Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-12 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до АТ «Українська залізниця», третя особа - Виробничий структурний підрозділ «Локомотивне депо Здолбунів», про відшкодування моральної шкоди та витрат на поховання і на спорудження надгробного пам`ятника. Свій позов, мотивує тим, що 18.05.2017 року, близько 16 год. 10 хв. по вул. Задворецькій в м. Луцьку відбувся наїзд тепловоза МЧЕ-3 із вантажними вагонами на його дочку [PERSON] , яка внаслідок дорожньо-транспортної пригоди загинула на місці пригоди. Постановою слідчого управління Головного управління національної поліції у Волинській області від 30.06.2017 року, закрито кримінальне провадження, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України в діянні машиніста [PERSON] , наїзд тепловоза на [PERSON] стався внаслідок дії непереборної сили. Вказує на те, що зазнав моральної шкоди та сильних душевних страждань через втрату доньки, яку він оцінює в розмірі 200000 грн. Крім того, зазначає, що поніс витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника в розмірі 76780 грн. На підставі наведеного, просить суд стягнути з відповідача на свою користь завдану моральну шкоду в розмірі 200000 грн. та витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника в розмірі 76780 грн. Первісний відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що не є належним відповідачем у справі, оскільки не має статусу юридичної особи, а є відокремленим підрозділом АТ «Українська залізниця». Крім того, вказує, що позивачем не надано доказів, щоб підтверджували обсяг пережитого нервового стресу та сильних душевних страждань. Щодо витрат на поховання та встановлення надгробного пам`ятника, то такі витрати мають виходити із фактичної їх вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам`ятників і огорож в даній місцевості, а договір-замовлення від 18.05.2017 року на організацію та проведення поховання, відповідно до якого позивач поніс витрати в сумі 16920 грн. не підтверджуються розрахунковим документом на оплату таких послуг. Просить суд, відмовити в задоволенні позовних вимог. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 березня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі та розпочато підготовче провадження у справі. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 травня 2019 року замінено первісного відповідача у справі, а саме АТ «Українська залізниця» в особі Рівненської дирекції залізничних перевезень Регіональної філії «Львівська залізниця» на належного відповідача - АТ «Українська залізниця» та встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Протокольною ухвалою суду від 15 травня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримала, надала пояснення аналогічні до викладених у них. Просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала через відсутність вини водія-машиніста. Просила відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, хоча завчасно та належним чином повідомлявся судом про час та місце слухання справи. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 18.05.2017 року, близько 16 год. 10 хв. по вул. Задворецькій в м. Луцьку відбувся наїзд тепловоза МЧЕ-3 із вантажними вагонами на пішохода [PERSON] , яка внаслідок дорожньо-транспортної пригоди загинула на місці пригоди, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 17 травня 2017 року та лікарським свідоцтвом про смерть № 215 від 19 травня 2017 року (а.с. 11-12). Постановою старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту Слідчого управління Головного управління національної поліції у Волинській області від 30.06.2017 року (далі - Постанова), закрито кримінальне провадження, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення в діянні машиніста [PERSON] , передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України. Постановою встановлено, що наїзд тепловоза на [PERSON] стався внаслідок дії непереборної сили та неуважності постраждалої, а саме перебувала в навушниках та дивилась в телефон (а.с. 8-10). Судом також встановлено, що водій тепловоза [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем та під час виконання трудових обов`язків здійснив наїзд на пішохода. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідно до частин другої, п`ятої статті 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Положення статті 1193 ЦК України, про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Судом встановлено, що причиною нещасного випадку на залізниці стала неуважність учениці 10-А класу [PERSON] , а саме перебувала в навушниках та дивилась в телефон, при цьому машиніст тепловоза ЧМЕ 1809, [PERSON] , при виявленні пішохода, подав повторний звуковий сигнал та застосував екстрене гальмування, однак уникнути наїзду не вдалось (а.с. 10). Отже, між діями водія та наслідками, які настали в результаті ДТП є прямий причинний зв`язок, однак, відсутність у діях [PERSON] складу злочину, не свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності. Таким чином, відповідач АТ «Українська залізниця», в силу вимог закону, несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини працівника вказаного товариства у її заподіянні. Вирішуючи питання щодо розміру задоволення позовних вимог, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала , якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Із пояснень позивача [PERSON] , батька потерпілої [PERSON] в судовому засіданні встановлено, що у зв`язку із смертю доньки, він переніс сильні душевні страждання та переживання, нервовий стрес через непоправну втрату власної дитини. Крім того, через пережитий стрес у [PERSON] різко погіршилось самопочуття, так як він страждає на епілепсію та є інвалідом другої групи з дитинства, що підтверджується довідкою до акту МСЕК серії ВЛ №0107954 (а.с. 46-47). Враховуючи ту обставину, що джерелом підвищеної небезпеки, що належить відповідачу завдано моральну шкоду позивачу, суд приходить до висновку, що з АТ «Українська залізниця» слід стягнути в користь позивача суму в розмірі -50000 грн. за завдану моральну шкоду. Визначаючи саме такий розмір моральної шкоди, суд, у відповідності до ст. 23 ЦК України, враховує, нервовий стрес, глибину душевних та фізичних страждань, які було завдано позивачу внаслідок смерті власної доньки, факт порушення нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, суд також враховує положення ст. 1193 ЦК України, так як, загибелі [PERSON] внаслідок ДТП, сприяла її власна необережність. Відповідно до ч. 1 ст. 1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника. Із матеріалів справи вбачається, що позивач поніс документально підтвердженні витрати пов`язані з похованням на загальну суму - 790 грн., а саме: 250 грн. - обручка; 340 грн. - вінок ритуальний; 200 грн. - хрест підвіска (а.с. 35-37). Доводи позивача про стягнення в його користь суми в розмірі 16920 грн., згідно договору-замовлення на організацію та проведення поховання від 18.05.2017 року, суд вважає безпідставними, оскільки, оплата таких послуг виконавцю не підтверджується розрахунковим документом (а.с. 34). Щодо стягнення відповідних витрат на спорудження надгробного пам`ятника, то відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6 , роз`яснено, що витрати на виготовлення пам`ятників і огорож визначаються виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам`ятників і огорож у даній місцевості. Вказана в позові вартість пам`ятника та огорожі в розмірі 59070 грн. (а.с. 41-44), є вищою, ніж гранична вартість стандартних пам`ятників у відповідній місцевості, визначеної у постанові правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України «Про витрати на поховання та пов`язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання» №45 від 03 жовтня 2008 року (далі - Постанова). Так, відповідно до Постанови, для Волинської області гранична вартість стандартних пам`ятників складає 2600 грн., а тому, розмір витрат на спорудження надгробного пам`ятника та огорожі має бути зменшено з 59070 грн. до 2600 грн. Таким чином, враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 3390 грн. (790 грн. + 2600 грн.) витрат на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника. Таким чином, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що слід стягнути з відповідача в користь позивача 3390 грн. витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника та 50000 грн. за завдану моральну шкоду, а також судовий збір по справі слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial