Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

[PERSON]Є та [PERSON] звернулися до суду з позовом\~ до відповідача про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, мотивуючи тим, що 24.01.2007 року померла їх тітка [PERSON], у звязку з чим відкрилася спадщина, до складу, якої ввійшла земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,856 га відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії Р3 №745944. Вони є спадкоємцями за пятої черги за законом. Однак в шестимісячний строк після смерті спадкодавця вони не звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки мають дуже поганий стан здоровя, в звязку з чим їм була встановлена 2 група інвалідності та через незнання чинного законодавства. Просили визначити їм додатковий строк для вчинення вказаний дій, так як пропустили його з поважних причин.\~ Представник позивачок [PERSON] заявлені вимоги підтримала, просила справу розглянути без її участі, надіславши до суду письмову заяву. Представник відповідача [PERSON] міської ради в задоволенні позову не заперечував, просив справу розглянути без його участі, про що повідомив суд письмово листом. Оскільки сторони у судове засідання не зявились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши обставини справи, надані докази та давши їм оцінку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 24 січня 2007 року померла тітка позивачок [PERSON], яка проживала в [INFO], у звязку з чим відкрилася спадщина, до складу якої ввійшли усі права та обовязки, що належали їй на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок її смерті, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть, копією державного акту, довідкою Вознесенської сільської ради, копіями свідоцтв про народження позивачок, копіями паспортів позивачок (а.с.3-5,11,13-14,16). Згідно заповіту від 29.03.2002 року посвідченого секретарем Вознесенської сільської ради Буринського району Сумської області, [PERSON] за життя заповіла все своє майно [PERSON] (а.с.28). Однак останній будучи спадкоємцем за заповітом заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавав і помер 26.06.2013 року, що вбачається з повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть. Згідно з інформаційних довідок зі Спадкового реєстру, спадкові справи після смерті [PERSON] не заводилися, свідоцтва про право на спадщину не видавалися (а.с.29-31). Частиною 1 статті 1261 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. При цьому спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.1, ч.2 ст.1220 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за заявою спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Як вбачається з розяснень, які містяться в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7, та сформульованої відповідно до рішень цього Суду правової позиції, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Суд приходить\~до переконання,\~що \~строк подання\~заяви про\~прийняття спадщини\~до нотаріальної\~контори був\~пропущений позивачками\~з поважних\~причин, оскільки вони мають дуже поганий стан здоровя, в звязку з чим їм була встановлена 2 група інвалідності та через незнання чинного законодавства (а.с.19-20). Такі обставини, з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні фактичні данні про заперечення будь-кого щодо переходу до позивачок спадкового майна належного спадкодавцю, спадщина до теперішнього часу залишається відкритою, суд визнає поважними, оскільки вони, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, були для позивачок обєктивними, непереборними та істотними труднощами, що завадили їм своєчасно звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Стаття 2 Цивільного процесуального кодексу України закріплює, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З рішення Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» від 27.06. 2000 року вбачається, що при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Виходячи із сформованої практики цього ж Суду, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, по своїй суті, є гарантом права власності, оскільки визнає право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном. Виходячи із положень книги 6 Цивільного кодексу України, спадкове право захищає власність фізичних осіб, позивачки, повязані зі спадкодавцем кровним походженням, усі права та обовязки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини в розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції, становитиме майно позивачок виходячи із законодавчого визначення спадкових правовідносин, субєктом яких вони є. Частиною 4 статті 206 ЦПК України встановлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Зібрані по справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи, а також з урахуванням визнання відповідачем позову та норм європейського законодавства по правам людини, дозволяють задовольнити позов в повному обсязі і таке рішення, на думку суду, буде відповідати не тільки принципу законності, а і справедливості.

Outcome: approved