Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач 1, [PERSON]) та [PERSON] (далі по тексту - позивач 2, [PERSON], а разом позивачі) звернулися до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1, [PERSON]) про визнання заповіту недійсним. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва відкрито провадження у даній справі, залучено до участі у ній у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Головне управління юстиції у м. Києві, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON], та призначено розгляд справи у судовому засіданні. У відбувшихся судових засіданнях представник позивача неодноразово уточнював позовні вимоги щодо визнання недійсним також іншого заповіту, дати вчинення спірних заповітів та відповідно до останніх уточнень просив суд визнати складені [PERSON] 20 грудня 2010 року заповіт на користь [PERSON] за реєстраційним номером 2219 та 15 грудня 2012 року заповіт на користь [PERSON] за реєстраційним номером 1093 - недійсними. Позовні вимоги, відповідно до заяви про їх уточнення, мотивовані тим, що позивачі є дітьми померлого [INFO] року [PERSON] (далі по тексту - [PERSON]). Після смерті останнього вони довідалися, що 20 грудня 2010 року та 15 травня 2012 року [PERSON] складено заповіти, за якими на випадок своєї смерті він заповів належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] [PERSON] та земельну ділянку, яка розташована на території СТ «Дніпро-86» в селі Проців Бориспільського району Київської області, [PERSON] Посилаючись на те, що на час складення вказаних заповітів [PERSON] не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, позивачі просять суд визнати їх недійсними. Відповідно до ч. 2 ст. 31 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов. Дослідивши подану представником позивача заяву про уточнення позовних вимог та враховуючи те, що дана заява подана у відповідності до приписів ч. 2 ст. 31 ЦПК України, суд приймає її до розгляду та вважає за необхідне здійснити розгляд справи з урахуванням викладених у заяві уточнень позовних вимог. Представник позивачів у відбувшихся судових засіданнях підтримав уточнені позовні вимоги, вважав їх обґрунтованими та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача 2 заперечив проти задоволення позовних вимог, вважав їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач 1 у судові засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] в судові засідання не з'явилась, наділавши при цьому пояснення у яких зазначила, що [PERSON] при складанні і підписанні оспорюваних заповітів повністю освідомлював значення своїх дій та природу цих правовідносин, перебував при здоровому розумі і ясній памяті, діяв вільно, за відсутності будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, а відтак нею при їх посвідченні не було порушено вимог чиного законодавства. Третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві в судові засідання свого представника не направила, у надісланій суду заяві просили суд здійснювати розгляд справи за відсутності їх представника та ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Заслухавши пояснення представника позивачів, представника відповідачаа 1, допитавши свідків, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, судом встановлено наступне. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про його смерть. Позивачі, відповідно до наявних у матеріалах справи свідоцтв про народження, є його дітьми. Судом встановлено, що 20 грудня 2010 року [PERSON] склав заповіт, за яким заповів належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] [PERSON], а 15 травня 2012 року склав заповіт, яким заповів належну йому на праві власності земельну ділянку, яка розташована на території СТ «Дніпро-86» в селі Проців Бориспільського району Київської області, кадастровий номер земельної ділянки 3220886001:01:030:0660, та будь-яке нерухоме майно, розташоване на вказаній земельній ділянці, [PERSON] Зазначені заповіти посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровані у реєстрі за №2219 та №1093 відповідно. За змістом ст. 1233 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. А згідно з ч. 1 ст. 1234 цього Кодексу право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Згідно з приписами ЦК України заповіт, як вид одностороннього правочину (дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків), повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину. Особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним (ст. ст. 215 - 235 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину, зокрема оспорюваних ним заповітів. В свою чергу, позивачі, оспорюючи дійсність укладення зазначених заповітів, вказують, що під час їх складення [PERSON] перебував у такому стані, коли не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, посилаючись на його поведінкові та психічні розгляди, пов'язані з захворюванням, отриманим під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції у 1986 році. Водночас, загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України. Так, відповідно до чч. 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, згідно з якими, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 1 ст. 225 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 16 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі по тексту - Постанова Пленуму ВСУ) правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що починаючи з другої половини 1990-х років у [PERSON] лікарями різних спеціальностей відмічались та описувались ознаки органічного ураження головного мозку переважно судинного (в т.ч. і атрофічного) генезу у вигляді формування та наростання психоорганічного симптомокомплексу, що знайшло своє відображення медичній документації. Зокрема, у вересні 1999 року при огляді в Київському міському ПНД [PERSON] встановлювався діагноз: «Стійкий виражений церебрастенічний синдром, початок формування психоорганічного синдрому з тривожно-депресивним компонентом». З цього часу і надалі, при неодноразових оглядах [PERSON] звертався до лікарів зі скаргами на погане самопочуття (майже постійний головний біль, запаморочення, відчуття втрати свідомості, прогресуюче зниження пам'яті, зору, безсоння, хиткість ходи, біль в ділянці серця, загальну слабкість, задуху при фізичному навантаженні). У цей же час Спеціалізованою радіологічною медико-соціальною експертною комісією Київського міського центру медико-соціальної експертизи при МРТ-дослідженні головного мозку були виявлені ознаки: «Вогнищеве ураження білої речовини - судинного генезу. Аномалія розвитку г/м. Киста прозорої перетинки. Початкові ознаки атрофії кори головного мозку». З другої половини 1990-х років по кінець 2000-х років лікарями різних спеціальностей [PERSON] виставлались такі діагнози як «Гіпертонічна хвороба ІІ ст. Ранній церебральний атеросклероз. Дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ст. з хронічною недостатністю мозкового кровообігу в судинах вертебробазилярного басейну з вестибулярною дисфункцією, вестибулокоординаторними порушеннями, цефалгічним та вираженим церебрастенічним синдромами та ін..», що підтверджується наявною у матеріалах справи медичною документацією. Починаючи з 2007 року наряду з ознаками та на тлі органічного ураження головного мозку судинного ґенезу у [PERSON] почали наростати ознаки та прояви маячної симптоматики, про що свідчить запис огляду лікарем від 03.09.2007 року з навчально-практичного центру сімейної медицини Дарницького району м. Києва, а в подальшому за результатами медичних оглядів, поміж інших, [PERSON] встановлювалися діагнози: «Параноїдний синдром», «Органічний маячний розлад», про що також свідчать наявні у матеріалах справи висновок при амбулаторному обстеженні на базі відділу радіаційної психоневрології Державної установи «Науковий центр радіаційної медицини Академії медичних наук України» 09.06.2008 року, при психоневрологічному обстеженні, при огляді лікарем з навчально-практичного центру сімейної медицини Дарницького району м. Києва 05.02.2009 року та 05.04.2010 року. Наявність у [PERSON] психічних розладів також підтвердили і допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Зокрема, [PERSON], як колишня дружина [PERSON] та мати позивачів, пояснила, що приблизно з початку 2005 року вона та її доньки на тлі незадовільного фізичного стану [PERSON] почали помічали за ним психічні розлади, які виражались в підвищенній образливості, дратівливості, безпідставних ревнощах до інших чоловіків, ворожому відношенню до них. З середини 2008 року [PERSON] почав влаштовувати щоденні сварки з [PERSON] з причин безпідставної підозри її у зраді з іншимж чоловіками, які в подальшому закінчувались бійкою. Вказала, що [PERSON] неодноразово звертався до правоохоронних та інших органів з заявами на членів своєї родини (дочок та дружини), що нібито його обмовлюють з ціллю посадити у в'язницю та направити на лікування в психіатричну лікарню для привласнен квартири та садової ділянки. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON]; [PERSON] пояснили, що на протязі останніх років свого життя [PERSON] фактично не спілкувався ні з рідними ні з сусідами по дачі де проживав, будинок і садова ділянка знаходились в занедбаному стані, періодично проявляв агресію до оточуючих, в тому числі до сусідів, епізодично зловживав спиртними напоями, були випадки коли невмотивовано заявляв, що на нього готується напад, що йому погрожують, що жінка заразила його венеричною хворобою, влаштовував сварки та погрози, був неадекватним в поведінці, що також підтверджується наявними у матеріалах справи заявами вказаних осіб до правоохоронних органів та постановами про відмову у порушені кримінальних справ. Пояснення вищезазначених свідків у цілому узгоджуються з вищенаведеними даними, які знайшли своє відображення під час розгляду справи. Отже, за підсумовуючим аналізом та оцінкою наведених вище доказів, суд дійшов висновку про наявність психічних розглядів у [PERSON] за його життя. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. А згідно з ч. 1 ст. 58 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Водночас, Пленум Верховного Суду України у зазначеній вище Постанові вказав, що при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. За висновками Акту амбулаторної комісійної посмертної судово-прихіатричної експертизи №1063 від 30 грудня 2013 року у період укладання та посвідчення заповітів 20 грудня 2010 року та 15 травня 2012 року [PERSON] страджав на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді: «Органічного ураження головного мозку складного ґенезу (судинно-атрофічно-інтоксикаційного) з психоорганічним синдромом і параноїдними включеннями» (згідно з Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду: F07.9) і за своїм психічним станом у зазначений період часу не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Таким чином, оцінивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що волевиявлення [PERSON] під час складання оспорюваних позивачем заповітів не було вільним та не відповідало його волі. Згідно із ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, оскільки волевиявлення заповідача на час укладення заповітів не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів сплачений позивачами судовий збір у рівних частках. Враховуючи викладене та

Outcome: approved