Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом в якому просить суд визнати не дійсною угоду про отримання ним грошової позики в розмірі 50 000 грн. від [PERSON] згідно його розписки від 01.03.2011 року. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що в жовтні 2010 року [PERSON] запевнивши його, що він офіційно займається підприємницькою діяльністю по закупівлі та продажу сільськогосподарської продукції, у тому числі і на території РФ, запропонував позивачу посаду експедитора. Позивач погодився на його пропозицію.01.03.2011 року о 21.30 годині [PERSON] прибув до його власного будинку, розташованому по [ADDRESS], для обговорення питання щодо закупівлі столового буряка. Визначившись у цих питаннях [PERSON] вручив позивачу 50 000 грн. для здійснення закупки продукції, 950 грн. для особистих потреб та 3 000 карбованців РФ на його витрати під час доставки продукції на територію Росії до місця призначення. Під час отримання вказаних коштів[PERSON] в присутності своєї дружини [PERSON] став вимагати від позивача розписку про отримання вказаних коштів. При цьому відповідач запевнив, що у разі виконання їх домовленості, виконання його доручень та взятих ним зобов'язань, витрати коштів за призначенням, вказана розписка в подальшому не матиме ніяких наслідків, а за виконану роботу він отримає винагороду. Надаючи таку розписку, будучи введеним в оману [PERSON], він не розумів її дійсного значення та можливих наслідків і помилявся щодо обставин, які мають істотне значення щодо прав та обов'язків сторін, у тому числі що [PERSON] може використовуючи вказану розписку, не зважаючи на їхню домовленість щодо співпраці по закупівлі та продажу сільгосппродукції може при будь яких обставинах у подальшому вимагати від нього повернути йому 50 000 грн. Так як надані йому [PERSON] для закупівлі продукції кошти в розмірі 50 000 грн. були використані, він по телефону проінформував останнього. В м. Самара на плодоовочевій базі, де клієнт, який очікував вантаж, посилаючись на неякісну продукцію та завищену на його думку вартість, відмовився купувати її. Проінформувавши про названі обставини [PERSON] він отримав від нього вказівку вжити будь яких заходів по реалізації продукції погрожуючи фізичною розправою. Таким чином, незважаючи на добросовісно виконану з його боку роботу, [PERSON] категорично відмовляється від оплати йому коштів в розмірі 4 480 грн., у зв'язку з чим на теперішній час має перед ним заборгованість. Більше того, скориставшись наданою розпискою безпідставно став вимагати від нього повернення йому коштів у розмірі 50 000 грн. та інші витрати, яких в дійсності він не має, у зв'язку з чим вимушений звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач повністю підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити в їх задоволенні вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у праві, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є недоведеними та безпідставними, а тому позов задоволенню не підлягають. Судом встановлено, що 01.03.2011 року позивачем [PERSON] була написана розписка про те, що він взяв грошові кошти у [PERSON] в сумі 50 000 грн., гроші зобов'язався повернути 07 березня 2011 року, грошові кошти взяв для особистих потреб, відповідає за них всім майном. Відповідно до вимог ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участі у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтування на припущеннях. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилається на те, що розписка про зобов'язання повернути гроші в сумі 50 000 грн. була написана ним під примусом та шляхом введення його в оману. Разом з тим,в судовому засіданні позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження вказаних обставин, а тому ці обставини суд визнає не доведеними. Відповідно до вимог ст.. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того є роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ст.. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як слідує з оглянутої в судовому засіданні розписки від 01.03.2011 року в ній є відомості про позичальника та про передачу грошових коштів, що свідчить про наявність необхідних ознак та умов договору позики і, як наслідок, про наявність самого договору позики. За таких обставин, посилання позивача на факт не укладення договору позики є хибними та суд їх до уваги не приймає. Не заслуговують на увагу і посилання позивача на те, що укладений між сторонами договір є удаваним. Відповідно до ст.. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Посилаючись на удаваність договору позики позивач в судовому засіданні не зазначив того, для приховання якого саме іншого правочину був вчинений оспорюваний ними договір.

Outcome: dismissed