Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-17 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернулася до Тальнівського районного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач-1) та [PERSON] (далі - Відповідач-1), третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марченко Олена Іванівна (далі - Третя особа) про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. На підставу своїх вимог посилається на те, що ухвалою Тальнівського районного суду Черкаської області від 12.10.2015 у справі №704/1300/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики накладено арешт на майно, яке належить [PERSON], а саме нежитлову будівлю незавершену будівництвом підстанцію готовністю 70 відсотків та земельну ділянку площею 0,0315 га з кадастровим [NUMBER] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, що розташовані в [ADDRESS]. Зазначена ухвала суду 12.10.2015 направлена реєстраційній службі Тальнівського РУЮ в Черкаській області для негайного виконання та 20.10.2015 направлена Відповідачу для відому. 19.11.2015 державним реєстратором Тальнівського РУЮ в Черкаській області було виконано вищевказану ухвалу, а саме внесено відомості про арешт нерухомого майна до Державного реєстру за номером запису обтяження 12130721. Всупереч дії арешту на нерухоме майно, дане майно було відчужене Відповідачем-1 Відповідачу-2 за договорами купівлі-продажу, а саме між ними було укладено Договір купівлі-продажу нежитлової будівлі незавершеної будівництвом підстанції готовністю 70 відсотків за №573 та Договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим [NUMBER] за №561, які посвідчені 29.10.2015 Третьою особою. Позивач вважає, що вищевказані правочини порушують її права, як стягувача, оскільки саме на виконання рішення суду за її позовом було накладено арешт на нерухоме майно, на яке може бути звернуто стягнення у зв'язку з можливим невиконанням боржником рішення суду та просить суд визнати недійсним Договір купівлі-продажу за №573 від 29.10.2015 та Договір купівлі-продажу за №561 від 29.10.2015, а також скасувати реєстраційні записм в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №11803471, №11803066 про право власності [PERSON] та стягнути судові витрати понесені Позивачем. Позивач до початку судового засідання подав заяву про те, що позовні вимоги підтримує, просить суд позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач-1 та Відповідач-2 до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи були завчасно та неодноразово повідомлені. Згідно ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, тому суд вважає за доцільне, справу слухати за наявними у справі матеріалами з винесенням заочного рішення. Третя особа до початку судового засідання подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Згідно з ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вивчивши докази надані по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 25.10.2015 між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна, який зареєстрований за №573 та Договір купівлі-продажу земельної ділянки, який зареєстрований за №561. Відповідно до п. 1.1. Договору купівлі-продажу нерухомого майна №573 від 25.10.2015, продавець [PERSON] передає у власність, а покупець [PERSON] приймає у власність належну продавцю нежитлову будівлю незавершену будівництвом підстанцію готовністю 70 відсотків, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п. 1.1. Договору купівлі-продажу нерухомого майна №561 від 25.10.2015, продавець [PERSON] передає у власність, а покупець [PERSON] приймає у власність земельну ділянку площею 0,0316 га з кадастровим номером [NUMBER], що розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно з ухвалою Тальнівського районного суду Черкаської області від 12.10.2015 у справі №704/1300/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, накладено арешт на нежитлову будівлю незавершену будівництвом підстанцію готовності 70 %, розташовану в [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0315 га з кадастровим номером [NUMBER] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови. Згідно з інформаційною довідкою з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 07.03.2017, 19.11.2015 державним реєстратором було вчинено запис №12130721 про обтяження, а саме арешт нерухомого майна - нежитлова будівля незавершена будівництвом 70 % та земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER] на підставі рішення Тальнівського районного суду Черкаської області №704/1300/15-ц від 12.10.2015. За приписами п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В силу п. 3 ст. 215 ЦК України якщо одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує дійсність правочину на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, чинне законодавство чітко передбачає можливість визнання недійсним договору за позовом заінтересованої особи. Частиною 1 статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином, право на звернення особи до суду закон пов'язує з наявністю у такої особи суб'єктивного матеріального права та інтересу, які порушуються, не визнаються чи оспорюються та на захист яких подано позов. Частиною 1 ст. 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Отже, на час укладення договору купівлі-продажу №573 від 29.10.2015 та договору купівлі-продажу земельної ділянки №561 від 29.10.2015 майно, яке є предметом даних договорів перебувало під арештом відповідно до ухвали Тальнівського районного суду Черкаської області від 12.10.2015 у справі №704/1300/15-ц, а тому не підлягало відчуженню. Таким чином, вищевикладене є підставою для визнання договорів купівлі-продажу від 29.10.2015 №573 та №561 недійсними відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, як укладених з порушенням вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України. Окрім того, в своїй позовній заяві позивачем заявлено вимоги, у задоволенні яких суд вважає за необхідне відмовити, оскільки в силу ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. Таким чином, при наявності судового рішення про розірвання договору довічного утримання виникають правові наслідки пов'язані з розірванням договору. Що стосується позовних вимог щодо скасування реєстраційних записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав; втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Згідно зі ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором є, зокрема, нотаріус. З вищевикладеного слідує, що нотаріус приймає рішення щодо скасування реєстраційних записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно самостійно на підставі заяви та доданих документів визначених законодавством. У зв'язку з чим, визнання правочину недійсним, має наслідком скасування відповідних записів про право державним реєстратором, яким зокрема є нотаріус, саме на підставі заяви. Суд зазначає, що доказів того, що позивач звертався до нотаріуса з відповідною вимогою та йому було відмовлено в задоволенні заяви, в матеріалах справи відсутні, що свідчить про відсутність порушеного права позивача та відсутність спору з цього приводу. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач у справі належним чином не довів наявності факту порушення його прав в розумінні суті його вимоги про скасування державної реєстрації речових прав, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Судові витрати складаються з судового збору в розмірі 2560 грн., сплаченого Позивачем згідно з квитанцією №0.0.723724133.1 від 13.03.2017, судового збору в розмірі 640 грн., сплаченого Позивачем згідно з квитанцією №0.0.777306229.1 від 01.06.2017, судових витрат, понесених позивачем при розміщенні в засобах масової інформації оголошення про виклик відповідача до суду в розмірі 102 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.821072168.1 від 04.08.2017 та витанцією №0.0.821071749.1 від 04.08.2017 на суму 630 грн, всього в сумі (2560 грн.+640 грн.+102 грн.+630 грн.) 3932 грн. Оскільки позивачем було заявлено чотири позовні вимоги немайнового характеру, з яких дві позовні вимоги задоволені, а в решті двох позовних вимог відмовлено, тобто в частковому співвідношенні позовні вимоги задоволено на 50%, тому з відповідачів солідарно на користь позивача слід стягнути судові витрати в сумі (3932 х 50%) 1966 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved