Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

[PERSON] , звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він являється власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Вказує на те, що [PERSON] , [PERSON] на даний час прописані (зареєстровані) за вищевказаною адресою, проте фактично з вересня 2017 року в зазначеному будинку не проживають. Просить суд, ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні підтвердили обставини викладені в позовній заяві. Зазначили, що відповідачі дійсно не проживають у будинку позивача з грудня 2017 року. На даний момент позивач має бажання оформити субсидію, однак у зв`язку із тим, що в будинку прописані відповідачі, не має змоги це зробити. Тому просили суд позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вказала, що вона дійсно не проживає в будинку позивача з грудня 2017 року, проте заперечували проти задоволення позову, оскільки в неї відсутнє власне житло і вона не буде мати змоги прописатися в іншому будинку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи, причину неявки в судове засідання не повідомив і не просив суд відкласти розгляд справи. Представник Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області в судове засідання не з`явився, проте сільська рада направила на адресу суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги [PERSON] . Чагорська сільська рада визнає у повному обсязі, проти їх задоволення не заперечує та просить розглянути справу у відсутності їхнього представника. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом. Згідно ст.316 ч.1 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. За змістом статей 264, 265 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; у мотивувальній частині рішення, зокрема, зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що «суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року у справі № 686/18993/17-ц (провадження № 61 -48870св18) зроблено висновок про те, що суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачі як члени сім`ї (колишня дружина власника та пасинок) набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Ці обставини повинні доводитися належними та допустимими доказами. Викладені норми матеріального права дають підстави для висновку, що член сім`ї власника житла, має обмежене право користування приватним житлом і у разі створення ним перешкод для реалізації власником свого права користування власністю, за рішенням суду право користування члена сім`ї може бути припинено. Правові норми сервітуту мають пріоритетне право застосування до спірних правовідносин, тому у зв`язку із доведеності факту не проживання відповідачів без поважних причини більше одного року в житловому будинку, закон дозволяє визнати їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням на підставі норми ч.2 ст. 405 ЦК України. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 грудня 2017 року. Крім того, встановлено, що в провадженні суду перебувала справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Ухвалою Глибоцького суду від 18 березня 2019 року провадження по справі закрито у зв`язку із затвердженням мирової угоди. Зокрема, за умовами угоди сторони визнали за [PERSON] право власності на будівельні матеріали, що були використані на ремонт житлового будинку і прибудови та на будівельні матеріали, які знаходилися в господарстві по [ADDRESS] та стягнуто з останнього на користь [PERSON] кошти в сумі 200 000 гривень. [PERSON] надала розписку, що нею повністю отримано вказану суму у компенсації вартості її частки у спільному майні. [PERSON] , завершено будівництво та здано в експлуатацію вказане майно, він на даний час є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №223999013 від 15 вересня 2020 року. Згідно довідки виданої Старостинським округом №2 с. Луковиця та Кут Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] - голова домогосподарства, [PERSON] - колишня дружина, [PERSON] - син, [PERSON] - пасинок. Зі слів заявника [PERSON] , колишня дружина [PERSON] , син [PERSON] та пасинок [PERSON] з 17 листопада 2017 року за вказаною адресою не проживають. Встановлено, що відповідачка [PERSON] є колишньою дружиною позивача, відповідач - [PERSON] її старший син від першого шлюбу з вересня місця 2017 року вони не проживають у будинку позивача. Вказані обставини як підтвердила сама відповідачка в судовому засіданні, так і свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідачі спільним побутом із позивачем не пов`язані, тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна, на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц, Верховним Судом у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 526/3206/17 та Верховним Судом у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 216/1036/17. Враховуючи те, що позивач є власником будинку, а відповідачі [PERSON] , [PERSON] не є членами сім`ї позивача та не укладали з ним договір про порядок користування спірним будинковолодінням, їх реєстрація створює перешкоди у користуванні житлом позивачу, а також враховуючи те, що відповідачі в будинку не проживають, тому задоволення позову позов шляхом позбавлення відповідачів права користування будинком, не буде порушено справедливого балансу між інтересами осіб - учасників справи, оскільки відповідно до закону, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, а тому суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved