Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-30 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON].) звернувся до суду з позовом до приватного підприємства «Гарні-строй» (далі по тексту - відповідач, ПП «Гарні-строй») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Мотивуючи свої вимоги тим, що з 14 квітня 2016 року між сторонами виникли трудові правовідносини шляхом прийняття його до підприємства на посаду бетоняра. Згідно з відповіддю ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві працівник [PERSON] звільнений 03.06.2016 р. за ст. 38 КЗпПУ. Відповідачем у день звільнення позивача трудову книжку та копію наказу про звільнення видано не було. Окрім того, виплата від підприємства сум, належних [PERSON] здійснена також не була. Волевиявлення [PERSON] щодо розірвання строкового трудового договору за власним бажанням не існувало. Позивач не писав заяву про звільнення за власним бажанням. Окрім того, на наказі про звільнення № 54 від 03.03.2016 р. відсутній підпис [PERSON], що засвідчував би факт ознайомлення його з ним. Відповідач всупереч ст. 116 КЗпП України не здійснив виплату належних йому всіх коштів при звільненні. Вважає, що оскільки з вини відповідача йому не виплачено при звільнені всіх сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, він вправі згідно ст. 117 КЗпП України вимагати стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, що становить 37 962 грн. 60 коп. та моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн., що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судове засідання позивач не з'явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності з підтриманням позовних вимог, просив їх задовольнити, посилаючись на вимоги закону про належне виконання зобов'язань роботодавця перед працівником щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, з можливим ухваленням заочного рішення (а.с. 66). Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення (а.с. 64, 65). За таких підстав судом відповідно до положень статті 224 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та заяви позивача. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що з 14 квітня 2016 року між сторонами виникли трудові правовідносини шляхом прийняття його до підприємства на посаду бетоняра. Згідно до відповіді ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві № Д/26-51-13-03-11 від 27.07.2016 р. працівник [PERSON] звільнений 03.06.2016 р. за ст. 38 КЗпПУ. Відповідачем у день звільнення позивача трудову книжку та копію наказу про звільнення видано не було. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу. При звільненні працівника, згідно до ст. 116 КЗпП України, виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівникові перед виплатою зазначених сум. Таким чином, відповідач зобов'язаний був в день звільнення позивача, але не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, провести з ним розрахунок та виплатити всі суми, що належать йому, які на сьогодні відповідачем не виплачені, що не спростовується останнім. З вини відповідача позивачу не виплачено при звільнені всіх сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника, або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Такий розмір визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затриманням розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного для після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по дань постановлення рішення. Згідно п. 21 взаканої Постанови при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року. Обчислення середньої заробітної плати у випадку її збереження, остання обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, включаючи усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, та проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Порушення термінів виплати позивачу середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні складає визначену суму - 37 962 грн. 60 коп., яка визначається за визначеною формулою: 241 грн. 80 коп. - середньоденний заробіток позивача (157 робочих днів за вказаний період часу х 241 грн. 80 коп. (середньоденної заробітної плати) = 37 962 грн. 60 коп.). Відповідно, суд вважає за необхідне поновити порушене право позивача шляхом поновлення на роботі на посаді бетоняра на приватному підприємстві «Гарні-строй», стягнення з ПП «Гарні-строй» на користь позивача 37 962 грн. 60 коп. - середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених відповідними статтями Цивільного кодексу України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди, у тому числі ст. 237-1 КЗпП України. Так, вказана норма КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд, надавши оцінку письмовим доказам в частині вирішення спору про відшкодування моральної шкоди, характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеню вини відповідача, який завдав моральної шкоди позивачу, погіршення здібностей позивача та позбавлення можливості їх реалізації, вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині вимог повністю на підставі принципу розумності та справедливості. Суд приймає до уваги й ті обставини, які мають суттєве значення та впливають на задоволення вимог відшкодування моральної шкоди, а саме те, що невиплата заробітної плати сталася з вини відповідача, тобто при наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до пункту 2 частини 2, частин першої, 4 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім»ї чи близьких родичів. Таким чином, судом встановлений факт понесеної моральної шкоди позивачем, що виявився у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку із невиплатою йому відповідачем коштів за час вимушеного прогулу, виходячи із принципу розумності та справедливості, розмір моральної шкоди суд оцінює у розмірі 10 000,00 грн., що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Судові витрати вирішуються відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 44, 47, 116, 117, 237-1 КЗпП України, з урахуванням ст. 34 Закону України «Про оплату праці», ст. ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв»язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України № 159 від 21.02.2001 року, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,

Outcome: approved