Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом. Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що згідно записів у його трудовій книжці та відповідних наказів 14 вересня 2010 року його прийнято на посаду водія в автопарк Державного підприємства Сільськогосподарське підприємство імені Іваненка, де він пропрацював в подальшому на різних посадах до 05 грудня 2011 року. При прийнятті на роботу він власноручно писав про це заяву, в якій не обумовлювалося прийняття на роботу тимчасово, тобто трудовий договір було укладено на невизначений строк, і після 13 листопада 2010 року його було звільнено з роботи за закінченням строку договору, що підтверджується записами №7,8,9,10 в трудовій книжці, а також довідками відповідача про нарахування заробітної плати за період з вересня 2010 року по грудень 2011 року. 14 листопада 2010 року, в той час, коли трудові відносини позивача з ДП Сільськогосподарське підприємство імені Іваненка тривали, відповідно до рішення зборів працівників та пенсіонерів цього підприємства розпочато процес паювання землі. При цьому датою, станом на яку підлягали складанню списки осіб, які мали право на отримання земельної частки (паю) збори визначили вважати 23 вересня 2010 року. На цю дату позивач працював у підприємстві. Наскільки йому відомо, складання списків по розпаюванню землі проводилося не на підставі заяв працівників підприємства чи пенсіонерів, а на підставі перебування працівників, включаючи і колишніх, у трудових відносинах з державним сільськогосподарським підприємством. Відомості про штат працівників на відповідну дату малися у відділ кадрів відповідача. Оскільки станом на 23 вересня 2010 року (дата складання списків відповідно до рішення зборів) позивач перебував у трудових відносинах з ДП Сільськогосподарське підприємство імені Іваненка, то на підставі положень ч. 1 ст. 25 Земельного кодексу України, він має право на отримання земельної частки (паю) та розраховував на те, що його включено до такого списку. Між тим, після його письмового звернення до відповідачів, листом №117 від 04 березня 2014 року йому було незаконно відмовлено у одержанні права на отримання земельної частки (паю) сільськогосподарського підприємства. Саме з вказаної дати він дізнався про порушення свого права відповідачами. Таку відмову вважає незаконною, та такою що суперечить положенням ч. 1 ст. 25 Земельного кодексу України. З цих підстав позивач просив визнати за собою право на одержання земельної частки (паю) при приватизації земель ДП Сільськогосподарське підприємство імені Іваненка та зобовязати спілку співвласників майна ДП Сільськогосподарське підприємство імені Іваненка включити його до списку осіб по розпаюванню землі цього підприємства. В ході судового розгляду позивач уточнив позовні вимоги, просив визнати за собою право на одержання земельної частки (паю) при приватизації земель ДП Сільськогосподарське підприємство імені Іваненка, визнати право на отримання земельної частки (паю) при приватизації земель ДП Сільськогосподарське підприємство імені Іваненка, зобовязати Миргородську районну спілку громадян - співвласників майна ДП Сільськогосподарське підприємство імені Іваненка включити його до списку осіб по розпаюванню землі цього підприємства. В судовому засіданні позивач підтримуючи позовні вимоги зазначив, що на момент розпаювання земель ДП СГП ім. Іваненка, він [PERSON] працював на підприємстві. В день проведення зборів колективу підприємства, 14 листопада 2010 року, де затверджувався список осіб, які мають право на отримання земельної частки, йому повідомили, що він не внесений до списку, так як працює тимчасово. Оскільки він продовжував працювати і не був звільнений, тому вважав, що його помилково не внесли в списки і внесуть в майбутньому. В 2014 році йому стало відомо, що працівникам підприємства видаються правовстановлюючі документи на земельні паї, тому він звернувся в лютому 2014 року із заявою про включення його до списку осіб, які мають право на отримання земельної ділянки. Оскільки йому відмовлено у задоволенні заяви, тому від змушений звернутися до суду з позовом. Про те, що його не внесли в списки, стало відомо лише на початку 2014 року, тому строк звернення до суду він не пропустив. Представник позивача [PERSON] підтримуючи позовні вимоги зазначав, що 14 вересня 2010 року [PERSON] був прийнятий ДП СГП імені Іваненка на посаду водія на підставі безстрокового трудового договору, так як в заяві він не вказував про прийняття на роботу на певний термін, був переведений з посади водія на посаду охоронника та звільнений з роботи на підставі ч.1 п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін). Оскільки [PERSON] постійно працював в ДП СГП імені Іваненка на день 23.09.2010 року, який рішенням загальних зборів трудового колективу визначений датою на яку підлягають включенню в список працівники підприємства та пенсіонери, що мають право на отримання земельного паю, тому позивач відповідно до ч.1 ст. 25 ЗК України має право на включення його до списку та отримання земельного паю. Строк звернення до суду за захистом порушеного права позивач не порушив, оскільки лише в 2014 році йому відмовили у включенні до списку. Крім того, право на отримання землі є особистим немайновим правом за захистом якого особа має право звернутися до суду без обмежень строком позовної давності. Представник відповідача Державного підприємства Сільськогосподарське підприємство імені Іваненка, [PERSON] позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, оскільки [PERSON] в день проведення зборів 14.11.2010 року було достовірно відомо про відсутність його в списку осіб, які мають право на отримання земельного паю внаслідок розпаювання земель ДП СГП імені Іваненка. За таких обставин вважав, що позивач пропустив трирічний строк звернення до суду за захистом свого права. Директор Державного підприємства Сільськогосподарське підприємство імені Іваненка [PERSON] в задоволенні позову просив відмовити, підтримуючи позицію представника підприємства зазначив, що підприємство, та він особисто, як його керівник не уповноважені на вирішення питання про надання земельної ділянки працівникам підприємства. Вказане питання може бути вирішене лише загальними зборами трудового колективу підприємства, тому [PERSON] було відмовлено у його зверненні про включення до списку осіб, що мають право на земельну частку, та розяснено підставу та причину відмови в задоволенні заяви. Наголошував, що позивачу достовірно було відомо, на момент складання списків, що він не включений до списку осіб, що мають право на земельну ділянку, однак на протязі 4 років він не звертався з метою вирішення цього питання. Представник співвідповідача, голова Миргородської районної спілки громадян співвласників майна державного підприємства Сільськогосподарське підприємство імені Іваненка [PERSON] вважав, що позов задоволенню не підлягає, а вимога заявлена до Спілки взагалі є безпідставною, оскільки Спілка відповідно до Статуту не наділена повноваженнями по розпорядженню земельними ділянками, які перебувають в постійному користуванні ДП СГП ім. Іваненка. Крім того вказував, що в день проведення зборів трудового колективу ДП СГП ім. Іваненка 14.10.2010 року позивачу було повідомлено, що він не має права на отримання земельного паю. Із заявою про включення до списку він не звертався. Допитана судом в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона як працівник відділу кадрів ДП СГП ім. Іваненка подавала списки працівників підприємства для включення їх в список осіб, що мають право на земельну частку (пай). До цього списку вона не включила позивача, оскільки він працював тимчасово, про що йому повідомила особисто в день проведення зборів 14.11.2010 року. Заслухавши сторони,дослідивши письмові докази суд встановив. 14 вересня 2010 року [PERSON] прийнято тимчасово на посаду водія в автопарк Державного підприємства Сільськогосподарське підприємство імені Іваненка, відповідно до наказу №67-К від 09.09.2010 року (а.с.7). 05 грудня 2011 року його було звільнено з роботи за угодою сторін, що підтверджується наказом №80-К ДП СГП імені Іваненка та довідками відповідача про нарахування заробітної плати за період з вересня 2010 року по грудень 2011 року (а.с.10-15). 13- 14 листопада 2010 року, в той час, коли позивач перебував в трудових відносинах з ДП Сільськогосподарське підприємство імені Іваненка відбулися загальні збори трудового колективу ДП СГП Імені Іваненка та пенсіонерів цього підприємства. Рішенням зборів затверджено список постійних працівників ДП СГП ім. Іваненка, які мають право на земельну частку( пай) та ухвалено звернутися до Миргородської районної державної адміністрації з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту приватизації земель підприємства (а.с. 88-96). Як слідує із пояснення представників відповідачів та свідка, і не заперечує позивач [PERSON], в день проведення зборів він дізнався, що не включений у список працівників ДП СГП ім. Іваненка, які мають право на земельну частку (пай). Однак із заявою про включення його до списку, до зборів трудового колективу ні в день проведення зборів (а.с.74-78) ні до дня розгляду справи судом, не звернувся. Відповідно до ст.25 ЗК України при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств ,установ та організацій. Як встановлено судом, саме на підставі рішення зборів 14.11.2014 року було направлено звернення (клопотання) до Миргородської райдержадміністрації про надання дозволу на приватизацію. До вказаного клопотання був доданий список осіб, які мають право на отримання земельних ділянок, які клопочуть про надання дозволу на приватизацію В зазначеному списку позивач [PERSON] не значився, а отже відсутнє його клопотання про надання дозволу на приватизацію (а.с.50-70). Крім того, судом встановлено, що позивачем в супереч ст.ст.10,60 ЦПК України не надано будь-яких доказів, що саме відповідачами порушено його право, за захистом якого він звернувся до суду, і що до їх компетенції належить його відновлення. Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за безпідставністю. В звязку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати сплачені позивачем при звернені до суду, не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed