Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою про визнання за ним права власності на спадкове майно - житловий будинок з надвірними спорудами, що розташовані в с. Лопухово по вул. Полонинська 97, Тячівського району Закарпатської області. Протокольною ухвалою суду реєстраційну службу Тячівського РУЮ було залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог. Посилається на те, що 21.10.2005 р. померла його мати [PERSON], за дорученням якої він 27.01.1999 р. купив будинок з надвірними спорудами, загальною корисною площею 78.67 м.кв., що розташований по вул. Полонинська 97, в с. Лопухово. Однак через важке матеріальне становище вона не зареєструвала даний договір в Тячівському РПТІ, тому в неї так і не виникло право власності на вказане нерухоме майно. В грудні 2003 року він почав проживати у будинок своєї матері, щоб доглядати за нею та допомагати їй по господарству. Після її смерті він продовжував проживати у будинку, підтримувати його в належному санітарно-технічному стані та сплачувати комунальні послуги. На даний час він отримав технічний паспорт на житловий будинок 97 по вул. Полонинській в с. Лопухово та на початку 2015 року звернувся до нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом, але йому було відмовлено у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів, тобто відповідної реєстрації договору купівлі-продажу. Представники Лопухівської сільської ради, Тячівської державної нотаріальної контори та реєстраційної служби Тячівського РУЮ у судове засідання не зявилися. Надіслали суду заяви у яких просять справу розглядати у відсутності їх представників. Проти задоволення позовних вимог не заперечують. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позовну заяву слід задовольнити виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] померла 21.10.2005 р. та являється матірю [PERSON], що стверджується свідоцтвом про смерть за № 37 від 21.10.2005 р. і свідоцтвом про народження за № 34 від 15.12.1959 р. 27.01.1999 р. [PERSON] купила житловий будинок № 97 по вул. Полонинська в с. Лопухово. Відповідно до довідок Лопухівської сільської ради № 1598 від 21.05.2015 р., № 1659, № 1660 від 28.05.2015 р. житловий будинок в с. Лопухово, вул. Полонинська 97, був побудований в 1968 р., спадкоємцем вказаного будинку є лише [PERSON], інших спадкоємців немає, неповнолітні, малолітні та недієздатні особи і діти-інвалід в будинку не зареєстровані. На даний час позивачем виготовлено технічний паспорт на (індивідуальний) житловий будинок № 97 по вул. Полонинська в с. Лопухів на імя [PERSON] З експлікації приміщень до плану житлового будинку вбачається, що будинок складається з коридору площею 8.20 м.кв., кладовки 7.10 м.кв., кухні 16.40 м.кв., двох житлових кімнат 16.80 м.кв. та 17 м.кв. Згідно положень статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. З листа Тячівської державної нотаріальної контори № 412/01-16 від 26.05.2015 р. вбачається, що після смерті [PERSON], у звязку з відсутністю державної реєстрації прав на нерухоме майно за спадкодавцем неможливо оформити у нотаріальному порядку спадщину та видати свідоцтво про право на спадщину, також до нотконтори про прийняття спадщини за покійною інші спадкоємці не зверталися. Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, виходячи з наведеного, позивач позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на успадкований житловий будинок у нотаріальному порядку. Згідно п. 1.2 глави 2 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом МЮУ № 296/5 від 22.02.2012 року право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним з таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором; свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності на об'єкти нерухомого майна; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майні подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права на утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, за наявності відмітки на ньому про реєстрацію відповідних прав тощо. Відповідно до приписів ст. 227 ЦК УРСР, положення якого діяли на час укладання договору купівлі-продажу спадкового будинку (27.01.1999 р.), договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстрованого в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), до 2002 року державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася цими підзаконними нормативними актами. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Суд, враховуючи досліджені докази, прийшов до об'єктивного висновку, що спадкове домоволодіння до припинення цивільної правоздатності, на підставі договору купівлі-продажу, належало [PERSON] У відповідності до вимог цивільного законодавства цивільна дієздатність покійної припинилась у момент її смерті. Договір у встановленому порядку в БТІ зареєстрований не був. За таких обставин отримати свідоцтво про право на спадщину позивач не може. Згідно Конституції України органи та посадові особи мають діяти в межах своєї компетенції та відповідно до Законів, чинних на час їх застосування. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268 ч. 3 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Той факт, що позивач до смерті спадкодавця проживав з ними у спадковому будинку ніким не оспорюється. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що можливість отримати свідоцтво на спадщину в нотаріальній конторі у позивача відсутня, а визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та охоронювані законом інтереси інших осіб, тому позовні вимоги, як такі, що є доведеними в судовому порядку, підлягають задоволенню в повному обсязі. За таких обставин

Outcome: approved