Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-23 00:00:00

[PERSON] з 06.07.1992 по 08.04.2014 працював на посаді наїзника тренувального відділення Державного підприємства «Запорізький кінний завод № 86», пізніше - філії «Запорізький кінний завод № 86» Державного підприємства «Конярство України», що підтверджується записами в трудовій книжці позивача серії [NUMBER]. Наказом в.о. керівника філії «Запорізький кінний завод № 86» Державного підприємства «Конярство України» [PERSON] від 08 квітня 2014 року № 85-к «Про винесення догани [PERSON]» за порушення трудової дисципліни оголошено догану наїзнику кінної частини [PERSON], переведено наїзника [PERSON] на посаду коняра з 09.04.2014, попереджено, що при подальших порушеннях трудової дисципліни буде звільнений з роботи. Підставою для винесення цього наказу зазначено доповідну головного зоотехніка з конярства [PERSON] [PERSON] ознайомився із зазначеним наказом, зазначивши в ньому про свою незгоду з наказом. 09.04.2014 позивач звернувся до [PERSON] із письмовою заявою, в якій просив звільнити його за власним бажанням. Наказом в.о. керівника філії «Запорізький кінний завод № 86» Державного підприємства «Конярство України» [PERSON] від 15 квітня 2014 року № 94-к «Про звільнення [PERSON]» позивача звільнено з посади коняра кінної частини за власним бажанням з 15.04.2014 на підставі ст. 38 КЗпП України. Позивач ознайомився із зазначеним наказом. Наказом в.о. керівника філії «Запорізький кінний завод № 86» Державного підприємства «Конярство України» [PERSON] від 11 квітня 2014 року № 92-к «Про вирахування збитків з [PERSON]» вирахувано із заробітної плати та розрахункових коштів позивача 437,00 грн. за нестачу вівса в кількості 230,00 кг. Підставою для видачі цього наказу зазначено службову записку головного зоотехніка з конярства [PERSON] та заяву-згоду [PERSON] При цьому, на оригіналі цього наказу, долученому до матеріалів справи, зазначено «згоден з вирахуванням», а також міститься підпис позивача про ознайомлення з наказом, проте на засвідченій копії цього наказу, що була надана на запит адвоката позивача, відсутній підпис позивача про ознайомлення з наказом, а також фраза «згоден з вирахуванням». Наказом в.о. керівника філії «Запорізький кінний завод № 86» Державного підприємства «Конярство України» [PERSON] від 02 квітня 2014 року № 76-к «Про відшкодування матеріальних збитків [PERSON]» вирахувано із заробітної плати позивача вартість вжитої електроенергії 92,4 кВт за ціною постачання з урахуванням ПДВ, згідно з рахунком РЕСу, але не більше середнього місячного заробітку. Підставою для видачі цього наказу зазначена доповідна електромонтера [PERSON] При цьому, на оригіналі цього наказу, долученому до матеріалів справи, міститься підпис позивача про ознайомлення з наказом, проте на засвідченій копії цього наказу, що була надана на запит адвоката позивача, відсутній підпис позивача про ознайомлення з наказом. Представником відповідача зазначені розбіжності в оригіналах та копіях наказів № 92-к та № 76-к пояснені тим, що ці накази виготовлялись у двох примірниках, на одному з яких дійсно відсутні підписи позивача та його згода на вирахування. Позивач у судовому засіданні зазначив, що він взагалі зазначені накази не підписував та не надавав своєї згоди на вирахування. На підставі наказів від 02.04.2014 № 76-к та від 11.04.2014 № 92-к із заробітної плати позивача за квітень 2014 року було утримано 551,47 грн., що підтверджується розрахунковим листком позивача за квітень 2014 року. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у ст. 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. В.о. керівника філії «Запорізький кінний завод № 86» Державного підприємства «Конярство України», видаючи наказ від 08 квітня 2014 року № 85-к «Про винесення догани [PERSON]», яким перевів позивача з посади наїзника на посаду коняра, зазначеної вимоги ст. 32 КЗпП України не дотримав, оскільки позивач не надавав своєї згоди на переведення на іншу роботу. Доказів іншого відповідач суду не надав. До того ж, факт порушення [PERSON] ст. 32 КЗпП України при переведенні [PERSON] на іншу роботу встановлено і постановою судді Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 30.05.2014 по справі № 322/332/14-п, якою [PERSON] піддано адміністративному стягненню за ч. 1 ст. 41 КУпАП. Порядок застосування дисциплінарних стягнень визначено ст. 149 КЗпП України, згідно з якою до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Статтею 148 КЗпП України встановлено, що дисциплінарне стягнення застосовується безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення. Проте, в наказі від 08.04.2014 № 85-к взагалі не зазначено дати вчинення [PERSON] порушення трудової дисципліни та в чому полягало це порушення. Перебування [PERSON] в стані алкогольного сп'яніння не підтверджено належними доказами, зокрема медичним висновком, і не вказано конкретної дати перебування його на робочому місці в такому стані. В наказі, в якості підстави для його видачі, наведено посилання на доповідну головного зоотехніка з конярства [PERSON], проте не зазначено дати цієї доповідної. Що стосується доповідної записки [PERSON] від 24.03.2014, на яку посилається представник відповідача, в ній, так само не зазначається конкретних дат порушення [PERSON] трудової дисципліни, а лише зазначається про їх регулярність. Допитані у судовому засіданні в якості свідків: - [PERSON], сестра позивача, надала суду пояснення з приводу обставин звільнення позивача та вчинення нею, за його проханням, дій, спрямованих на відновлення порушених прав позивача після незаконного звільнення. Показання зазначеного свідка з приводу обставин роботи позивача та його ставлення до виконання трудових обов'язків суд залишає поза увагою, оскільки зазначені показання свідок надав зі слів самого позивача та інших осіб; - [PERSON], головний зоотехнік з конярства, зазначила, що позивач систематично, останні 15 років, порушує трудову дисципліну, зловживає алкогольними напоями та неналежно ставиться до виконання посадових обов'язків; - [PERSON], бригадир кінної частини, який підтвердив показання [PERSON] щодо зловживання позивачем алкогольними напоями, особливо в останні 4 роки; - [PERSON], бригадир, [PERSON], коняр кінної частини, які повідомили про зловживання позивачем алкогольними напоями в тому числі і в робочий час; - [PERSON], який зазначив, що позивач неналежним чином виконував посадові обов'язки та вживав алкогольні напої. При цьому, свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] зазначено про регулярність вищезазначених дій позивача, але не вказано, які саме дій позивача стали підставою для оголошення йому догани і коли ці дії (бездіяльність) були допущені позивачем. Доповідна записка [PERSON]. від 10.04.2014, службова записка [PERSON] від 10.04.2014, в яких теж стверджується про регулярні порушення трудової дисципліни позивачем без зазначення дат, а також доповідні записки [PERSON] від 14.04.2014, від 18.04.2014 щодо відсутності позивача на робочому місці з 09.04.2014 по 17.04.2014 судом не беруться до уваги, оскільки зазначені документи складені вже після оголошення догани позивачу наказом від 08.04.2014 № 85-к. Таким чином, наказ в.о. керівника філії «Запорізький кінний завод № 86» Державного підприємства «Конярство України» від 08.04.2014 № 85-к в частині переведення позивача на іншу роботу суперечить ст. 32 КЗпП України, а у частині оголошення йому догани не відповідає приписам ст.ст. 148, 149 КЗпП України, а відтак є протиправним та підлягає скасуванню. Відповідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Виходячи зі змісту цієї статті, працівникові дається безумовне право на відкликання поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням протягом двотижневого строку, встановленого ст. 38 КЗпП України. Оскільки [PERSON] у заяві від 09.04.2014 не зазначив дати звільнення, відповідач не в праві був звільняти його із займаної посади до закінчення двотижневого строку з дня подання заяви про звільнення. Посилання відповідача на те, що позивач особисто просив звільнити його до спливу строку, передбаченого ст. 38 КЗпП України, суд визнає необґрунтованими та не підтвердженими жодними доказами, адже в такому випадку відповідач мав відібрати у [PERSON] відповідну письмову заяву із зазначенням дати, з якої він бажає звільнитися, чого відповідачем зроблено не було. Таким чином, наказ в.о. керівника філії «Запорізький кінний завод № 86» Державного підприємства «Конярство України» від 15 квітня 2014 року № 94-к «Про звільнення [PERSON]», яким позивача звільнено з посади коняра за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, є протиправним як такий, що виданий до спливу двотижневого строку з дня подання позивачем заяви про звільнення. Разом з цим, позовна вимога про визнання протиправним та скасування цього наказу не підлягає задоволенню, виходячи з такого. Реалізація права на судовий захист невід'ємно пов'язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Основним нормативним актом, що регулює строки звернення до суду про вирішення спорів у порядку цивільного судочинства, є ЦК України, який установлює інститут позовної давності і містить положення щодо часових меж, упродовж яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу (рішення КСУ від 15.10.2013 № 8-рп/2013). Норми ЦК України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257), а також спеціальну позовну давність (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність. Крім того, частина перша статті 268 ЦК України містить перелік позовних вимог, на які позовна давність взагалі не поширюється, а в частині другій цієї статті зазначено, що законом можуть бути встановлені додатково інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. У частині першій статті 233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки - у справах про звільнення; три місяці з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права - щодо вирішення інших трудових спорів. Трудову книжку позивач отримав 17.04.2014, про що ним зазначено у позовній заяві. Факт отримання наказу про звільнення за запитом адвоката 22.05.2014 у даній справі не має значення для початку обчислення строку позовної давності, оскільки відповідно до ст. 47 КЗпП України, при звільненні за власним бажанням копія наказу видається на вимогу працівника. Отже, позивачем пропущено передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк звернення до суду з вимогою про оскарження наказу про його звільнення. Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Наведені позивачем причини пропуску ним строку звернення до суду, а саме незнання ним законодавства, звернення до Територіальної державної інспекції з питань праці у Запорізькій області, необхідність часу для збирання доказів, не є тими обставинами, які об'єктивно перешкоджають особі звернутися до суду за захистом своїх прав. Не відноситься до таких обставин і перебування позивача у депресії після звільнення, що не було підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду справи. Отже, підстави для поновлення позивачу пропущеного ним строку позовної давності - відсутні. Частинами третьою та четвертою ст. 268 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представник відповідача у запереченнях проти позову зазначив про відсутність підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду, а під час судових дебатів просив відмовити в задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строків позовної давності. З огляду на викладене, позов в частині вимог про визнання протиправним та скасування наказу від 15.04.2014 року № 94-к «Про звільнення [PERSON]» не підлягає задоволенню у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, та відсутністю підстав для його поновлення. Згідно зі ст. 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу, зокрема при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136). За правилами ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Статтею 135-3 КЗпП України визначено, що розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди. Порядок покриття шкоди, заподіяної підприємству визначено у ст. 136 КЗпП України, згідно з якою покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу. Розпорядження власника або уповноваженого ним органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. При цьому, обов'язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника покладається на власника (ст. 138 КЗпП України). Всупереч наведеним нормам законодавства про працю відповідачем не доведено правомірності винесення наказів від 02 квітня 2014 року № 76-к «Про відшкодування матеріальних збитків [PERSON]», від 11 квітня 2014 року № 92-к «Про вирахування збитків з [PERSON]». Так, в наказі від 02.04.2014 № 76-к зазначено про використання позивачем електрообігрівача, який спожив 92,4 кВт, з посиланням на доповідну електромонтера [PERSON], без зазначення дати цієї доповідної. В даному наказі, також, зазначається, що керівники дільниць попереджались про необхідність відключення обігрівачів. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що філією видавався відповідний наказ про відключення обігрівачів, проте не надав суду оригіналу чи копію такого наказу. При цьому, допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив суду, що бачив близько трьох разів факт використання обігрівача [PERSON] та попереджав його про необхідність відключення приладу. Проте, у доповідній [PERSON] від 29.03.2014 зазначається про спожиття обігрівачем 92,4 кВт за 14 днів при роботі обігрівача по 6 годин на день, але підтвердження такого періоду користування позивачем обігрівачем суду не надано. Не зазначено в наказі від 02.04.2014 № 76-к і точної суми вирахування із заробітної плати [PERSON] В наказі від 11.04.2014 № 92-к зазначено про нестачу переданих позивачу під звіт матеріальних цінностей, а саме 230 кг вівса. Зі змісту цього наказу вбачається, що в порушення вимог ст. 135-3 КЗпП України, розмір завданої шкоди обчислено, виходячи з ціни придбання вівса, а не за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди, підставою видання наказу зазначено службову записку головного зоотехніка з конярства [PERSON] без значення дати цієї записки та заяву-згоду [PERSON] У доповідній [PERSON] від 11.04.2014, на яку посилався представник відповідача, зазначено про нестачу у позивача 230 кг вівса, проте відсутні будь-які посилання на дані бухгалтерського обліку для підтвердження цього факту. Щодо заяви-згоди [PERSON], представник відповідача зазначив про відсутність у нього такої заяви. Крім цього, враховуючи заперечення позивачем його ознайомлення з наказами від 02.04.2014 № 76-к та від 11.04.2014 № 92-к, наявність у матеріалах справи оригіналів цих наказів з підписами позивача про ознайомлення з ними та засвідчених відповідачем копій цих наказів без підписів позивача та незаявлення відповідачем клопотання про призначення експертизи з метою з'ясування справжності підпису позивача, суд, виходячи з приписів ст. 138 КЗпП України, дійшов висновку про недоведеність факту ознайомлення позивача з цими наказами. Таким чином, накази в.о. керівника філії «Запорізький кінний завод № 86» Державного підприємства «Конярство України» від 02.04.2014 № 76-к та від 11.04.2014 № 92-к є необґрунтованими, відтак протиправними та підлягають скасуванню, а незаконно утримана за ними сума із заробітної плати позивача за квітень 2014 року в розмірі 551,47 грн. підлягає стягненню на його користь з відповідача. Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Судом встановлено як незаконність переведення [PERSON], так і незаконність його звільнення, проте позовна вимога про поновлення позивача на посаді наїзника тренерського відділення № 3 кінної частини Філії Запорізький кінний завод № 86» Державного підприємства «Конярство України» не підлягає задоволенню, з тих же підстав, що і вимога про скасування наказу від 15.04.2014 року № 94-к «Про звільнення [PERSON]» - у зв'язку з пропуском позивачем передбаченого ст. 233 КЗпП України місячного строку позовної давності. Позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягає задоволенню у зв'язку з тим, що таке рішення, згідно зі ст. 235 КЗпП України, приймається лише у випадку винесення судом рішення про поновлення на роботі. Позовні вимоги в частині визнання недійсними записів у трудовій книжці позивача за № 8 від 08.04.2014, зробленого на підставі наказу від 08.04.2014 № 85-к, та за № 9 від 15.04.2014, зробленого на підставі наказу від 15.04.2014 року № 94-к, не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 48 КЗпП України порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110, яку було затверджено на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників», (далі - Інструкція), у розділі «Відомості про роботу», «Відомості про нагородження», «Відомості про заохочення» трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається. У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: «Запис за N таким-то недійсний». Прийнятий за такою-то професією (посадою) і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: «Запис за N таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі». При зміні формулювання причини звільнення пишеться: «Запис за N таким-то є недійсним» звільнений... і зазначається нове формулювання. Пунктом 2.6 цієї Інструкції передбачено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов'язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу. Виходячи з наведених норм Інструкції, питання щодо внесення виправлень або визнання недійсними записів, внесених до трудової книжки працівника має бути вирішено власником, в тому числі і після встановлення органом, який розглядає трудовий спір, незаконного переведення працівника на іншу посаду. Таким чином, позовні вимоги в цій частині суд визнає передчасними, оскільки права позивача на визнання недійсними записів, внесених до його трудової книжки, на момент розгляду справи не порушено. Вимоги про відшкодування позивачу моральної шкоди суд визнає необґрунтованими, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Для встановлення факту завдання позивачу моральної шкоди, за клопотанням представника позивача, судом були допитані свідки: - [PERSON], який повідомив, що позивач після звільнення уникав розмов про роботу; - [PERSON], який зазначив, що підписав доповідну записку [PERSON], не читаючи її. Показання свідка [PERSON] щодо важкого морального стану позивача суд не бере до уваги, оскільки зазначена особа є родичем позивача, тобто зацікавленою особою. Показаннями зазначених осіб не підтверджено факту наявності причинно-наслідкового зв'язку між порушенням трудових прав позивача та станом його здоров'я. Згідно з довідкою Новомиколаївської ЦРЛ позивач знаходився на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні з 08.07.2014 по 21.07.2014. Разом з цим, із зазначеної довідки та інших медичних документів позивача, а саме його амбулаторної карти та виписки з історії хвороби, не вбачається ймовірних причин погіршення стану здоров'я позивача. Сам позивач у судовому засіданні, також, не надав суду пояснень щодо завдання йому моральної шкоди незаконним переведенням та звільненням. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно з частиною третьою статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивача, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнено від сплати судового збору. Отже, враховуючи відсутність підстав для задоволення майнових вимог позивача, виходячи зі ставки судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, що, відповідно до підпункту 2 пункту 1 частини другої статі 4 Закону України «Про судовий збір», становить 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь держави становить 243,60 грн. Наданим представником позивача актом-розрахунком про надання правової та представництво в судах, органах влади та місцевого самоврядування від 24.07.2014 підтверджується понесення позивачем витрат на правову допомогу в розмірі 2 850,00 грн. Оскільки з 10 заявлених позовних вимог, суд визнав такими, що підлягають задоволенню 4 вимоги, розмір витрат на правову допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить: 2850,00 грн./10*4 = 1 140,00 грн. Вимога представника позивача про стягнення з відповідача вартості квитків, як витрат, пов'язаних з прибуттям у судове засідання, не підлягає задоволенню, оскільки відшкодування таких витрат не передбачено ч. 2 ст. 85 ЦПК України. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: partial