, заявник [PERSON] не звертався до органу опіки та піклування про призначення опіки, це питання не вирішувалося, відповідно в цій частині вимог слід відмовити. Відповідно до вимог ст.88, 214 ЦПК України ЗУ «Про судовий збір» судові витрати віднесені на рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial