Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-11 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору недійсним. Позов мотивований тим, що 05.06.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/035-43/60266, згідно з яким позивачу було надано кредит на купівлю нерухомості: квартири загальною площею 44,8 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] в сумі 57327 доларів США строком по 05.06.2028 року зі сплатою 13,5 % річних. Отримання кредиту в доларах США позивачу було рекомендовано працівниками банку через те, що за їх словами кредитні ресурси в доларах США коштують дешевше, ніж кредитні ресурси в українській гривні. В забезпечення виконання боргових зобов'язань за кредитним договором №014/035-43/60266 від 05.06.2008 року між позивачем та банком було укладено договір іпотеки від 05.06.2008 року, відповідно до якого банку було передано нерухоме майно - квартиру загальною площею 44,8 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] вартістю 352852 грн. 31.03.2010 року між сторонами було укладено договір №2 «Про внесення змін до договору іпотеки», відповідно до умов якого строк дії кредитного договору продовжено до 2036 року та збільшено суму кредиту до 60109,85 доларів США. В забезпечення виконання боргових зобов'язань за кредитним договором №014/035-43/60266 від 05.06.2008 року був укладений договір поруки від 05.06.2008 року, відповідно до умов якого [PERSON] поручилась за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань. Позивач вважає, що кредитний договір №014/035-43/60266 суперечить законодавсту України оскільки містить ознаки нечесної підприємницької практики, зокрема ст. 9 кредитного договору містить явно обтяжуючі умови для споживача, оскільки найменше порушення договору є істотним і надає право кредиторові на його розірвання, дострокове повернення кредиту із застосуванням штрафних санкцій, тоді як міри відповідальності самого кредитора не визначені. Кредитний договір суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти як засобу платежу на території України. Єдиним законним платіжним засобом на території України є гривня. Відповідно до ст. 32 Закону України «Про Національний банк України» обіг і використання, як засобу платежу, на території України інших грошових одиниць, окрім національної, забороняється. Чинний Цивільний кодекс України розрізняє валюту зобов'язання та валюту виконання зобов'язання. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про Національний банк України» гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. Таким чином єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України, є гривня. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства, положення, щодо обов'язкового вираження зобов'язань в грошовій одиниці України - гривні. Таким чином, дозволом на валютні операції, наявним у банка, не передбачено кредитування резидентів у іноземній валюті, та ще й для купівлі в Україні товарів чи послуг за іноземні банкноти, використання та обіг яких в Україні не дозволено законом. Використання відповідачем долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом значно погіршує становище позичальника, як споживача порівняно з банком. [PERSON] вважає кредитний договір №014/035-43/60266 недійсним, укладеним з порушенням вимог чинного законодавства, що і стало причиною звернення позивача до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача позов не визнала. Згідно її пояснень [PERSON] подав заяву на отримання кредиту в іноземній валюті, а саме доларах США. При отриманні кредиту в іноземній валюті фізичного чи психологічного тиску працівники банку на [PERSON] не вчиняли. Відповідно на час укладення кредитного договору клієнта влаштовувала валюта і умови кредитування. Заслухавши пояснення позивача і представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. 05.06.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір №014/035-43/60266, згідно з яким позивачу було надано кредит на купівлю квартири загальною площею 44,8 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] в сумі 57327 доларів США строком по 05.06.2028 року зі сплатою 13,5 % річних. В забезпечення виконання боргових зобов'язань за кредитним договором №014/035-43/60266 від 05.06.2008 року між позивачем та банком було укладено договір іпотеки від 05.06.2008 року, відповідно до якого банку було передано в іпотеку квартир, загальною площею 44,8 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS], вартістю 352852 грн. 31.03.2010 року між сторонами було укладено договір №2 «Про внесення змін до договору іпотеки», відповідно до умов якого строк дії кредитного договору продовжено до 2036 року та збільшено суму кредиту до 60109,85 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №014/035-43/60266 від 05.06.2008 року укладено договір поруки від 05.06.2008 року, відповідно до умов якого [PERSON] поручилась за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань. На думку позивача кредитний договір №014/035-43/60266 суперечить законодавсту України оскільки містить ознаки нечесної підприємницької практики та суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти як засобу платежу на території України. В ст. 35 Закону України «Про Національний банк України» зазначено, що гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. [PERSON] вважає кредитний договір №014/035-43/60266 недійсним, укладеним з порушенням вимог чинного законодавства оскільки використання відповідачем долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом значно погіршує становище позивача, як споживача, порівняно з банком. Згідно із ст.ст. 11,58,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Підстави позову щодо нечесної підприємницької практики, які містяться в ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», не доведені позивачем. Кредитний договір укладений з дотриманням загальних засад свободи договору і містить розділи про права і обов»язки як кредитора, так і позичальника. Відповідно до п. 10 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті. Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись. Як зазначено в п. 11 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. У разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Тобто одержання [PERSON] кредиту у іноземній валюті - доларах США є правомірним, а кредитний договір №014/035-43/60266 таким, що укладений відповідно до вимог чинного законодавства. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed