Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд встановити факт родинних відносин, а саме, що [PERSON], яка померла [INFO] року доводилась донькою [PERSON], яка померла [INFO] року, яка доводилась їй матір'ю; визнати, що частка померлої [INFO] року [PERSON] у спільній сумісній власності у квартирі за адресою: [ADDRESS] складала 1/2 частину вищевказаної квартири; визнати за ним, [PERSON], право власності на 1/6 частину квартири за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті дружини, [PERSON], яка померла [INFO] року; визнати за ним, [PERSON], право власності на 1/6 частину квартири за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] року [PERSON], яка прийняла, але не оформила спадщину за законом після смерті [INFO] року дочки, [PERSON], за якою на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 24.06.1996 року виданого Шевченківською районною адміністрацією зареєстровано право власності на частину вищевказаної квартири. В обґрунтування позовної заяви зазначив, що [INFO] року померла його дружина, [PERSON], яка заповіту на випадок своєї смерті не залишила. Спадкоємцями за законом після її смерті стали: позивач - її чоловік, її мати [PERSON], її сини: [PERSON] та [PERSON]. До складу спадщини після смерті [PERSON] увійшла 1/2 частина квартири за адресою: [ADDRESS], що належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 24.06.1996 року виданого Шевченківською районною адміністрацією. У встановлений законом строк [PERSON], [PERSON] та [PERSON] спадщину, що залишилась після смерті [PERSON], прийняли, жоден із спадкоємців належну йому спадщину не оформив. [PERSON] спадщину після смерті матері не прийняв. Отже, кожному зі спадкоємців належить по 1/6 частині вищевказаної квартири в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], виходячи з рівності часток співвласників у спільній частковій власності. [INFO] року померла [PERSON], яка залишила заповіт на користь позивача. Позивач у встановлений законом строк спадщину за заповітом після смерті [PERSON] прийняв. До складу спадщини, що залишилась після смерті [PERSON] увійшла 1/6 частина квартири за адресою: [ADDRESS], яку [PERSON] прийняла, але не оформила після смерті своєї дочки, [PERSON] Як зазначає позивач, факт родинних відносин матері його дружини, [PERSON] та його дружини, [PERSON], необхідно встановити в судовому засіданні, оскільки відсутнє документальне підтвердження зміни дівочого прізвища [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] - [PERSON], яке після одруження вона змінила спочатку на [PERSON], а потім, після укладення шлюбу вдруге на [PERSON]). Вказаний факт для позивача має юридичне значення, оскільки від його встановлення залежить право позивача на спадкування за заповітом після смерті [PERSON] 1/6 частини вищевказаної квартири. Отже, метою встановлення зазначеного факту для позивача є отримання спадщини. Позивач, вважає, що він успадкував після смерті [PERSON], як спадкоємець за заповітом 1/6 частину квартири за адресою: [ADDRESS]. Водночас, оформити спадщину за законом після смерті [PERSON] та за заповітом після смерті [PERSON] позивач не має можливості в позасудовому порядку, про що свідчать постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 1604 від 02.06.2017 року та № 1605 від 02.06.2017 року, якими позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після вищевказаних спадкодавців. Підставою відмови стала відсутність правовстановлюючих документів на спірну квартиру з відміткою про реєстрацію в ОП «ЗМБТІ», невизначеність часток співвласників вищевказаної квартири та відсутність документального підтвердження факту родинних відносин, про що зазначено вище. У зв'язку з необхідністю подальшого розпорядження спадковим майном, враховуючи неможливість оформлення спадщини у позасудовому порядку, з підстав, що зазначені вище, позивач вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Проти винесення заочного рішення по справі не заперечувала. Свідок [PERSON], допитаний в судовому засіданні, пояснив що він є рідним сином позивача по справі та померлої [PERSON] та підтвердив той факт, що померла [PERSON], яка доводилась йому рідною бабусею, була рідною матір'ю його померлої мати [PERSON]. Відповідач [PERSON] та представник відповідача - територіальної громади в особі Запорізької міської ради в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі, заяви щодо розгляду справи без їх участі до суду не надходило, а тому на підставі статей 224 - 226 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи без участі відповідачів за згодою представника позивача. За таких обставин судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника позивача, заслухавши показання свідка, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з частиною 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 57 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 25.03.1959 року (а.с.9) позивач [PERSON] уклав шлюб 25.03.1959 року з громадянкою [PERSON]. Відповідно до копії посвідки про народження серії [NUMBER] (а.с.18) батьками [PERSON] є: батько - [PERSON], мати - [PERSON], дошлюбне прізвище якої підтверджується копією свідоцтва про її народження серії [NUMBER] Згідно з копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] виданого повторно 02.04.1969 року (а.с.17) громадянин [PERSON] та громадянка [PERSON] 07.02.1945 року одружились. Крім того, як вбачається з копії автобіографії [PERSON] (а.с.27-28), остання зазначає, що її батьками є: батько - [PERSON], мати - [PERSON]. Відповідно до матеріалів справи [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 24.10.1996 року відділом реєстрації актів громадянського стану міськвиконкому м. Запоріжжя, серія [NUMBER] (а.с.10). Встановлення факту родинних відносин для позивача має юридичне значення, оскільки від його встановлення залежить його право на спадкування за заповітом після смерті [PERSON] 1/6 частини спірної квартири, а тому метою встановлення зазначеного факту для позивача є отримання спадщини. Зважаючи на викладене вище, з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, а також з врахуванням показів свідка [PERSON], судом достовірно встановлено факт родинних відносин, а саме, те що [PERSON], яка померла [INFO] року, доводилась дочкою [PERSON], яка померла [INFO] року, яка доводилась їй матір'ю. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 24.06.1996 року виданого Шевченківською районною адміністрацією (а.с.11) квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності громадянину [PERSON] та громадянці [PERSON] Частки кожного з співвласників у праві власності на дану квартиру не визначені, а вирішити питання про оформлення права власності на частину квартири, яка належала померлій [PERSON] та позивачу [PERSON] без визначення часток кожного із співвласників в порядку спадкування за законом в нотаріальному порядку не є можливим. Згідно з частинами 1 та 2 статті 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини 2 статті 370 Цивільного кодексу України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Враховуючи, що спірна квартира була приватизована [PERSON] та [PERSON] згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та судом не встановлено існування домовленості співвласників або інших підстав для визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності на квартиру, тому відповідно до вищезазначеної норми закону частки кожного з співвласників є рівними, тобто по 1/2 частині. Як роз'яснено у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Як було встановлено судом, [PERSON] померла [INFO] року, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Цивільного Кодексу Української РСР, який втратив чинність 01.01.2004 року. Відповідно до статті 524 Цивільного кодексу Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу Української РСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно з статтею 527 Цивільного кодексу Української РСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Відповідно до статті 529 Цивільного кодексу Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до статті 534 Цивільного кодексу Української РСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Відповідно до статті 541 Цивільного кодексу Української РСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Згідно з статтею 548 Цивільного кодексу Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як встановлено судом, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме 1/2 частину квартири [ADDRESS]. З матеріалів спадкової справи № 434 за 1997 рік (а.с.48-60), заведеної після померлої [PERSON] вбачається, що заповіту остання на випадок своєї смерті не залишила. Спадкоємцями померлої за законом першої черги є: позивач, мати [PERSON], сини: відповідач [PERSON] та [PERSON] Відповідач [PERSON] звернувся до нотаріуса П'ятої Запорізької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але відомостей про видачу свідоцтва про права на спадщину за законом в спадковій справі відсутнє. Позивач також заявив про своє бажання прийняти спадщину, подавши 27.09.2016 року відповідну заяву до П'ятої Запорізької державної нотаріальної контори. Однак, постановою державного нотаріуса П'ятої Запорізької державної нотаріальної контори від 02.06.2017 року позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було відмовлено (а.с.59-60). [PERSON] спадщину не приймав. Як вбачається з копії довідки з місця проживання від 12.10.2016 року № 4334-04-09/3 (а.с.24) за адресою: [ADDRESS] була зареєстрована [PERSON], яка померла [INFO] року та разом з нею на момент смерті були зареєстровані: [PERSON], [INFO] (померла [INFO] року) та позивач [PERSON] Факт того, що позивач мешкав з дружиною [PERSON] за вказаною адресою з 29.04.1981 року по день смерті останньої - [INFO] року підтверджується також копією довідки від 27.05.1997 року (а.с.26). На підставі вищевикладеного, [PERSON] та позивач [PERSON] прийняли спадщину після померлої [PERSON], оскільки вони фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, відповідач [PERSON] прийняв спадщину, оскільки подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Отже частка кожного у спадковому майні з вищенаведених спадкоємців становить 1/6, але жоден з них належним чином не оформив своїх спадкових прав. [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 08.12.1997 року відділом реєстрації актів громадянського стану міськвиконкому м. Запоріжжя, серія [NUMBER] Відповідно до матеріалів спадкової справи № 506 за 2016 рік (а.с.61-78), заведеної після померлої [PERSON], остання на випадок своєї смерті склала заповіт, відповідно до якого все своє майно з чого б воно не складалось та взагалі все те, що буде їй належати на день її смерті та на що, за законом буде мати право заповіла позивачу, що підтверджується копією заповіту від 21.06.1997 року посвідченого державним нотаріусом П'ятої Запорізької державної нотаріальної контори Кисельовою В.В., реєстровий номер 3-830 (а.с.70). Позивач звернувся з відповідною заявою про прийняття спадщини до П'ятої Запорізької державної нотаріальною контори, але у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої [PERSON] йому було відмовлено про що свідчить постанова державного нотаріуса П'ятої Запорізької державної нотаріальної контори від 02.06.2017 року. Інших спадкоємців які прийняли спадщину з будь-яких підстав немає. Також судом встановлено, що позивач прийняв спадщину у вигляді 1/6 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], після смерті [PERSON], оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, так як мешкав з померлою та був зареєстрований з нею за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією довідки з місця проживання від 12.10.2016 року № 4334-04-09/3 (а.с.25). Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зібраними у справі доказами підтверджуються, що позивач на момент смерті [PERSON] та [PERSON] проживав разом із спадкодавцями. А відтак, позивач вважається спадкоємцем, який прийняв спадщину у встановлений законом строк та у порядку, визначеному законом. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги той факт, що позивач з об'єктивних причин немає можливості оформити свої спадкові права на майно після померлої дружини [PERSON] та померлої [PERSON], хоча фактично прийняв спадщину, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. За приписами статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні на користь якої ухвалено рішення суд присуджує понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до статті 1 Закону України «Про судовий збір» - судовий збір це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. З огляду на вищевикладене, зважаючи на те, що вина відповідача - територіальної громади в особі Запорізької міської ради, у порушенні прав позивача у розумінні статті 3 Цивільного процесуального кодексу України відсутня, що не дає підстав для стягнення з останньої на користь позивача судових витрат у вигляді судового збору, суд вважає за можливе стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача понесені останнім судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2 278 грн. 45 коп.

Outcome: approved