Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до Криворізького міського відділу Управління поліції охорони в Дніпропетровській області, третя особа: Національна поліція України Департамент поліції охорони, про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працював на посаді диспетчера Криворізького міського відділу Управління поліції охорони в Дніпропетровській області, на яку він був призначений 07.11.2015 за переведенням із Криворізького міського відділу Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Дніпропетровській області. 18.10.2016 наказом начальника відділу від 17.10.2016 № 92 о/с позивач був звільнений за п. 1 ст. 40 КЗпП у зв`язку зі скороченням штату працівників. Звільнення працівника відбулося з грубим порушенням діючого законодавства, без дотримання в повному обсязі процедури звільнення, оскільки відповідач фактично не виконав обов`язки, покладені на нього ст. 49-2 КЗпП. Так, наказом начальника відділу від 16.08.2016 № 72 о/с [PERSON] був письмово повідомлений про те, що у зв`язку з можливим скороченням штату працівників відділу 16.10.2016 його буде звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП. Разом з цим, відповідач не зазначив ні в наказі, ні в іншій формі, відомості про те ким та на підставі якого наказу, розпорядження або іншого нормативно-правового акту прийнято рішення про скорочення чисельності або штату працівників, а саме: посади диспетчера на якій працював позивач, та затверджений новий штатний розпис відділу, в якому посада диспетчера не передбачена, дату та номер цього документу. Тобто, на момент попередження позивача про можливе вивільнення, рішення про зміни в організації праці, зокрема скорочення чисельності або штату працівників відділу, керівником Департаменту поліції охорони України, якому підпорядкований Криворізький міський відділ Управління поліції охорони в Дніпропетровській області та виключно до компетенції якого належить прийняття рішення про затвердження штатного розпису територіального органу поліції, не приймалося, новий штатний розпис не затверджувався. Позивач був повідомлений лише про можливе в подальшому скорочення штату працівників. Таким чином, відповідач порушив процедуру звільнення працівника за скороченням чисельності або штату працівників, яка починається з видання наказу про зміни (скорочення) штату у зв`язку з реорганізацією, затверджується новий штатний розпис, а лише потім працівник попереджається про скорочення його посади. Крім того, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати робітника. Але, одночасно з повідомленням про вивільнення відповідач не пропонував позивачу вакансії, які існували у відділі в день попередження. У подальшому відповідач не вчинив жодних дій щодо переведення [PERSON] на іншу посаду, виходячи зі своєї кваліфікації та досвіду, та не запропонував всі наявні вакантні посади, які відкривалися протягом двомісячного строку. Таким чином, звільнення позивача відбулося з порушенням діючого трудового законодавства, тому наказ начальника відділу від 17.10.2016 № 92 о/с «По особовому складу» є незаконним та підлягає скасуванню, а позивач - поновленню на роботі на посаді диспетчера. При ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, що розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить визнати наказ начальника Криворізького міського відділу управління поліції охорони в Дніпропетровській області від 17.10.2016 № 92 о/с «По особовому складу» таким, що не відповідає чинному законодавству; поновити позивача на посаді диспетчера Криворізького міського відділу Управління поліції охорони в Дніпропетровській області та стягнути з відповідача на свою користь заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 19 жовтня 2016 року по 24 лютого 2020 року в сумі 219120 грн 24 коп. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. У письмових запереченнях, що містяться в матеріалах справи (том 1 а.с. 84-86) зазначено, що наказом Криворізького міського відділу Управління поліції охорони в Дніпропетровській області від 16.08.2016 №72 о/с «Попередження про звільнення особового складу за п. 1 ст. 40 КЗпП (скорочення чисельності працівників)» диспетчер [PERSON] був попереджений про звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП (скорочення чисельності працівників) з 16.10.2016. Одним із наслідків скорочення штату є виключення штатної одиниці зі штатного розпису. Тому, змінений штатний розпис має бути складено без урахування посад, які підлягають скороченню. Наказом Національної поліції України від 02.09.2016 №786 затверджений перелік змін у тимчасових штатах Криворізького міського відділу Управління поліції охорони в Дніпропетровській області, в якому зазначено скорочення двох посад диспетчерів. Відповідно до вимог законодавства посадовими особами Криворізького міського відділу Управління поліції охорони в Дніпропетровській області була запропонована позивачу вакантна посада охоронця, але він відмовився. Оскільки [PERSON] перебував на лікарняному з 13.10.2016 по 17.10.2016 і до роботи став 18.10.2016, наказом Криворізького міського відділу Управління поліції охорони в Дніпропетровській області від 17.10.2016 №92 о/с [PERSON] було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (через скорочення штату працівників) з 18.10.2016, з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку. Згідно з платіжним дорученням № 2590 від 18.10.2016 і відомості № 349 від 18.10.2016 позивачу сплачена вихідна допомога в сумі 3290,91 грн. Наказом Національної поліції України від 28.11.2016 № 1227 затверджений штат Криворізького міського відділу Управління поліції охорони в Дніпропетровській області, в якому відсутня посада диспетчера. Таким чином, Криворізьким міським відділом Управління поліції охорони в Дніпропетровській області, на думку відповідача, дотримано законодавство про порядок звільнення працівників у зв`язку зі скороченням чисельності або штату, а тому вимоги [PERSON] є незаконними. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду лист (а.с. 18), в якому зазначив, що Національною поліцією України, як центральним органом управління, не видавались окремі накази (розпорядження) якими вводився в дію змінений тимчасовий штат Криворізького міського відділу Управління поліції охорони в Дніпропетровській області. Разом з цим, просив розглянути справу за відсутності представника Національної поліції України. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Конституції України та Кодексу законів про працю України. Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Статтею 23 Загальної декларації прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення. Судом встановлено, що 07.11.2015 за переведенням із Криворізького міського відділу Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Дніпропетровській області Фортуніна О.В. було призначено на посаду диспетчера Криворізького міського відділу Управління поліції охорони в Дніпропетровській області, а 18.10.2016 його було звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників, що підтверджується трудовою книжкою (том 1 а.с. 25) та наказом Криворізького міського відділу Управління поліції охорони в Дніпропетровській області від 17.10.2016 № 92 о/с (том 1 а.с. 26). Позивач вважає, що його звільнення є незаконним та таким, що проведено з порушеннями вимог трудового законодавства, зокрема, відповідачем при проведенні процедури вивільнення працівників на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України не пропонувалися вакантні посади, у переведенні його (позивача) на вакантну посаду, яка відповідає його кваліфікації та досвіду роботи. Крім того, звільнення відбулося у зв`язку зі скороченням штату працівників, що юридично відбулося лише 28.11.2016 відповідно до наказу Т . в .о . Голови Національної поліції України Трояна В.А. № 1227 (том 1 а.с. 110), що свідчить про те, що на момент звільнення позивача, дві посади диспетчерів існували. Відповідно до п. а ч. 2 ст. 9 Конвенції МОП № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Україною 04.02.1994 року та набрала чинності для України 16.05.1995 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавці. У відповідності до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» - розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник відповідно до своєї кваліфікації. Згідно з частиною 1 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. З роз`яснень Міністерства юстиції України від 25.01.2011 «Гарантії працівників у разі ліквідації або реорганізації підприємства, установи, організації» працівники, яких попереджено про наступне вивільнення, і посади яких відсутні у новому штатному розписі, продовжують працювати ще не менше двох місяців і отримують заробітну плату. Як вбачається з листа та пояснювальної записки Т.в.о. начальника Криворізького міського відділу Управління поліції охорони в Дніпропетровській області Єрмака С.В. №1115/47/4/02-2016 від 26.07.2016 (том 1 а.с. 96, 98) відповідачем було проведено аналіз рентабельності відділу та встановлено збитки в сумі 122,9 тисяч гривень, у зв`язку з чим відділ не має можливості підвищувати грошове забезпечення працівникам поліції та просить дозволу у начальника Департаменту поліції охорони Будника С.І. на скорочення, зокрема двох посад диспетчерів, про що долучає Перелік змін в тимчасових штатах Криворізького міського відділу Управління поліції охорони в Дніпропетровській області (том 1 а.с. 97). 16.08.2016 наказом начальника Криворізького міського відділу Управління поліції охорони в Дніпропетровській області №72о/с (том 1 а.с. 99) у зв`язку із можливим скороченням посад Криворізького міського відділу Управління поліції охорони в Дніпропетровській області, на підставі розділу ХІ п. 8 Закону України «Про Національну поліцію» позивача було попереджено про вивільнення по п. 1 ст. 40 КЗпП (скорочення чисельності працівників) з 16.10.2016, про ознайомлення з яким [PERSON] засвідчив своїм підписом 16.08.2016. З листка непрацездатності серії АДБ №587650 (том 1 а.с. 104) встановлено, що позивач з 13.10.2016 по 17.10.2020 перебував на лікарняному. Зі змісту наказу начальника Криворізького міського відділу Управління поліції охорони в Дніпропетровській області Купельського О.І. від 17.10.2016 №92 о/с (том 1 а.с. 100) вбачається, що підставою для звільнення позивача слугував наказ ДПО №786 від 02.09.2016, яким було затверджено перелік змін у тимчасових штатах територіальних органів і підрозділів поліції охорони (том 1 а.с. 162, 163-174). Разом з цим, суд погоджується з обґрунтуванням позивача щодо незаконності його звільнення, оскільки 02.09.2016 наказом ДПО №786 було затверджено зміни в тимчасових штатах територіальних органів і підрозділів поліції охорони, натомість новий штат Криворізького міського відділу Управління охорони в Дніпропетровській області (м. Кривий Ріг), в якому посада диспетчера не передбачена, був затверджений наказом Т.в.о. Голови Національної поліції України Трояном В.А. за № 1227 від 28.11.2016 (том 1 а.с. 110-123). Таким чином, судом встановлено, що попередження про можливе скорочення чисельності працівників було вручене для ознайомлення позивачу 16.08.2016, тобто до настання події, з якою пов`язане здійснення законної процедури звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату працівників, а на момент звільнення позивача з цих підстав, його посада диспетчера юридично існувала. Крім того, при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Верховний Суд України, розглянувши цивільну справу №6-40цс15, сформулював правову позицію, згідно з якою власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явились на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. У судовому засіданні було встановлено, що в період з 16.08.2016 (дата попередження позивача про наступне вивільнення) до 18.10.2016 (день звільнення з роботи) у штаті відповідача були вакантними 22 посади (том 1 а.с. 147-149), проте позивачу запропонували лише посаду охоронника, від якої останній відмовився, оскільки є інвалідом третьої групи та за станом свого здоров`я не може виконувати обов`язки охоронця. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що займала посаду інспектора відділу кадрів Криворізького міського відділу Управління поліції охорони в Дніпропетровській області у 2016 році. В липні 2016 року [PERSON] було попереджено про скорочення посади диспетчера у письмовому вигляді та запропонована посада охоронця. Позивач написав заяву про бажання переведення на посаду охоронця, проте його переведено так і не було. З яких причин це відбулося свідок не пам`ятає. Після звільнення [PERSON] їй повідомив, що не бажав залишатися в поліції охорони на посаді охоронця. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що працює керівником Криворізького міського відділу Управління поліції охорони в Дніпропетровській області. Влітку 2016 року відбувалося скорочення посад диспетчерів. [PERSON] було запропоновано посаду охоронця, з чим він погодився та написав заяву. У подальшому позивач заяву забрав, а з яких причин його не перевели на посаду охоронця, свідку не відомо. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що в 2016 році він працював керівником відділу кадрів Криворізького міського відділу Управління поліції охорони в Дніпропетровській області. В липні 2016 року було прийнято рішення (у формі наказу) про скорочення посад диспетчерів. Вказану пропозицію щодо зміни у штатному розписі було направлено до Департаменту Національної поліції України. 16.08.2016 наказом керівника відділу Фортуніна О.В. було попереджено про скорочення та запропоновано посаду охоронця. Разом з цим, позивач хотів працювати формально охоронцем, а фактично бути диспетчером, оскільки за станом здоров`я працювати в добовому графіку він не може. Керівництво йому відмовило в цьому, а тому позивач розірвав свою заяву на переведення. Крім того, свідок зазначив, що наказ про скорочення посад від 02.09.2016 прийшов лише 08.09.2016. У зв`язку з вищевикладеним, судом встановлено, що позивача було звільнено із займаної посади з порушенням встановленого чинним законодавством України порядку, таке звільнення є незаконним і тому вимоги позивача про поновлення його на роботі є обґрунтованими і підлягають задоволенню. При цьому, суд зазначає, що скорочення посади на якій працював позивач не може бути підставою для відмови у поновленні його на посаді, оскільки закон пов`язує неможливість поновлення на роботі працівника на займаній посаді лише у випадку повної ліквідації підприємства. В даному ж випадку відповідач зобов`язаний поновити позивача на посаді з якої його було звільнено, та створити такі умови праці, які існували на момент його звільнення - відсутність посади у штатному розписі з прийняттям цього судового рішення має спонукати відповідача або ж до внесення змін до нього або ж до вчинення інших законних дій щодо переведення чи звільнення працівника. Відповідно до положень ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно з п. 21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року (надалі - Порядок). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплат за трудовим договором та інші виплати. Позивачем проведено розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 19.10.2016 по 24.02.20250, який складає 219120,24 грн (261,48 грн - середньоденний заробіток х 838 робочих днів = 219120,24 грн). Разом з цим, здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного суду України від 21.01.2015 у справі №6-195цс14, а в силу вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до довідки, виданої Криворізьким міським відділом Управління поліції охорони в Дніпропетровській області судом встановлено, що останніми повними двома місяцями, що передували події, з якою пов`язана виплата остаточного розрахунку при звільненні, а саме звільнення з роботи 18.10.2016, були квітень і травень 2016 року. У квітні 2016 року позивач пропрацював 15 днів і йому було нараховано заробітну плату, з урахуванням всіх виплат, в сумі 5193,43 грн. Також, у травні 2016 року позивач пропрацював 16 днів і їй було нараховано заробітну плату, з урахуванням всіх виплат, в сумі 5265,82 грн. Таким чином заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом двох повних місяців становить 10459,25 грн, а число відпрацьованих робочих днів (годин) за останні два місяці становить 31 день. З урахуванням вищевикладеного судом встановлено, що середньоденна заробітна плата становить 337,40 грн (10459,25 грн/31 робочий день), а середня кількість робочих днів складає 16. Період вимушеного прогулу склав з 19.10.2016 року по 24.02.2020, тобто повних 40 місяців, а оскільки середньомісячне число робочих днів становить 16, тому кількість днів для розрахунку суми середнього заробітку складає: 40х16=640 днів. У зв`язку з чим, враховуючи положення пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, розмір відшкодування за час вимушеного прогулу складає: 640 робочих днів*337,40 грн середньоденного заробітку = 215936,00 грн. Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку з 19.10.2016 року по 24.02.2020 в розмірі 215936,00 грн, оскільки наведений позивачем розрахунок не відповідає вимогам Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. Відповідно до вимог статті 5 Закону України «Про судовий збір» та положень статті 141 ЦПК України, позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні з даним позовом до суду, тому з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1086 (одна тисяча вісімдесят шість) гривень 38 копійок. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial