Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики. В обґрунтування позову вказує, що 23.01.2013 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики (розписка), відповідно до умов якого він передав відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 81600 дол. США, а відповідач [PERSON] отримав вказані кошти та зобов`язався їх повернути в строк до 23.01.2015 року. Факт отримання відповідачем коштів в розмірі 81600 дол. США підтверджується розпискою від 23.01.2013 року. Вказує, що строк повернення боргу сплив 23.01.2015 року, однак відповідач [PERSON] борг до даного часу йому не повернув. На даний час сума заборгованості складає 81600 дол. США, що є еквівалентом 2218774 грн. 75 коп. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (Позикодавець) передає у власність другій стороні (Позичальникові) грошові кошти, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір є укладеним з моменту передання грошової суми Позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки борг відповідачем не повернутий, тому він має право на отримання процентів, передбачених ст. 1048 ЦК України та суми, передбаченої ст. 625 ЦК України. Також вказує, що проценти за користування грошовими коштами за період з 23.01.2013 року по 04.07.2019 року на рівні подвійної облікової ставки НБУ складають 4397488 грн. 48 коп., індекс інфляції за період з 23.01.2013 року по 04.07.2019 року складає 3609022 грн. 50 коп., три проценти річних від простроченої суми за період 23.01.2013 року по 04.07.2019 року складають 429105 грн. Таким чином всього до стягнення з відповідача підлягає 8435615 грн. 98 коп. А тому, просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь проценти за користування грошовими коштами за період з 23.01.2013 року по 04.07.2019 року на рівні подвійної облікової ставки НБУ в сумі 4397488 грн. 48 коп., індекс інфляції за період з 23.01.2013 року по 04.07.2019 року в сумі 3609022 грн. 50 коп., три проценти річних від простроченої суми за період 23.01.2013 року по 04.07.2019 року в сумі 429105 грн., а всього 8435615 грн. 98 коп. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.07.2019 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, визначено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.12.2019 року закрито підготовче судове засідання по даній справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Солонько М.Ф. позовні вимоги позивача [PERSON] підтримав та просив їх задовольнити, стягнути з відповідача [PERSON] на його користь проценти за користування грошовими коштами за період з 23.01.2013 року по 04.07.2019 року на рівні подвійної облікової ставки НБУ в сумі 4397488 грн. 48 коп., індекс інфляції за період з 23.01.2013 року по 04.07.2019 року в сумі 3609022 грн. 50 коп., три проценти річних від простроченої суми за період 23.01.2013 року по 04.07.2019 року в сумі 429105 грн., а всього 8435615 грн. 98 коп. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку - шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання та шляхом розміщення оголошення на веб-порталі «Судова влада України». Справу вирішено за правилами заочного розгляду, передбаченими ст. 280-282 ЦПК України, за відсутності відповідача [PERSON] , повідомленого у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, який не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, не подав відзиву проти позову, та зі згоди представника позивача щодо такого порядку розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] - адвоката Солонька М.Ф., дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст. 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що 23.01.2013 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики (розписка), відповідно до умов якого [PERSON] передав відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 81600 дол. США, що складає 652800 грн., а останній отримав грошові кошти та зобов`язався їх повернути в строк до 23.01.2015 року. Вказаний факт підтверджується власноручно написаною [PERSON] розпискою (а.с. 7). Сплата процентів за користування грошовими коштами вказаним договором (розпискою) передбачена не була Строк повернення коштів закінчився 23.01.2015 року, однак борг за Договором позики від 23.01.2013 року позивачу [PERSON] відповідачем [PERSON] не повернутий. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (Позикодавець) передає у власність другій стороні (Позичальникові) грошові кошти, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір є укладеним з моменту передання грошової суми Позичальнику. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Оскільки Договором позики від 23.01.2013 року не був встановлений розмір процентів, право на отримання яких має [PERSON] , такі проценти мають сплачуватися відповідачем [PERSON] на рівні облікової ставки Національного банку України. Визначаючи розмір відсотків, які підлягають до стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] , суд враховує наступне. У пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12-ц відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02.12.2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Враховуючи, що строк дії Договору позики від 23.01.2013 року закінчився 23.01.2015 року, тому нарахування позивачем [PERSON] відсотків за користування грошовими коштами після 23.01.2015 року є безпідставним. В даному випадку права та інтереси позивача можуть бути забезпечені лише в порядку ч. 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином до стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають проценти за користування грошовими коштами, отриманими в борг за Договором позики від 23.01.2013 року (розписка), за період з 23.01.2013 року по 23.01.2015 року на рівні облікової ставки Національного банку України в загальній сумі 115337 грн. 14 коп. (при розрахунку процентів суд врахував, що така процентна ставка на рівні НБУ станом на 23.01.2013 року складала 7,5%, з 10.06.2013 року - 7%, з 13.08.2013 року - 6,5%, з 15.04.2014 року - 9,5%, з 17.07.2014 року - 12,5%, з 13.11.2024 року - 14%). Разом з тим, суд приходить до висновку і про часткове задоволення позову [PERSON] в частині стягнення з відповідача [PERSON] на його користь 3% річних від простроченої суми, виходячи ін наступного. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами існувало зобов`язання, яке є грошовим. Дане зобов`язання було простроченим, оскільки відповідач [PERSON] своєчасно його не виконав, борг позивачу не повернув, тому до даних правовідносин підлягають застосуванню вимоги ст. 625 ЦК України. Як вбачається з Договору позики від 23.01.2013 року Позичальником [PERSON] було взято в борг у позивача [PERSON] 81600 дол. США на строк до 23.01.2015 року. Оскільки вказаний борг Позичальником не був повернутий, він вважається таким, що прострочений з 24.01.2015 року і до даного часу. Однак враховуючи, що позивач просить стягнути з відповідача 3% річних за період лише до 04.07.2019 року, а суд в силу ст. 13 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та не може за них вийти, тому до розрахунку 3% річних береться судом період прострочки з 24.01.2015 року по 04.07.2019 року. Таким чином до стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивачка [PERSON] , в силу ст. 625 ЦК України, підлягають 3% річних в сумі 10878,51 дол. США, виходячи із наступного розрахунку: 81600 дол. США х 3% : 365 днів х 1622 дні (період прострочки з 23.01.2013 року по 04.07.2019 року) = 10878,51 дол. США), що в гривневому еквіваленті станом на дату винесення рішення суду складає 270321 грн. 18 коп. Разом з тим, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] в частині стягнення з останнього на його користь інфляційних, в зв`язку з їх безпідставністю, оскільки індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України (гривні). Так, за змістом статті 1 Закону України від 03.07.1991 року N 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Такими чином, норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Оскільки, в даному випадку, зобов`язання відповідача [PERSON] визначені в іноземній валюті, а саме в доларах США, що підтверджується Договором позики від 23.01.2013 року (розписка), тому інфляційні втрати на існуючу заборгованість не нараховуються, а тому заявлені позивачем [PERSON] вимоги в цій частині до задоволення не підлягають. При цьому суд критично оцінює розрахунки позивача, додані до позову, в яких він розраховує інфляційні збитки на суму боргу визначену в національній валюті, оскільки, як з позовної заяви, так і з самої розписки від 23.01.2013 року вбачається, що відповідач [PERSON] отримав в борг від позивача саме 81600 дол. США (еквівалент цієї суми станом на 23.01.2013 року складав 652800 грн.) Доказів, які б підтверджували, що кошти за позикою передавалися відповідачу саме в національній валюті України позивачем [PERSON] , на якого в силу ст.ст. 12, 81, ч. 2 ст. 83 ЦПК України, покладений обов`язок довести свої позовні вимоги належними та переконливими доказами, а також його представником [PERSON] , суду не надано. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Таким чином всього до стягнення відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] за Договором позики від 23.01.2013 року (розписка) підлягають відсотки за користування коштами період з 23.01.2013 року по 23.01.2015 року в сумі 115337 грн. 14 коп. та 3% річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 24.01.2025 року по 04.07.2019 року в загальній сумі 270321 грн. 18 коп., а всього 385658 грн. 32 коп. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач при подачі даного позову до суду, як інвалід 2-ої групи, був звільнений від слати судового збору, то в силу ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», судовий збір підлягає до стягнення з відповідача на користь держави пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме судовий збір в розмірі 3856 грн. 58 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial