Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що з 25 лютого 1995 року по 11 червня 1999 року перебував з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. В шлюбі ними була набута квартира [ADDRESS], яка була зареєстрована на імя [PERSON] На даний час між ними склались неприязні відносини, з 1999 року вони не проживають як подружжя. У відповідача є від іншого шлюбу діти, а також йому відомо про те, що у даній квартирі на даний час проживають квартиранти. Не він, не їх син не мають доступу до вищезазначеної квартири, а тому порушується його право на користування та розпорядження майном. Дійти згоди щодо мирного шляху домовленості поділу майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності вони не можуть, а тому просить суд здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя та визнати за ним право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Просили суд, позов задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, просили суд в його задоволенні відмовити та надали до суду письмове заперечення. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення частково. З поданої до суду заяви вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.02.1995 року по 11 червня 1999 року. Однак, фактично шлюбні відносини між ними було припинено у 1997 році. 31 липня 1997 року було придбано квартиру [ADDRESS]. Квартира однокімнатна і в договорі зазначено, що придбана вона за 7\~448 грн. В судовому засіданні сторони підтвердили, що фактично купівля спірної квартири здійснена за 5\~500 доларів США. Відповідно до ст.ст. 22,25,27-1 КпШС України, спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути обєктом права приватної власності. Зясовуючи джерело придбання квартири, суд, з урахуванням часу існування шлюбно-сімейних відносин між подружжя, те, що позивач фактично утримував сімю, так як відповідач 18 листопада 1995 року народила сина і перебувала у декретній відпустці, приходить до висновку, що заощадити кошти із заробітної плати (інших доходів сімї не встановлено та не доведено) для купівлі житла за спільні кошти не виявляється можливим. По справі встановлено, що 24 липня 1997 року відповідач продала житловий будинок в м. Луцьку по вул. Степовій, 10, де їй належала 1/3 частка і дані кошти в сумі 2500 доларів США були нею вкладені в придбання квартири [ADDRESS]. ЇЇ брат позичив їй кошти в розмірі 2\~000 доларів США. Отримані нею особисті кошти були вкладені у придбання спірної квартири. Як пояснив відповідач, то позивачем було внесено завдаток в сумі 500 доларів США, інших грошей ним не вносилося. Вартість проданого житлового будинку підтверджено показами свідка [PERSON] та отриманням відповідачем коштів в розмірі 2\~500 доларів США, а також вкладення їх в купівлю квартири в м. Луцьку по вул. Ветеранів, 19/91. Суд, задовольняючи позовні вимоги частково, виходить з того, що спірне майно було придбане після 2,5 років спільного життя. В сімї народився син, дружина перебувала у декретній відпустці, працював лише один позивач по справі, фактично вся сімя перебувала на його утриманні. Пояснення позивача про те, що він «добре заробляв» не підтверджуються документально, а тому за такий короткий термін неможливо було накопичити суму коштів в розмірі 5\~500 доларів США для купівлі квартири. Власне сторони погодили в судовому засіданні, що квартира була куплена саме за таку суму. З урахуванням того, що вартість квартири [ADDRESS] становила 5\~500 доларів США, а відповідачем було вкладено в її купівлю 2\~500 доларів США особистих коштів, отриманих від продажу належної їй частки (договір купівлі-продажу житлового будинку від 24.07.1997 року), то спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя 31 липня 1997 року в сумі 3\~500 доларів США. Визначаючи частку позивача у спільному майні подружжя суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що вона позичила у брата 2\~000 доларів США та вклала їх у придбання спірної квартири, а тому її частка повинна бути більшою, так як нею не доведено, що вони поверталися нею особисто на цю суму, а не за рахунок сімейного бюджету. Таким чином, частка позивача в спільному майні подружжя становить (3500:2:5500) 32% від усієї квартири в м. Луцьку по вул. Ветеранів, 19/91. Що ж до застосування строків позовної давності до заявлених вимог як підставу для відмови у задоволенні позову, то згідно вимог ст. 261 ЦК України її перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Звернення [PERSON] до [PERSON] з проханням дати дозвіл на продаж квартири не свідчить про порушення права позивача. Власне, він і звернувся до суду з вимогою про поділ майна, так як в добровільному порядку сторони не дійшли згоди про його поділ. Враховуючи те, що квартира придбана в період шлюбу, то суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, слід визнати за [PERSON] право власності на 32% частки квартири [ADDRESS] у праві спільної сумісної власності подружжя.

Outcome: partial