Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до суду з позовом до Міністерства культури України (далі по тексту - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Казенне підприємство «Державний гастрольно-концертний центр України» (далі по тексту - третя особа 1), Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві (далі по тексту - третя особа 2), відповідно до якого просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 42 440, 53 грн., стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 72 278, 70 грн., судові витрати покласти на відповідача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працювала за контрактом з 30.04.2013 по 29.042014 включно на посаді Директора КП «Державний гастрольно-концертний центр України», в подальшому позивача за наказом відповідача було звільнено. 23.03.2015 рішенням Шевченківського районного суду м. Києва. Залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11.06.2015, задоволено частково позовні вимоги позивача до третьої особи 1, зокрема, частково стягнути з Підприємства заборгованість по заробітній платі в розмірі 55 200, 15 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 72 278, 70 грн. В подальшому рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08.08.2016, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.11.2016, частково задоволено заяву третьої особи 1 про перегляд рішення суду від 23.03.2015 за нововиявленими обставинами, стягнуто з Підприємства заборгованість по заробітній платі в розмірі 42 440, 53 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 72 278, 70 грн. Оскільки третя особа 1 в добровільному порядку не виконала рішення суду, позивач звернулась до Управління Державної казначейської служби України у Голосіївському районі м. Києва з виконавчим листом для його примусового виконання. Разом з тим, заборгованість позивачу за вказаним листом виплачена не була, а виконавчий лист передано передано на виконання за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою». Разом з тим, рішення суду не було виконано третьою особою 1 ані в добровільному порядку, ані в примусовому. За таких обставин, позивач вважає, що заборгованість може бути стягнуто саме з Міністерства культури України, оскільки КП «Державний гастрольно-концертний центр України» було створене за наказом відповідача, відповідачу підпорядковане, останній здійснює ним управління. Відповідно до Статуту Підприємства держава в особі Органу управління майном несе повну субсидіарну відповідальність за зобов'язаннями Підприємства в разі недостатності коштів останнього для виконання зобов'язань. Посилаючись на положення ст. 619 ЦК України, позивач звертається з вказаним позовом до відповідача як до особи, що несе субсидіарну відповідальність. Відповідно до відзиву на позовну заяву представника відповідача, останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначив, що субсидіарна відповідальність боржника може бути покладена на його засновників у разі його банкрутства. При цьому, третя особа 1 не знаходиться на стадії банкрутства. Крім того, позивачем не вказано яким саме договором або законом передбачена субсидіарна відповідальність відповідача у відповідності до положень ст. 619 ЦК України. Крім того, відповідач вважає, що вини Підприємства, як юридичної особи, у невиплаті позивачу заробітної плати немає, оскільки вказаний обов'язок покладається на керівника, відтак відсутні підстави і для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, як й інші вимоги, вказані в позовній заяві. Відповідно до пояснень представника третьої особи 2, що надійшли через канцелярію суду, представник третьої особи 2 просив відмовити в задоволенні позовних вимог, вказав, що задоволення позовних вимог позивача призведе наявності двох судових рішень про стягнення на користь позивача однієї ж і тієї ж самої заборгованості, що є неприпустимим. 07 лютого 2018 року ухвалою суду відкрито провадження, прийнято рішення про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін по справі. Учасникам справи встановлено строки для надання заяв по суті справи з відповідними доказами. 04 квітня 2018 року від представника надійшов відзив на позовну заяву. 06 квітня 2018 року ухвалою суду за результатами розгляду заяви представника прийнято рішення про перехід до розгляду справи в загальному позовному провадженні та призначено проведення підготовчого засідання. 07 червня 2018 року ухвалою суду в підготовчому засіданні за результатами розгляду клопотання представника відповідача залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві. 12 липня 2018 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 02 серпня 2018 року до суду від представника третьої особи надійшли пояснення. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Представник третьої особи 1 в судове засідання не з'явився. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Представник третьої особи 2 в судове засідання не з'явився. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, які підтверджені наданими сторонами доказами по справі. В судовому засіданні встановлено, і це не заперечувалось сторонами, що позивач перебувала в трудових відносинах з третьою особою 1, обіймала посаду директора, свої обов'язки виконувала згідно умов контракту № 571 від 30 квітня 2013 року, який був укладений між нею та Міністерством культури України. З 29 квітня 2014 року була звільнена з посади директора КП «Державний гастрольно-концертний центр України» у зв'язку із закінченням терміну дії контракту. При цьому, рішенням суду від 23 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 червня 2015 року, задоволено позовні вимоги [PERSON] до КП «Державний гастрольно-концертний центр України», третя особа - Міністерство культури України, прийнято рішення, задоволено частково, стягунто на користь позивача з третьої особи 1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 55 220, 15 грн., середній заробіток за час затримки в розмірі 72 278, 70 грн. 08 серпня 2016 року за результатами розгляду заяви КП «Державний гастрольно-концертний центр України» про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2015 рок, скасовано вказане вище рішення та прийнято в частині нове, а саме задоволено позовні вимоги позивача частково, стягнуто з третьої особи 1 на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 42 440, 53 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 72 278, 70 грн., в задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 серпня 2016 року залишено без змін. Рішення суду набрало законної сили 16 листопада 2016 року. 05 січня 2017 року за вказаним рішенням суду Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 761/1217/15-ц. 19 травня 2017 року позивач в особі свого представника звернувся до Управління Державної казначейської служби України у м. Києві із заявою про виконання судового рішення та вказаним вище виконавчим листом. Відповідно до листа УДКС України у Голосіївському районі м. Києва від 26.07.2017 № 07.09/903, надано у відповідь на запит на адвокатський запит, Казначейство напрявляло до третьої особи 1 повідомлення про здійснення безспірного списання коштів, відповіді на яке третя особа не надала. В подальшому виконавчий лист разом з пакетом документів щодо стягнення заборгованості з третьої особи 1 передано до Головного управління ДКС України в м. Києві для включення виконання виконавчого документу за рахунок бюджетної програми 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою». Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилається на ст. 619 ЦК України та вказує, що третя особа 1 має заборгованість перед позивачем з виплати заробітної плати та середнього заробітку за час затримки, разом з тим, оскільки Підприємство відноситься до сфери управління Міністерства, то, відповідно Міністерство несе субсидіарну відповідальність за зобов'язаннями Підприємства, відтак вказана заборгованість із заробітної плати може бути стягнута з відповідача. Відповідно до ч. 7 ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 83 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Так, відповідно до ч. 1 ст. 619 Цивільного кодексу України, договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи. При цьому, за загальним правилом, визначеним ч. 1, 2 ст. 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов'язаннями усім належним їй майном. Відповідно до ч. 4 ст. 76 Господарського кодексу України, казенне підприємство є юридичною особою, має відповідні рахунки в установах державного банку, печатку із своїм найменуванням. Згідно ч. 7 ст. 77 ГК України, казенне підприємство відповідає за своїми зобов'язаннями лише коштами, що перебувають у його розпорядженні. У разі недостатності зазначених коштів держава, в особі органу, до сфери управління якого входить підприємство, несе повну субсидіарну відповідальність за зобов'язаннями казенного підприємства Третя особа 1 є казенним підприємством, відповідно до Статуту Казенного підприємства «Державний гастрольно-концертний центр України», затвердженого наказом Міністерства культури України від 05.11.2007 №1388/0/16-07, створене за рішенням Кабінету Міністрів України та належить до сфери управління відповідача, є юридичною особою (п. 2.1 Статуту), має самостійний баланс, рахунки в органах ДКС України, розрахунковий, валютний та інші рахунки в банківських установах (п. 2.3. Статуту) та відповідає за своїми зобов'язаннями лише коштами, що є в його розпорядженні. У разі недостатності таких коштів держава в особі Органу управління майном несе повну субсидіарну відповідальність за зобов'язаннями Підприємства (п. 2.4. Статуту). Судом встановлено, що КП «Державний гастрольно-концертний центр України» має заборгованість по виплаті заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку перед позивачем. Вказана заборгованість не погашена станом на день винесення рішення суду. Разом з тим, положеннями ч. 1, 2 ЦК України визначено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. В той час, відповідно до Контракту, укладеного між Міністерством і позивачем, на підставі контракту між сторонами виникли трудові відносини. Разом з тим, ані положеннями Контракту, ані положеннями будь-якого іншого нормативно-правового акту не передбачена субсидіарна відповідальність Міністерства в разі невиплати Підприємством заборгованості по заробітній платі. При цьому, положення ст. 619 ЦК України регулюють цивільні відносини та не можуть розповсюджувати свою дію на трудові відносини, що виникли між сторонами. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ст. 76, 77 ЦПК України. З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем не було надано доказів на підтвердження тієї обставини, що Міністерство має нести субсидіарну відповідальність за зобов'язаннями третьої особи 1 за невиконання рішення суду щодо виплати заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку, відтак позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed