Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом. 10.02.2016 р. суд ухвалив рішення про задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до ухвали суду від 02.11.2016 р. за заявою відповідача про скасування заочного рішення від 10.02.2016 р. вказане рішення було скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку. Позивач свої вимоги мотивує тим, що 31.10.2014 року [PERSON] позичила у нього під розписку грошові кошти в розмірі 9 500,00 доларів США строком до 01 листопада 2015 р. Однак, до сьогоднішнього часу [PERSON] ухиляється від повернення суми боргу, чим порушує взяті на себе зобовязання. Посилаючись на викладене, просить стягнути з відповідачки борг в сумі 220\~495,00 грн. У судове засідання позивач не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи в його відсутності, у якій позов підтримав в повному обсязі. Відповідач та її представник в судове засідання не з'явились, хоча про день та час розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином. Причини неявки суду невідомі. Відповідач у заяві про скасування заочного рішення вказала, що за зазначеною розпискою вона частково сплатила позивачу борг. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. 31.10.2014 року [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі уклали договір позики, за яким остання взяла в борг у [PERSON] 9500,00 доларів США, які зобовязалася повернути 01.11.2015 року. Викладене підтверджується письмовою розпискою від 31.10.2014 р. Відповідач такого обовязку не дотрималася, зобовязання не виконала. Доказів на підтвердження виконання обовязку щодо повернення позивачу позики в повному обсязі або частково відповідачем суду не надано. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно зі\~ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. ст.\~525,\~526,\~530 ЦК України\~зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та якщо у зобов'язані встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою ст.\~ 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначену правову позицію викладено у Постанові ВСУ № 6-63цс13 від 18.09.2013 р. Отже, дослідивши надану розписку, суд приходить до висновку, що справжня правова природа укладеного між сторонами договору, незалежно від найменування документа, є саме договір позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Частиною 1\~ст. 1049 ЦК України, передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до\~ст. 625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Предметом договору позики у даній справі, є іноземна валюта. Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а ст. 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Такими випадками є ст. 193, частина четверта ст. 654 ЦК України, Закон України\~ від\~ 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року\~ № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга ст. 192 ЦК України). Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня. Зазначену правову позицію викладено у постанові ВСУ № 6-79 цс 14 від 02.07.2014\~р. Таким чином, позивач правомірно предявив вимогу до відповідача, зазначивши суму саме у національній валюті гривні за курсом Національного Банку України. Розрахунок боргу позивачем здійснено за курсом Національного Банку України станом на 17.11.2015 р., а саме: 23,21 за 1 долар США; розмір боргу 220\~495,00 грн. З даною позовною заявою позивач звернувся до суду 30.11.2015 р., на час звернення до суду Національним Банком України встановлений курс 23,88 грн. за 1 долар США, таким чином, 9\~500,00 доларів США еквівалентно 226\~860,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, суд розглядає вимоги в межах стягнення боргу в сумі 220\~495,00 грн. Згідно з приписами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Ураховуючи вищевикладене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved