Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним з моменту укладення договору купівлі - продажу автомобіля. Позов мотивував тим, що 05.02.1997 року між позивачем та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який було припинено 15.04.2015 року відповідно до рішення Апеляційного суду Вінницької області. За час перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти було придбано автомобіль марки [PERSON] 4, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі JTMBH31V50D005538, реєстрація транспортного засобу була здійснена на [PERSON] Проте, остання відчужила спільний автомобіль, при цьому згоди на продаж своєї частки у власності на автомобіль позивач не надавав та повідомлення про продаж власної частки не отримував. Як вбачається з довідки рахунку № 793438 від 25.12.2014 року відповідачка відчужила автомобіль [PERSON] за ціною 148\~000 грн., в свою чергу [PERSON], як вбачається з довідки розрахунку № 334759 від 08.09.2015 року відчужив автомобіль [PERSON] за ціною 148\~900 грн. Позивач вважає, що правочин купівлі продажу автомобіля має бути визнаний судом недійсним, права і обовязки покупця частки, що належали відповідачці [PERSON] переведені на позивача та визнано за ним право власності на автомобіль з витребуванням його із чужого незаконного володіння. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08.06.2016 року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним з моменту укладення договору купівлі продажу автомобіля, в частині предявлення позовних вимог до [PERSON] закрито в зв»язку зі смертю [PERSON] Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги уточнили, кожен окремо, просили суд визнати недійсним з моменту укладення з 25.12.2014 року правочин купівлі продажу автомобіля [PERSON] 4, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі JTMBH31V50D005538 в частині продажу ? частки, що належить [PERSON], за обставин, викладених в позові. Перевести на [PERSON] права і обовязки покупця ? частки, що належить [PERSON], автомобіля [PERSON] 4, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі JTMBH31V50D005538 за договором купівлі продажу від 25.12.2014 року. Визнати за [PERSON] право власності в цілому на автомобіль. Витребувати у [PERSON] автомобіль. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, надала суду письмові заперечення, зазначила, що автомобіль було продано за усним погодженням з [PERSON], а отриманні кошти були спрямовані на погашення кредитної заборгованості, що було здійснено в інтересах сімї. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити в задоволенні вимог. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що даний позов підлягає до задоволення. Даного висновку суд дійшов зі слідуючих підстав. Судом встановлено, що 05.02.1997 року між позивачем та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який було припинено 15.04.2015 року відповідно до рішення Апеляційного суду Вінницької області (а.с. 5-7). За час перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти було придбано автомобіль марки [PERSON] 4, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі JTMBH31V50D005538, реєстрація транспортного засобу була здійснена на [PERSON] Як вбачається з довідки рахунку № 793438 від 25.12.2014 року відповідачка відчужила автомобіль [PERSON] за ціною 148 000 грн. (а.с.9), в свою чергу [PERSON], як вбачається з довідки розрахунку № 334759 від 08.09.2015 року відчужив автомобіль [PERSON] за ціною 148 900 грн. (а.с.11). Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Згідно з вимогами ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною, так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Правочин відчуження автомобіля безумовно виходить за межі дрібного побутового (ч.1 ст. 31 ЦК України). Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи. Згідно з ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об»єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними ( ч.2 ст. 71 СК України). Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар)у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своїм змістом договір купівлі продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні. Відчуження транспортного засобу може бути проведено одним із таких способів: відчуження за цивільно-правовими договорами через нотаріуса; продаж шляхом оформлення довідки- рахунку. Згідно із п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, зокрема: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери. З огляду на положення зазначених нормативно-правових актів, суд дійшов висновку, що довідка-рахунок підтверджує реалізацію транспортного засобу, тобто перехід права власності на транспортний засіб від продавця до покупця та є оформленням договірних відносин купівлі-продажу транспортного засобу. За нормами частини 4 статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом. Отже, згода одного із подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі. Однак, відповідно до положень статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсним правочинів з відчуження такого майна без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчужуваного не в інтересах сімї майна. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 08.04.2015 року в справі № 6-7 цс15 і згідно ч.2 ст. 214 ЦПК України є обовязковою для врахування при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Згідно з ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст. 302 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Заперечуючи проти позову відповідачка [PERSON] стверджувала про те, що позивач знав про факт відчуження нею автомобіля, проте не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень. Так само не надано доказів на підтвердження тих обставин, що кошти, отриманні в результаті продажу автомобіля були витрачені в інтересах сімї. Натомість письмовими доказами в справі підтверджено, що 25.12.2014 року [PERSON] відчужила автомобіль, що був спільною сумісною власністю подружжя, а вже шлюб між сторонами було розірвано 15.04.2015 року. Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди. Разом із тим, ч. 3 ст. 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсності правочинів. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.5.10 Постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особа, яка не є стороною договору, може вимагати визнання його недійсним у тому разі якщо вона не домагається повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а її порушене право може бути відновлене шляхом повернення сторін цього договору до первісного стану. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст. 216 ЦК України ) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Отже, відповідно до вимог ст. 216 ЦК України з метою усунення майнових наслідків, що виникли між сторонами договору, який виконаний, але визнаний судом недійсним лише сторони правочину мали право заявляти вимоги про повернення їх у той майновий стан, в якому вони перебували до його вчинення. Зокрема, [PERSON] не є стороною договору на підставі чого норма ч.1 ст. 216 не може застосовуватись. Разом з тим, ЦК України передбачені засади захисту права власності. У постанові Верховного Суду України від 7 листопада 2012 року по справі №6- 107цс12, рішення по якій відповідно до ст.360-7 ЩІК України є обов'язковими для всіх судів України, Верховний Суд дійшов до висновку, що згідно із частиною першою статті 388 ПК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. У п.п.21-23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Зокрема, наявність даного автомобіля спільним майном подружжя сторонами не оспарюється. Таким чином позивач [PERSON] довів своє право на ? частку автомобіля в спільному майні подружжя, правомірно звернувся з віндикаційним позовом про витребування цієї частки автомобіля у [PERSON] Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на автомобіль, допускається лише за його згодою, крім випадків передбачених ЦК України. В даному випадку така згода зі сторони позивача - відсутня. Відповідно до ч.4 ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може предявити до суду позов про переведення на нього прав та обовязків покупця. Враховуючи вище викладене суд приходить до висновку про наявність підстав для переведення на [PERSON] в порядку передбаченому ст. 362 ЦК України, прав та обовязків покупця по договору купівлі продажу від 25.12.2014 року ? частки автомобіля [PERSON] 4, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі JTMBH31V50D005538. Однак, у звязку з тим, що від [PERSON] право власності на вказаний вище автомобіль перейшло до [PERSON], для захисту прав [PERSON] необхідно визнати за ним право власності на автомобіль та витребувати його у [PERSON] Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. В силу ст. 88 ЦПК України з [PERSON] та [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 3142, 60 грн. по 1571, 30 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved