Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-17 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до ТОВ «Редакція газети «Дорога. Транспорт. Пішохід» про стягнення заборгованості по заробітній платі і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позов мотивовано тим, що відповідно до наказу №25-к від 16.04.1996 року [PERSON] прийнято на роботу на посаду начальника друкарського цеху у ТОВ «Редакція газети «Дорога. Транспорт. Пішохід». 07.10.2013 наказом №41-к [PERSON] був звільнений з роботи за власним бажанням. В день звільнення з роботи позивачу не виплачено заробітну плату за період з 01.07.2013 року по 07.10.2013 року в сумі 10335,10грн., внаслідок відсутності грошових коштів. Просить стягнути з відповідача на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01.07.2013 р. по 07.10.2013 р. в розмірі 10 335,10грн. та середній заробіток за період затримки розрахунку при звільнені з 07.10.2013р. по 01.04.2016р. в розмірі 34 745,96грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав за обставин викладених в ньому, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, заперечив щодо його задоволення. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, показання свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Так, суд прийшов до висновку, що правовідносини, що виникли між сторонами, є трудовими, тому регулюються КЗпП, а саме главою 7 в частині, що регулює оплату праці при звільнені працівника та відповідальність підприємства за затримку розрахунку при звільнені. Судом встановлено, що згідно трудової книжки 16.04.1996 року [PERSON] прийнято на роботу на посаду начальника друкарського цеху у ТОВ «Редакція газети «Дорога Транспорт. Пішохід» та 07.10.2013 наказом №41-к, підписаного [PERSON], [PERSON] був звільнений з роботи за власним бажанням (а.с. 5-7). Згідно ч.1 ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову, посилаючись на те, що з 17.07.2013 року обов'язки директора ТОВ «Редакція газети «Дорога Транспорт. Пішохід» виконував [PERSON], а не [PERSON], що підтверджується протоколом №4 загальних зборів учасників ТОВ «Редакція газети «Дорога. Транспорт. Пішохід» від 01.07.2013 року та наказом №1 від 17.07.2013року. Однак, надані представником відповідача протокол №4 загальних зборів учасників ТОВ «Редакція газети «Дорога. Транспорт. Пішохід» від 01.07.2013 року та наказ №1 від 17.07.2013року, суд не бере до уваги як належний доказ, оскільки вони оформлені неналежним чином та не містять печатки підприємства. Крім того, представник відповідача зазначив, що позивача було звільнено 31.07.2013року на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України, в зв'язку з відсутністю на робочому місці, а не 07.10.2013року. Натомість дане твердження спростовується матеріали справи, а саме індивідуальною відомістю про застраховану особу Пенсійного фонду України №1454/12-24 від 11.03.2016 року, згідно якої [PERSON] нараховувалась заробітна плата з якої утримувались податки по жовтень 2013 року включно (а.с.14) та табелем обліку робочого часу за липень 2013 року, серпень 2013 року, вересень 2013 року, жовтень 2013 року ТОВ «Редакція газети «Дорога. Транспорт. Пішохід», з якого вбачається, що [PERSON] звільнений 07.10.2013 року (а.с.21). Крім того, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], суду пояснила, що вона працювала головним бухгалтером у відповідача, вела табель обліку робочого часу та нараховувала заробітну плату. [PERSON] працював на посаді начальника друкарського цеху у відповідача до 07.10.2013 року та був звільнений за власним бажанням. Згідно книги по зарплаті ТОВ «Редакція газети «Дорога. Транспорт. Пішохід» [PERSON] нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з 01.07.2013р. по 07.10.2013р. в розмірі 10 335,10грн. (а.с.8-12). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні перед позивачем станом на 01.04.2016р. становить 34 745,96грн., розрахований позивачем у відповідності до вимоги Постанови КМУ «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року №100 (а.с.15). Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього кодексу. Відповідно вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводяться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь яким строком. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічне положення міститься і в ст. 115 КЗпП України. Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до ст. 97 КЗпП форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження й розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі, а у випадку, коли його не укладено, - власником або уповноваженим ним органом за погодженням із профспілковим органом, що представляє інтереси більшості працівників, або, за його відсутності, - з іншим органом, уповноваженим на представництво трудовим колективом, з урахуванням загальних положень законодавства про оплату праці, суд у разі вирішення спорів з цих питань має з'ясовувати, чи були і як саме вони врегульовані у зазначеному порядку та чи було при цьому додержано норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною й галузевою (регіональною) угодами. При їх недодержанні застосовуються відповідно норми і гарантії, передбачені законодавством, генеральною, галузевою (регіональною) угодами. Відповідно ст.ст. 97, 94 КЗпП України, ст.ст. 15, 21 ЗУ «Про оплату праці» власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в першочерговому порядку виплачувати працівникові заробітну плату за виконану ним роботу у разі звільнення. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Враховуючи викладене та те, що доводи позивача знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01.07.2013 р. по 07.10.2013 р. в розмірі 10 335,10гривень, та середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 07.10.2013 р. по 01.04.2016 р. в розмірі 34 745,96гривень. Згідно ст. 88 ЦПК України, та враховуючи те, що позивача звільнено від оплати судового збору, суд вважає необхідним, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 551, 20 грн. На підставі викладеного, згідно ст. ст. 47, 94, 97, 115, 116, 117, 233 КЗпП України, ЗУ «Про оплату праці»,

Outcome: approved