Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому посилається на те, що 08 грудня 2006 року він уклав з ТОВ «ФІНРОСТБАНК» кредитний договір № 100048, відповідно до якого ТОВ банк надав, а він отримав короткостроковий кредит у розмірі 200.000 доларів США зі сплатою 17 відсотків річних строком з 08 грудня 2006 року по 07 грудня 2007 року. 26 вересня 2007 року [PERSON] уклав з ТОВ «ФІНРОСТБАНК» додаткову угоду під № 2 до кредитного договору № 100048 від 08 грудня 2006 року, відповідно до якої банк відкрив [PERSON] відзивну мультивалютну кредитну лінію (кредит) на споживчі цілі строком до 25 вересня 2009 року. На умовах зазначеної Додаткової угоди [PERSON] отримав від банку кредит у сумі 147.200 доларів США. При цьому [PERSON] вказує, що на день укладення додаткової угоди № 2, курс гривні встановлений Національним банком відносно долару США складав 5 гривень 05 копійок за 1 долар США, але починаючи з жовтня 2008 року курс гривні відносно долару США, став знижуватися та з листопада 2008 року стрімко впав, тому витрати [PERSON] на обслуговування кредиту значно зросли. Хоча [PERSON] не міг передбачити таких змін курсу національної валюти, оскільки він не є фахівцем в галузі фінансів, а банк продовжував вимагати від нього щомісячно сплачувати встановлену суму платежу у доларах США. Також [PERSON] вважає, що вищевказана додаткова угода не відповідає вимогам чинного законодавства України, оскільки угода не містять умов, відносно сторони, на яку покладаються валютні ризики під час виконання зобов'язань, тобто сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору. Крім того [PERSON] посилається на те, що ні кредитний договір №100048 від 08 грудня 2006 року, ні додаткова угода №2 до цього договору не містять ціни договору; договір та додаткова угода передбачають різні валюти виконання зобов'язання. У зв'язку з чим, [PERSON] звернувся до суду із відповідним позовом, в якому просить суд встановити нікчемність додаткової угоди № 2, укладеної 26 вересня 2007 року між ним та ТОВ «ФІНРОСТБАНК» (на даний час ПАТ «ФІНРОСТБАНК») до кредитного договору № 1/00048, укладеного 08 грудня 2006 року між тими ж сторонами. Не погодившись з вказаним позовом, під час розгляду справи представник відповідача ПАТ «ФІНРОСТБАНК» надав суду заперечення проти позову, в якому вказує, що посилання [PERSON] на те, що додаткова угода є недійсним правочином є необґрунтованими та безпідставними, які не підлягають задоволенню у відповідності до норм матеріального та процесуального права, тому просить суд відмовити у задоволенні позову. Також представник відповідача ПАТ «ФІНРОСТБАНК» звернувся до суду з клопотанням про застосування строків позовної давності. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача ПАТ «ФІНРОСТБАНК» у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 08 грудня 2006 року між [PERSON] та ТОВ «ФІНРОСТБАНК» укладено кредитний договір № 100048, відповідно до якого ТОВ банк надав, а він отримав короткостроковий кредит у розмірі 200.000 доларів США зі сплатою 17 відсотків річних строком з 08 грудня 2006 року по 07 грудня 2007 року. З умов кредитного договору вбачається, що валютою договору є долари США, ціна договору не зазначена, у тексті договору не вказано яка із сторін несе валютні ризики. 26 вересня 2007 року між [PERSON] та ТОВ «ФІНРОСТБАНК» укладено додаткову угоду під № 2 до кредитного договору № 100048 від 08 грудня 2006 року, відповідно до якої банк відкрив [PERSON] відзивну мультивалютну кредитну лінію (кредит) на споживчі цілі з лімітом кредитування у розмірі 1.515.000 гривень строком до 25 вересня 2009 року. На умовах зазначеної Додаткової угоди [PERSON] отримав від банку кредит у сумі 147.200 доларів США. З умов додаткової угоди № 2 до кредитного договору вбачається, що валютою договору є гривня, ціна договору не зазначена, у тексті договору не вказано яка із сторін несе валютні ризики. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 19 закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману, спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який у іншому випадку він не погодився б, або під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно із ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Положеннями п. 1.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які розроблені Національним Банком України відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» та затверджених Постановою правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року передбачено, що Банки зобов'язані забезпечувати виконання цих Правил під час укладання кредитних договорів та у разі усних та письмових звернень споживачів. Зокрема, п. 3.8. Правилами встановлено, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач. Однак, суд вважає, що кредитний договір № 100048 від 08 грудня 2006 року та додаткова угода № 2 до кредитного договору не відповідають зазначеним вимогам, оскільки не містять умов, відносно сторони, на яку покладаються валютні ризики під час виконання зобов'язань, тобто сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору Таким чином, судом встановлено, що ТОВ «ФІНРОСТБАНК», правонаступником якого є ПАТ «ФІНРОСТБАНК», при укладені кредитного договору № 100048 від 08 грудня 2006 року та додаткової угоди № 2 до кредитного договору не виконало приписів ні Закону України «Про захист прав споживачів», ні приписів Правил. Крім того ні кредитний договір № 100048 від 08 грудня 2006 року, ні додаткова угода № 2 до цього договору не містять ціни договору. Відповідно до ст. 56 Закону України «Про Національний Банк України», нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно з законом пом'якшують або скасовують відповідальність. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦПК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Оскільки додаткова угода № 2 до кредитного договору № 100048 не містить умов відносно сторони, на яку покладаються валютні ризики під час виконання зобов'язань, тому сторони цього договору в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору. Крім того, суд вважає, що зміст додаткової угоди № 2 не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить актам цивільного законодавства, а саме Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що є частиною банківського законодавства, у зв'язку з чим при укладенні договору сторони не виконали вимоги ч. 1 ст. 203 і ч. 1 ст. 628 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Згідно із ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними Положеннями п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. При цьому суд критично ставиться до заперечень представника відповідача ПАТ «ФІНРОСТБАНК», оскільки для застосування строків позовної давності відсутні правові підстави, так як [PERSON] у позові зазначає, що недоліки укладеного кредитного договору йому стали відомі лише після пред'явлення вимог банку про сплату заборгованості, а рішення у спорі по стягненню заборгованості за кредитним договором ухвалено 06 грудня 2013 року. Крім зазначеного до правовідносин, що виникли між сторонами, до 24 грудня 2011 року застосовувалася спеціальна позовна давність у десять років, хоча п. 4 ст. 258 ЦК України виключено Законом України від 20 грудня 2011 року № 4176-VІ. Тобто з дати встановлення тривалістю у три роки до звернення [PERSON] до суду пройшло менше трьох років. Отже, з огляду на вищевказане, оцінивши всі доводи у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, які підлягають задоволенню у повному обсязі з підстав, викладених у мотивованій частині цього рішення.

Outcome: approved