Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

[PERSON] звернувся в Рівненський міський суд з позовом до [PERSON] про стягнення завдатку в розмірі 4500 доларів США, що станом на 8 липня 2013 року є еквівалентно 35955 грн., та додаткову суму в розмірі завдатку, що в загальному розмірі становить 9000 доларів США, а еквівалентно - 71910 гривень. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 11 березня 2013 року він та [PERSON] домовились про купівлю-продаж приміщення магазину в [ADDRESS], загальною площею 103 кв.м. На підтвердження виконання зобов'язань і на забезпечення його виконання ним було передано відповідачу завдаток в розмірі 10000 доларів США. 16 березня 2013 року [PERSON] відмовилась від виконання взятого на себе зобов'язання та повернула йому 5500 доларів США, тому в силу ст. 571 ЦК України, відповідач повинна повернути його завдаток та додатково сплатити суму розміру завдатку або його вартості. В судовому засідання позивач позовні вимоги збільшив, просив стягнути з [PERSON] на його користь завдаток у розмірі 4500 дол. США, що станом на 15 липня 2015 року еквівалентно 98955 грн. Представник позивача просив позов задовільнити. В судовому засіданні відповідач та її представник позовні вимоги не визнали, пояснили, що договір купівлі-продажу приміщення магазину в [ADDRESS] не був укладений з вини позивача, тому відповідно до ч. 1 ст. 571 ЦК України вона не повинна повертати суму завдатку. Однак, враховуючи те, що [PERSON] повідомив, що його батько хворіє і потребує операцію, тому вона частково повернула завдаток в розмірі 5500 дол. США. Просили відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що 11 березня 2013 року [PERSON] та [PERSON] домовились про купівлю-продаж приміщення магазину за адресою [ADDRESS], загальною площею 193 м.кв. Згідно досягнутої між ними домовленості, позивач зобов'язався придбати приміщення магазину, а відповідач зобов'язався продати йому дане приміщення у строк до 15 квітня 2013 року. На підтвердження виконання зобов'язання і на забезпечення його виконання [PERSON] було передано відповідачу завдаток в розмір 10000 доларів США. Передачу завдатку було оформлено договором про завдаток. Однак, 16 березня 2013 року [PERSON] заявила про свою відмову від виконання взятого на себе зобов'язання та повернула позивачу 5500 доларів США. Таким чином, у якості завдатку за продажу приміщення магазину у відповідача залишилося 4500 доларів США, який на даний час не повернутий. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що перебуває у дружніх відносинах з [PERSON] та була присутня при зустрічі [PERSON] та [PERSON] в день повернення останньою частини завдатку. Пояснила, що зі слів відповідача їй відомо, що договір купівлі-продажу приміщення магазину не відбувся з вини [PERSON] Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що є знайомим [PERSON] Вказав, що зі слів відповідача йому було відомо про обставини не укладення договору купівлі-продажу приміщення магазину з вини [PERSON] Статтею 546 ЦК України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Таким чином, забезпечувальне зобов'язання є похідним від основного зобов'язання сторін. Згідно із ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, у - письмовій формі. Судом безспірно встановлено, що договір купівлі-продажу дачного будинку у встановленій формі між сторонами не укладався. Не було укладено ними у належній формі і правочину про забезпечення основного зобов'язання завдатком. Частина 2 ст. 215, ч. 1 ст. 218, ч. 1 ст. 220 ЦК України передбачають недійсність правочину, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Тобто попередній договір повинен бути укладений сторонами у тій самій формі, що й основний договір. Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Оскільки договір купівлі-продажу нерухомості вимагає складної письмової форми з обов'язковим нотаріальним посвідченням, тому попередній договір від 20.08.2013 року, який укладався в простій письмовій формі, є нікчемним. Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Ознакою завдатку є те, що він одночасно виступає і способом платежу за вже укладеним зобов'язанням, і способом забезпечення виконання цього зобов'язання. У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Таким чином, застосування до спірних правовідносин сторін правил ст. 571 ЦК України є неможливим, оскільки передані позивачем відповідачу кошти не були завдатком. При цьому слід зазначити, що при вирішенні питання про те, чи є спірна сума авансом чи завдатком, не має вирішального значення той факт, як цю суму називали самі сторони у своїх домовленостях. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року №6-170цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Оскільки договір купівлі-продажу приміщення магазину, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладений не був, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана [PERSON] грошова сума [PERSON] є не завдатком, а авансом, який переданий позивачем відповідачу в рахунок майбутніх платежів і не може бути визнаним одним із видів забезпечення виконання зобов'язання. Сторона, яка видала аванс, має право вимагати його повернення, а сторона, яка його отримала, не може бути зобов'язана до його повернення в більшому розмірі. Показання допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON] не містять істотних обставин, які впливають на вирішення спору. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача аванс в розмірі 4500 дол. США, що станом на 15 липня 2015 року еквівалентно 98955 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved