Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-14 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON], просить стягнути 6500 доларів США та 9827 грн. 75 коп. - три проценти річних. [PERSON] обґрунтовано тим, що відповідач не виконав свої зобовязання за договором позики грошових коштів, який укладений у формі розписки від 22.05.2014 року. Позивач в судове засідання не зявився, представник позивача [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просить розглядати справу в його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 1 ст. 224 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач згідно з поданою ним письмовою заявою не заперечив проти такого вирішення справи, та відповідно до вимог ст. 225 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до розписки від 22.05.2014 року, [PERSON], паспорт серії МС №356530 виданий Тернопільським МУ УМВС України в Тернопільській області 03 липня 1998 року, ІПН [NUMBER], проживає в [INFO], взяв у позику у [PERSON] 6500 доларів США терміном на шість місяців, а саме до 01.01.2015 року. Повернення гарантує до вказаної дати. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені\~\~родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Верховний Суд України, у постанові від 18 вересня 2013 року, справа № 6-63цс13, виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Отже, дослідивши надану позивачем розписку [PERSON], суд приходить до переконання, що вона підтверджує факт укладення договору позики, відповідно до умов якого [PERSON], позичив у [PERSON] 6500 доларів США терміном на шість місяців, а саме до 01.01.2015 року, які зобовязується повернути до вказаної дати, оскільки містить всі істотні умови такого договору. Згідно статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статей 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до\~\~ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Враховуючи те, що відповідачем не надано будь-яких доказів повернення ним боргу за договором позики від 22 травня 2014 року, відповідно до пояснень [PERSON], викладених в позовній заяві, боржник не повернув йому боргу за договором позики, про що також свідчить також наявність оригіналу розписки у позивача, а тому, враховуючи, що [PERSON] не виконав свої зобовязання за договором, суму боргу слід стягнути із відповідача. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Враховуючи вищенаведене суд, приходить до переконання, що із відповідача слід стягнути суму боргу в національній валюті по курсу НБУ на день постановлення рішення по справі. Оскільки офіційний курсу НБУ на день постановлення рішення становить 1 долар США = 27,2305 грн., то із відповідача слід стягнути 176998 грн. 25 коп. (6500Х2,2305). Крім того, враховуючи вимоги ч.2 ст. 625 ЦК України, підлягають до задоволення вимоги позивача про стягнення із відповідача три проценти річних від простроченої суми за період із 01 січня 2015 року по 07 грудня 2016 року, що відповідно до розрахунку становить 9827 грн. 75 коп. Відповідно до вимог статті 88 ЦПК України, так як позовні вимоги задоволені, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1789 грн. 58 коп. судових витрат.

Outcome: approved