Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 67 800,00 грн. за договорами позики (розписками) від 10.08.2011 року та 19.06.2013 року, 2 034,00 грн. - 3% річних та 9 746,48 грн. пені, стягнення судових витрат в розмірі 678,00 грн., посилаючись на те, що 10.08.2011 року між сторонами було укладено договір позики (розписка) відповідно до якого відповідачка позичила у позивача кошти в розмірі 2 000,00 дол. США, а 19.06.2013 року - договір позики (розписка) відповідно до якого відповідачка позичила у позивача кошти в розмірі 500,00 дол. США. Вказаними розписками не визначено кінцевої дати повернення боргу, а отже, вони є безстроковими. 13.10.2016 року позивач звернувся жо відповідачки з письмовою вимогою про виплату боргу, однак, конверт повернувся із відміткою за закінченням терміну зберігання, у звязку з чим 26.01.2017 року позивачем було повторно надіслано таку вимогу, на адресу вказану відповідачкою в розписках. Будь якої інформації про зміну місця проживання відповідачки у позивача немає. Відповідачка до цього часу кошти не повернула, а отже, порушила взяті на себе зобовязання та не бажає повертати позику. На підставі наведеного просить стягнути з відповідачки в судовому порядку 67 800,00 грн.заборгованості та 678,00 грн. витрат по оплаті судового збору. 09.08.2017 року позивач подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якого просив стягнути з відповідачки 2 500,00 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 08.08.2017 року становить 67 800,00 грн. боргу згідно договорів позики (розписок), 1 589,35 грн. - 3% річних від простроченої суми та 6 617,46 грн. пені (а.с.16, 17). 14.12.2017 року позивач повторно подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якого просив стягнути з відповідачки 2 500,00 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 13.12.2017 року становить 67 800,00 грн. боргу згідно договорів позики (розписок), 2 034,00 грн. - 3% річних від простроченої суми за період з 13.11.2016 року по 13.12.2017 року та 9 746,48 грн. пені (а.с.26, 27). 18.06.2018 року відповідачка подала до суду письмові пояснення по справі, відповідно дояких просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязаннями їх повернення та дати отримання коштів. З аналізу наявних у справі розписок вбачається, що їх текст не містить в собі зобовязань щодо повернення грошових коштів, відсутніми є умови отримання таких грошових коштів. З огляду на вищенаведене, вимоги позивача про стягнення коштів на підставі розписок від 11.08.2011 року та від 19.06.2013 року є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення, оскільки, суперечать правовим позиціям ВСУ викладених в постанові від 11.11.2015 року по справі №6-1967цс15 (а.с.51). Також, 18.06.2018 року відповідачка подала до суду заяву про застосування строків позовної давності, в якій вказала, що зі змісту копій розписок вбачається, що вони надавались 11.08.2011 року та 19.06.2013 року, а позовна заява була скерована до суду 27.04.2017 року, тобто після спливу понад 5,5 років відносно першої розписки та 3 років 10 місяців відносно другої розписки. Вимогами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) один рік (ст. 258 ЦК України). Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позову (ст. 267 ЦК України). А тому просила відмовити в задоволенні позовних вимог у звязку з пропуском (спливом) позовної давності (а.с.53). Позивач, представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав навдених у позовній заяві та заявах про збільшення позовних вимог, просили задоволити. Представник відповідачки в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечив, просив відмовити в повному обсязі з врахуванням строків позовної давності. Беручи до уваги пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права на належне виконання умов договорів позики (розписок) внаслідок чого [PERSON] позивається про його відновлення шляхом стягнення з боржника [PERSON] заборгованості за вказаними договорами позики (розписками). Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. ВерховнийСуд України у постанові від 11.11.2015 року по справі №6-1967цс15 вказав, що відповідно до\~статті 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою\~статті 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Судом встановлено, що 10.08.2011 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір позики (розписку), відповідно до якого відповідачка позичила в позивача 2 000,00 дол. США (а.с. 36). 19.06.2013 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір позики (розписку), відповідно до якого відповідачка позичила в позивача 500,00 дол. США (а.с. 35). Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як уже зазначалось, ВерховнийСуд України у постанові від 11.11.2015 року по справі №6-1967цс15 висловив правову позицію, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Посилання відповідачки на те, що укладені 10.08.2011 року та 19.06.2013 року договори позики (розписки) не містять зобовязального характеру, є необгрунтованими, оскільки, у розписках вказано, що відповідачка позичила, що означає взяла в борг, у позивача 2 000,00 дол. США та 500,00 дол. США відповідно. Що стосується строку виконання договорів позики (розписок), то у вказаних розписках не визначено кінцевої дати повернення боргу. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. 13.10.2016 року позивач надіслав відповідачці вимогу про виплату боргу в сумі 2 500,00 дол. США протягом 30 днів. У випадку неповернення позики у встановлений строк, позивач буде змушений звернутися за захистом своїх прав до суду, внаслідок чого будуть додатково стягнуті 3% річних, інфляційні втрати та пеня за прострочення виконання зобовязань, а також витрати повязані з розглядом справи в суді (а.с.6). Така вимога надсилалась рекомендованим листом з повідомленням про вручення, однак, як вбачається із відмітки на повідомленні, поштове відправлення не вручено у звязку з відмовою адресата від одержання (а.с.4). Отже, суд приходить до висновку, що відповідачка свідомо уникає виконання своїх зобовязань за договорами позики (розписками). Відповідно до п. 116 Правил надання послуг поштового звязку, затверджених постановою КМ України від 05.03.2009 року №270, у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення, внутрішні поштові перекази зберігаються обєктом поштового звязку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження, відправлення ЕМS - 14 календарних днів, міжнародні поштові перекази відповідно до укладених угод. Таким чином, суд вважає, що з 13.11.2016 року слід обчислювати 30 денний термін виконання відповідачкою зобовязань за договорами позики (розписками) від 10.08.2011 року та 19.06.2013 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Отже, строки позовної давності тривалістю у три роки закінчується 30.12.2019 року, виходячи з наступного: 13.10.2016 року надіслано вимогу, яка на протязі одного місяця, тобто до 13.11.2016 року зберігалася обєктом поштового звязку та мала бути виконаня протягом 30 днів тобто до 13.12.2016 року. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем не попущено строк звернення до суду з наведеним позовом, про застосування якого просила відповідачка та її представник, як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог. Відповідачка свої боргові зобовязання згідно договору позики(розписки) не виконала, суму боргу по даний час не повернула. Зазначена обставина нічим не спростована та даний факт не заперечувався і представником відповідача в судовому засіданні. За змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, в даному випадку розписок позичальника. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу дії ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому, у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно вимог\~ст. 533 ЦК України\~грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає платі у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до курсу валюк НБУ станом на 13.12.2017 року (дату проведення позивачем розрахунку заборгованості) 100 дол США = 2 717,71 грн. (а.с.64). Отже, сума заборгованості відповідачки перед позивачем за договорами позики (розписками) від 10.08.2011 року та 19.06.2013 року станом на 13.12.2017 року становить 67 942 грн. 75 коп., виходячи з розрахунку: 2 500,00 дол. США * 2 717,71 грн. за 100 дол США. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки, позивач просить про стягнення з відповідачки заборгованість за договорами позики (розписками) від 10.08.2011 року та 19.06.2013 року в розмірі 2 500,00 дол. США, що станом на 13.12.2017 року по курсу НБУ становить 67 800,00 грн., то суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення 67 800,00 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 625 Цивільного Кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Відповідно до ч.1 цієї статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України - боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Позивачем проведено розрахунок заборгованості [PERSON] за договорами позики (розписками) від 10.08.2011 року та 19.06.2013 року станом на 31.12.2017 року, відповідно до якого нараховано 2 034,00 грн. - 3% річних за період з 13.11.2016 року по 13.12.2017 року та 9 746,48 грн. - пені за той же період (а.с.48). Однак, суд не погоджується із наведеною позивачем сумою пені, оскільки, відповідно до ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Однак, позивачем проведено розрахунок пені за один рік і один місяць, що є порушенням вимог ст. 258 ЦК України. Таким чином, до стягнення підлягає 8 944,02 грн. пені за період з 13.11.2016 року по 12.11.2017 року (в межах строку позовної давності). З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення в розмірі 78 778 грн. 02 коп., з яких: 67 800 грн. 00 коп. заборгованості за за договорами позики (розписками) від 10.08.2011 року та 19.06.2013 року; 2 034 грн. 00 коп. - три відсотки річних від простроченої суми за період з 13.11.2016 року по 13.12.2017 року; 8 944 грн. 02 коп. пені від простроченої суми за період з 13.11.2016 року по 12.11.2017 року. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених\~позовних\~вимог. Отже, з відповідачки також підлягає до стягнення на користь позивача 678,00 грн. витрат по оплаті судового збору згідно квитанції №123.7.1/1587985 від 27.04.2017 року (а.с.1). На підставі викладеного, відповідно до Правил надання послуг поштового звязку, затверджених постановою КМ України від 05.03.2009 року №270, ст.ст. 256-258, 526, 527, 533, 625, 1046-1049 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 81, 141 ЦПК України,

Outcome: approved