Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

[PERSON], заінтересована особа Токмацький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, звернулася до суду в порядку\~ст.257-1 ЦПК України з заявою, в якій просить встановити факт смерті [PERSON], [INFO], померлого 17 жовтня 2015 року в с. Троїцько-Харцизьк м. Харцизька Донецької області. В обґрунтування заяви посилається на те, що на даний час з сином проживає в [INFO], що підтверджується довідкою від 16.10.2014 р. № [NUMBER] про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції. Вона разом зі своєю сімєю чоловіком, [PERSON], [INFO] та сином [PERSON], [INFO], були зареєстровані та проживали за адресою: [INFO] до жовтня 2014 року. У звязку з тим, що в Донецькій області почалися дії щодо проведення антитерористичної операції, її родина вимушена була переїхати на тимчасове проживання до [INFO]. У жовтні 2015 року її чоловік, [PERSON] виїхав до м. Зугрес, міста Харцизська, Донецької області і через хворобу цироз печінки, 17.10.2015 року помер. 19 жовтня 2015 року їй було видано довідку про причину смерті та свідоцтво про смерть серії ДНР № 009503 від 20.10.2015 року, але ці документи засвідчені печаткою з зазначенням так званої «Донецької народної республіки». На її прохання засвідчити свідоцтво про смерть належним чином у відповідності до вимог чинного законодавства України, а саме відповідними печаттю та штампом, співробітниками адміністрації міста, було відмовлено. Чоловіка вона поховала 19.10.2015 року. На підставі вищевикладених обставин, вона звернулася до Токмацького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області з метою отримання свідоцтва про смерть чоловіка. Але у проведенні державної реєстрації смерті було відмовлено, у звязку з тим, що для підтвердження факту смерті [PERSON] предявлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, що підтверджується відмовою у проведенні державної реєстрації смерті № 261/02/04/06-105 від 08.06.2016 року. Таким чином, в позасудовому порядку вона не має можливості отримати свідоцтво про смерть чоловіка. Встановлення факту смерті чоловіка необхідне для отримання допомоги на поховання та оформлення пенсії у звязку з втратою годувальника, на неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Заявник [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, просила заяву задовольнити. Представник заінтересованої особи - Токмацький міській відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, заперечень проти заяви [PERSON] не висловив. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, вважає, що заява підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час, у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, згідно з додатком 1. До вищевказаного переліку також включені місто Зугрес, міста Харцизська, Донецької області. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року заяви про встановлення факту смерті особи в певний час (п. 7 ст. 273 ЦПК України) приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. При цьому слід мати на увазі, що встановлення з зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті (яке провадиться на підставі п. 4 ст. 273 ЦПК і полягає у зясуванні, насамперед, обставин не самої події смерті, а її реєстрації в органах реєстрації актів громадянського стану) та від оголошення особи померлою, яке провадиться за правилами глави 35 ЦПК. В свою чергу, вимогами частини 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до п.п. 1 п. 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом МЮУ 18.10.2000 № 52/5 (у ред. Наказу МЮУ 24.12.2010 № 3307/5) передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: 1) лікарське свідоцтво про смерть, форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; 2) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; 3) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; 4) рішення суду про оголошення особи померлою; 5) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; 6) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; 7) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. З матеріалів справи вбачається, що заявник [PERSON] є дружиною [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії 1-НО № 142722, виданим виконавчим комітетом Зугреської міської ради міста Харцизька Донецької області від 16.08.2008 року. [PERSON] проживає в [INFO], що підтверджується довідкою від 16.10.2014 р. № [NUMBER] про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, тому заяву про встановлення факту смерті подаю до Токмацького районного суду Запорізької області. 17.10.2015 року [PERSON] помер м. Зугрес, міста Харцизська, Донецької області, що підтверджується довідкою про причину смерті за № 245 від 19.10.2015 року та свідоцтвом про смерть серії ДНР № 009503 від 20.10.2015 року, однак вказані документи засвідчені печаткою з зазначенням, так званої «Донецької народної республіки». [PERSON] звернулась до Токмацького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області з метою отримання свідоцтва про смерть чоловіка [PERSON], де їй було відмовлено у реєстрації смерті [PERSON], оскільки заявником представлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Враховуючи, що надані заявником [PERSON] довідка про причину смерті та свідоцтво про смерть, які не можуть бути прийняті органом державної реєстрації актів цивільного стану у якості підтвердження факту смерті [PERSON]А, отримати свідоцтво про смерть чоловіка на бланку українського зразка у м. Донецьку в період його тимчасової окупації вочевидь неможливо, необхідно застосувати інші механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту прав, свобод і законних інтересів заявника. При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. При цьому суд виходить із того, що відомості, зазначені в лікарському свідоцтві про смерть підтверджуються показаннями свідка. Відповідно до розяснень п. 18 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму ВСУ № 15 від 25.05.98) передбачено, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно зі ст.14 ЦПК України рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обовязковим для органів, які реєструють такі факти або оформляють права, що виникають у звязку із встановленим судом фактом. За таких обставин, заява [PERSON] підлягає задоволенню, оскільки вона є громадянкою України, її відносини із померлим громадянином України [PERSON] підтверджені свідоцтвом про шлюб серії 1-НО № 142722, виданим виконавчим комітетом Зугреської міської ради міста Харцизька Донецької області від 16.08.2008 року. Таким чином, заявник не має документу, передбаченого діючим законодавством України, для реєстрації смерті свого чоловіка [PERSON], що унеможливлює отримання нею свідоцтва про смерть в органах державної реєстрації актів цивільного стану України. Встановлення факту смерті [PERSON] має для [PERSON] юридичне значення, так як дозволяє реалізувати права, які виникають після смерті [PERSON] На підставі вищезазначеного та

Outcome: approved