Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до ПП «Явір-2000», мотивуючи свої вимоги тим, що у період з листопада 2010 року по вересень 2018 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем. 26 квітня 2016 року ним було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. З 28 березня 2017 року по теперішній час він безпосередньо приймає участь у антитерористичній операції. 03 вересня 2018 року його звільнено з посади інженера ПП «Явір-2000» у зв`язку з добровільним укладенням контракту на військову службу згідно п.3 ст. 36 КЗпП України. На початку жовтня 2018 року позивач отримав лист, яким був повідомлений про звільнення, йому надіслано витяг з наказу про звільнення, розрахунковий лист та висловлено прохання отримати трудову книжку. Розрахункові кошти на день звільнення виплачено. Вважає рішення відповідача про звільнення незаконним та зазначає, що на час укладення контракту з позивачем існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради Національної безпеки та оборони України щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальній цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої настав особливий період діяльності усіх інституцій, який не закінчився на даний час. Вказує, що на нього поширюються гарантії визначені ч.3 ст. 119 КЗпП України, а тому відповідач не мав правових підстав для звільнення позивача з роботи. Зауважує, що позивач з моменту звільнення трудової книжки та копії наказу про звільнення не отримував. Лист від 04 вересня 2018 року про те, що позивачу запропоновано з`явитися до відділу кадрів для отримання трудової книжки, доказом отримання трудової книжки не є. Посилаючись на зазначене, просить суд визнати незаконним та скасувати наказ №111-К від 03 вересня 2018 року, виданий ПП «Явір», про його звільнення та поновити на посаді інженера ПП «Явір-2000», а також стягнути з відповідача на його користь оплату за вимушений прогул у розмірі середнього заробітку з 04 вересня 2018 року по 04 листопада 2018 року у розмірі 42\~059,50 грн. Просить рішення в частині поновлення на посаді визначити до негайного виконання. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 23 листопада 2018 року відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 14 січня 2019 року об 11 год. 00 хв. 20\~грудня 2018\~року на\~адресу суду\~від ПП\~«Явір-\~2000»\~ надійшов\~відзив на\~позовну заяву,\~в якому\~висловлюється незгода\~з позовом\~ [PERSON] ,\~та вказується\~на те,\~що визначення\~ «особливого періоду» міститься в абзаці 11 статті 1 Закону України «Про оборону України», у якому передбачено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. У відповідності до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. У свою чергу, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно -рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абз. 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»). Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»). Отже, за змістом наведених норм особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Таким чином, дія особливого періоду, під час якого гарантії та пільги, закріплені ст. 119 Кодексу законів про працю України, поширюються на працівників прийнятих на військову службу за контрактом, обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє. 17 березня 2014 року Виконуючим обов`язки Президента України видано Указ «Про часткову мобілізацію» № 303/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 1126-VII. Згідно пункту 8 цього Указу він набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України. Закон України від 17 березня 2014 року №1126-VІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності з дня його опублікування, а саме 18 березня 2014 року. Відповідно до пункту 3 зазначеного Указу мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом. Таким чином, з 18 березня 2014 року в Україні відповідно до абзацу 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» та абзацу 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» настав особливий період, тривалість якого пов`язується з тривалістю мобілізації, строк якої встановлено пунктом 3 Указу, тобто 45 діб. Отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу в.о. Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 становила 45 діб: з 18 березня 2014 року по 02 травня 2014 року. Указом Виконуючого обов`язки Президента України від 6 травня 2014 року № 454/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України № 1240-VII від 06.05.2014, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом. Закон України № 1240- VII від 6 травня 2014 року «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 7 травня 2014 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу В.о. Президента України від 6 травня 2014 року № 454/2014 становила 45 діб: з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року. Указом Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014, який затверджено Законом України від 22 липня 2014 № 1595-VII, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом. Закон України від 22 липня 2014 № 1595-VІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 24 липня 2014 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014 становила 45 діб: з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року. Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15, який затверджено Законом України від 15 січня 2015 № 113-VIII, оголошено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом. Закон України від 15 січня 2015 року № 113-VIII «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 20 січня 2015 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15 становила 210 діб: з 20 січня 2014 року по 22 серпня 2014 року. Указом Президента України від 26 листопада 2018 року № 393, який затверджено Законом України № 2630-VІІІ від 26 листопада 2018, введено воєнний стан в Вінницькій, Луганській, Миколаївській, Одеській, Сумській, Харківській, Чернігівській, а також Донецькій, Запорізькій, Херсонській областях та внутрішніх водах України Азово-Керченської акваторії із 14 години 00 хвилин 26 листопада 2018 року строком на 30 діб до 14 години 00 хвилин 26 грудня 2018 року. Таким чином, особливий період в Україні діяв з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року; з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року; з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року; та діє на сьогодні з 26 листопада 2018 року по 26 грудня 2018 року. Станом на дату звільнення [PERSON] , а саме на 04 вересня 2018 року особливий період не діяв, тому звільнення цього працівника проведено відповідно до вимог чинного законодавства України. Більш того, у самому контракті про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб офіцерського складу у пункті 1 зазначено, що [PERSON] добровільно бере на себе зобов`язання проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку Контракту, а в разі настання особливого періоду понад установлений строк Контракту. Отже, у вказаному документі чітко визначено, що він укладений не на час особливого періоду. У своїй позовній заяві [PERSON] заявляє також вимогу про стягнення з відповідача оплату за вимушений прогул у розмірі середнього заробітку з 04 вересня 2018 року по 04 листопада 2018 року в розмірі 42 059,50 грн. З розміром нарахованої оплати не погоджується та вважає її невірно обрахованою. Положеннями Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плата» зі змінами врегульовано порядок обчислення середньої заробітної плата за періоди надання працівникам щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки, виплати вихідної допомоги та, зокрема, за період вимушеного прогулу. Відповідно до абз. 3 п. 2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Розділом 4 передбачено порядок розрахунку виплат у всіх випадках збереження заробітної плати та зазначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. Крім цього пункт 4 Розділу 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати містить вичерпний перелік виплат, які не включаються у розрахунок середньої заробітної плати. Серед них зазначені одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). [PERSON] був звільнений з займаної посади з 04 вересня 2018 року. Отже, для обрахування середньомісячної заробітної плати, необхідно враховувати виплати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто липень та серпень 2018 року. З доказів, наданих позивачем, а саме розрахунковим листом за серпень 2018 року вбачається, що останнім було відпрацьовано 22 дні та нараховано заробітну плату в розмірі 3232,46 грн., з них до виплати 2 602,13 грн. Додатково надає довідку про доходи [PERSON] за липень-серпень 2018 року, в якій зазначено розмір заробітної плати за липень 2018 року 3 232,46 грн. Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати складає 118,27 грн. за один день ((2602,13+2602,13):44 = 118,28). Позивач в своєму розрахунку середньої заробітної плати помилково включає до розміру виплати компенсацію за невикористану відпустку, тим самим збільшивши розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Таким чином, вважає, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню. 14 січня 2019 року в судовому засіданні клопотання представника позивача задоволено, надано час для ознайомлення з відзивом, підготовче судове засідання відкладено до 01 лютого 2019 року о 10 год. 20 хв. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 01 лютого 2019 року закрито підготовче судове засідання, призначено справу для розгляду по суті на 21 березня 2019 року об 11 год. 00 хв. 21 березня 2019 року у зв`язку з зайнятістю головуючого в колегіальному розгляді кримінальної справи в зв`язку з вирішенням питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, розгляд справи відкладено до 14 травня 2019 року о 13 год. 30 хв. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача з доводами позивача не погодилась, зазначила, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства. Належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду позивач в судове засідання не з`явився. Суд, вислухавши осіб, які приймають участь у справі, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з листопада 2010 року по 03 вересня 2018 року позивач працював інженером Приватного підприємства «Явір». Наказом № 111-К від 03 вересня 2018 року [PERSON] , інженера, 04 вересня 2018 року звільнено у зв`язку з добровільним заключенням контракту на військову службу згідно п.3 ст. 36 КЗпП України (а.с.8). 04 вересня 2018 року за вих.№1096 відповідачем на ім`я [PERSON] направлено лист, в якому висловлено прохання з`явитися для отримання трудової книжки або письмово повідомити про згоду на її відправлення по пошті з зазначенням поштової адреси (а.с.10-12). Відповідно до довідки, що видана військовою частиною [NUMBER] від 21 вересня 2017 року на ім`я [PERSON] , він дійсно з 28 березня 2017 року по теперішній час приймає безпосередню участь у антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей (а.с.14). Згідно Контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу від 29 квітня 2016 року вбачається, що Міністерство оборони України та позивач [PERSON] уклади контракт до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію (а.с.15-16). Згідно з пунктом 3 частини першої\~статті 36 КЗпП України\~підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої\~статті 119 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-четвертої\~статті 119 КЗпП України\~на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених\~законами України «Про військовий обов`язок і військову службу»\~і «;Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до\~Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до\~Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Згідно з частиною другою\~статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»\~проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Пунктом 3\~статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»\~передбачено, що для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців. У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково. Частиною другою\~статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»\~визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою\~статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті\~51, частиною п`ятою статті\~53, частиною третьою статті\~57, частиною п`ятою статті\~61 Закону України «Про освіту». З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частинами третьою, четвертою\~статті 119\~КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду. Відповідно до\~статті 1 Закону України «Про оборону України»\~особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Згідно зі\~статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»\~особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. У листі Міноборони від 20 жовтня 2016 року № 316/1/906 «Щодо дії особливого періоду» та у постанові Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2015 року у справі № 800/582/14, виходячи із системного аналізу норм\~Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначено, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду. Також на час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію\~Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. Відповідно до примітки до\~статті 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України»\~кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні. Ураховуючи викладене, суд вважає, що на час укладення контракту з позивачем існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 399/472/17. Вказані обставини вказують на те, що звільнення позивача відбулося без дотримання зазначених норм законодавства. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що трудові права позивача були порушені відповідачем, а тому підлягає визнанню незаконним та скасуванню наказ № 111-К від 03 вересня 2018 року, позивач підлягає поновленню на посаді інженера ПП «Явір-2000». Відповідно до\~статті 235 КЗпП України\~в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100\~затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати\~(далі - Порядок), пунктом 2 якого передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Згідно довідки про доходи позивача йому нараховано заробітну плату за липень 2018 року 3232,46 грн. та за серпень 2018 року 3232,46 грн. (а.с. 39). Середньоденний заробіток становить 146 грн. 93 коп. (6464,92 грн.:44 робочі дні). Період, за який необхідно стягнути середній заробіток, виходячи з заявлених позовних вимог, з 04 вересня 2018 року по 04 листопада 2018 року, складає 43 робочих дні, тому розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 6317 грн. 99 коп. Відповідачем подано до суду заяву про застосування строку позовної давності, яку він обґрунтовує тим, що копія витягу з наказу № 111-К від 03 вересня 2018 року про звільнення позивачу вручена 12 вересня 2018 року, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та рекомендованим повідомленням про вручення відповідного поштового відправлення, отже строк звернення до суду для вирішення спору щодо звільнення закінчується для позивача 12 жовтня 2018 року, проте позовна заява датована 09 листопада 2018 року. Посилаючись на те, що позивачем подана позовна заява з пропущенням строку позовної давності, він не просить суд поновити строк позовної давності та не наводить причин пропуску строку, просить відмовити у задоволенні позову з підстав порушення строку позовної давності. В судовому засіданні представники позивача заперечували проти вказаної заяви, посилаючись на те, що лист ПП «Явір-2000» від 04 вересня 2018 року отримано сином позивача, та про наявність наказу про звільнення позивачу стало відомо 11 жовтня 2018 року, коли він мав вихідні і приїхав до м. Суми з місця несення служби, з приводу чого він одразу звернувся до центру надання правової допомоги. Частиною 1\~статті 233 КЗпП України\~встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У пункті 4\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9\~роз`яснено, що встановлені статтями\~228,\~233 КЗпП\~строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений\~ст.\~233\~КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін. Враховуючи те, що відомостей на спростування позиції представників позивача, що копію наказу про звільнення позивачем було отримано 11 жовтня 2018 року не надано, суд приходить до висновку про поважність причин пропуску строку звернення до суду з вказаним позовом. При цьому суд не може взяти до уваги копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (а.с. 47), оскільки з нього вбачається, що 12 вересня 2018 року лист, до якого приєднано витяг з наказу про звільнення, вручений [PERSON] , тобто не позивачу. Докази, які б вказували, що саме позивачу було вручено копію наказу про звільнення 12 вересня 2018 року, суду не надано. За таких обставин наявні підстави для поновлення позивачу строку звернення до суду з вказаним позовом, оскільки причини його пропуску є поважними. На підставі ч. 5 ст. 235 КЗпП України, п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України необхідно допустити негайне виконання рішення про поновлення позивача на роботі. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України в зв`язку із задоволенням позову про поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, а тому з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати в розмірі 1536 грн. 80 коп.

Outcome: partial