Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом та просив суд, ухвалити рішення, яким зобов'язати Комунальний заклад «Ювілейна початкова школа №2» відшкодувати йому завдану моральну шкоду в розмірі 2000 (двох тисяч) гривень, що завдана актом дискримінації його права на інформацію (ст.34 ч.2 КУ, ст.5 ч.1, ст.21 ч.4 п.4, п.6 ЗУ «Про інформацію») та права на повагу до його гідності (ст. 28 ч.1 КУ) у формі утиску, що призвів до суттєвого погіршення творчих здібностей потерпілого у формі втрати здатності створювати зображення квітів олійними фарбами. Позивач у судове засідання не з'явився, надавши письмову заяву про можливість розгляду справи без його участі та якою підтримав пред'явлений позов у повному обсязі і просив його задовольнити, стягнувши з відповідача на його користь суму завданої моральної шкоди у розмірі 2000,00 грн. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, проте надав письмові заперечення проти позову у яких зазначив про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог [PERSON], тому просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, а справу розглянути без їх участі. Дослідивши матеріали справи, надавши належну оцінку доказам наданими сторонами, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що [PERSON] звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди посилаючись на те, що в селищі Ювілейному між будинками №18 та №20 по вул. Фрунзе є спортивний майданчик із синтетичним покриттям. Вдень 16 та 17 вересня 2015 року (з 11:30 до 13:00 годин) група із декількох десятків учнів та працівників КЗ «Ювілейна початкова школа №2» перебувала на даному майданчику і півтори години свою поведінкою, як зазначає позивач у позові, порушували його особисті немайнові права. У зв'язку з чим, він звернувся до директора з відповідною письмовою заяво про припинення дій учнів та вчителів, спрямованих на порушення його прав, а також з вимогою про надання йому в письмовій формі відкритої інформації, яка дає відповіді на поставлені ним питання. Проте, як зазначає [PERSON] в обґрунтування своїх вимог, відповідач (в особі директора навчального закладу) 12.10.2015 року надав йому лист з формальною відповіддю на його заяву без відповідей на жодне із поставлених ним семи питань, що є протиправними діями з боку відповідача, які порушили його психологічний стан і завдали моральної шкоди, розмір якої позивачем оцінена у розмірі 2000,00 грн. Так, згідно п.1 ч.4 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до ч.3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Частиною 7 ст. 277 ЦК України визначено, що спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій» під поширенням відомостей слід розуміти опублікування їх у пресі, передачу по радіо, телебаченню, з використанням інших засобів масової інформації, висловлення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, а також в іншій формі невизначеному числу осіб або хоча б одній людині. Водночас, відповідно до ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень, а саме висловлень, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані з огляду на характер використання мовних засобів. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Однак, в позові [PERSON] не наведено жодного доказу, який би в контексті наведених вище правових норм, свідчив би про заподіяння моральної шкоди останньому, а також не підтверджено причинний зв'язок дій відповідача з порушенням психологічного стану позивача. Окрім того, у відповідності з п.1 ч.2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок порушення її прав, яка полягає у фізичному болю та страждання, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті, якою передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Абз. 2 п. 5 Постанови ПВСУ встановлено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань (депресія, психічні розлади тощо) або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. З огляду на те, що відсутність причинно-наслідкового зв'язку між діями представників навчального закладу та негативними наслідками, які б мали настати для позивача, суд не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження своїх доводів, а тому суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України суму судового збору віднести за рахунок Держави.

Outcome: dismissed