Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, та остаточно уточнивши свої позовні вимоги, просить суд постановити рішення, яким встановити факт його проживання і [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 28 лютого 2007 року по 10 липня 2009 року; провести поділ спільного майна подружжя, і виділити йому на належну йому частку в майні, автомобіль «Ланос», державний номер [NUMBER] ; стягнути з відповідачки витрати, пов`язані з розглядом справи у розмірі 11763 грн. Свої вимоги мотивує тим, що з [PERSON] (дошлюбне прізвище відповідачки) він познайомився в кінці червня 2006 року, вони тривалий час зустрічались, а потім відповідачка запропонувала йому проживати в її квартирі по [ADDRESS] , що належить їй та її брату на праві власності, в якій проживала відповідачка, її донька та її брат. Він погодився, і з серпня 2006 року вони почали проживати разом однією сім`єю, хоча він ще не розірвав шлюб з першою дружиною. 28 лютого 2007 року він розірвав шлюб з першою дружиною [PERSON] . Вони жили разом, у них був спільний бюджет, всі витрати для сім`ї вони узгодили один з одним. В січні 2007 року він познайомив відповідачку з батьками. У лютому 2007 року вони придбали м`який куток: диван та 2 крісла. Квартира, в якій вони мешкали потребувала ремонту, і вони вирішили почати його робити. Замінили три вікна в квартирі: у великій кімнаті та 2-х житлових кімнатах (дитячої та там, де проживав брат відповідачки). Зазначає, що після розірвання шлюбу з першою дружиною, вона сплатила йому грошову компенсацію у розмірі 10 000 доларів США. Ці кошти були використані також для потреб сім`ї. Восени 2007 року він особисто зробив меблеву стінку в коридорі, у 2009 році перед народженням доньки він зробив меблі на кухні. В 2008 році вони придбали шафу, комод в дитячу кімнату. В цьому ж році придбали 2 дивани. 10 липня 2009 року він зареєстрував шлюб з [PERSON] , а в червні 2015 року їх шлюб був розірваний в судовому порядку Зарічним райсудом м. Суми. За час шлюбу вони придбали: газову плиту вартістю 2500 грн., морозильну камеру вартістю 2000 грн., холодильник вартістю 4365 грн., телевізор «LG» вартістю 8000 грн., м`який куток (диван та 2 крісла) вартістю 1280 грн., 2 дивани вартістю 2000 грн. та 770 грн., хлібопічку вартістю 620 грн.,-м`ясорубку вартістю 615 грн. Вартість зазначеного майна, крім телевізора визначила експертиза у 27011 грн. В травні 2011 році вони придбали автомобіль «Ланос», державний номер [NUMBER] . Позивач зазначає, що автомобіль придбавався за рахунок його особистих коштів, які він отримав після розлучення з [PERSON] в якості компенсації, і за час сумісного проживання з відповідачкою накопичити таку суму для придбання автомобіля не мали можливості. Автомобіль придбавався новим, із салону. Для встановлення додаткового обладнання, сплати за реєстрацію автомобіля, відповідачка на своє ім`я взяла кредит, тому автомобіль був зареєстрований на відповідачку. Вартість автомобілю згідно висновку експерта складає 124726 грн. Крім того, до спільного майна подружжя відноситься меблева стінка в коридорі, вартістю 3626 грн., та меблі для кухні вартістю 7035 грн. Вартість спільного майна, придбаного ними в шлюбі і визначеного експертом складає: 27011 + 124726= 151737 грн. Частка кожного із подружжя по Ѕ = 75868 грн. 50 коп. Вважає, що його частка повинна бути більшою за рахунок вартості виконаних ним особисто робіт по виготовленню меблів в квартирі, і ця сума згідно висновку експерта складає 4569 грн. Також зазначає, що вони з відповідачкою придбавали телевізор «LG», який залишився у неї після того, як вони розійшлися, підтвердженням цих обставин є світлина з датою, на якій ця річ присутня. Але відповідачка категорично заперечує це. Позивач вважає, що за половину вартості телевізора відповідачка повинна сплатити йому грошову компенсацію у розмірі 4000 грн. Разом 4569+4000=8569 грн. Всі спільні речі, які вони придбали разом, залишились у відповідачки, і вона фактично не заперечуючи проти їх придбання (за винятком деяких речей), не погоджувалась з поділом майна. Зазначає, що він просив віддати йому автомобіль, вніс на депозитний рахунок кошти: 124726- 75868,50=48857,50 грн., які б покривали половину вартості спільних речей. Половину вартості проведеного ремонту в квартирі, вартість яких згідно експертизи складала 29961:2= 14980 грн. 50 коп., а також витрат, пов`язаних з розглядом справи: судовий збір 1113 грн. 60 коп., правова допомога 3000 грн., вартість експертизи: а) товарознавча 3523 грн. 20 коп., б) автотоварознавча 1057 грн. 20 коп., в) будівельно-технічна 3303 грн. Від самого початку, він подавши позов про поділ майна подружжя виходив із тих міркувань, що всі речі, які були придбані за період спільного проживання - є спільним майном подружжя. Він зазначив перелік тих речей, які були придбані, та на які речі були витрачені спільні кошти. Зазначає, що на все майно після припинення спільного життя, залишилось у відповідача, яка з першого дня засідання не бажала поділити майно, висуваючи різні вимоги щодо вартості, часу придбання майна та інше. Ніяких доказів щодо придбання особисто нею речей відповідачка суду не надала. Так, позивач, зазначає , що квартира, в якій вони мешкали, належить відповідачці, але він суду надав фото з датою, з яких видно, що вікна в квартирі були дерев`яні, а потім пластикові. На фото також видно телевізор, який вони придбали, але чомусь експерту відповідачка його не надала. Це свідчить про намагання ущемити при поділі майна його інтереси. Через свої вимоги щодо вартості майна, він був вимушений провести товарознавчу експертизу, витративши значну суму коштів. Тепер відповідачка бажає отримати грошову компенсацію за майно, нехтуючи інтересами дітей. Так, меблева стінка в коридорі була виготовлена ним особисто, по місту знаходження, збудована в 2007 році. Відповідачка визнає її як спільне майно, та пропонує виділити йому. Але щоб її забрати необхідно повністю розібрати, і вже буде не меблева стінка, а дрова. Визнаючи спільним майном меблеву стінку в коридорі, зроблену в 2007 році, відповідач заперечує придбання ними разом 2 диванів придбаних в 2008 році, та набору м`яких меблів в 2007 році. Це свідчить про те, що відповідач дає неправдиві відомості. Вона пропонує виділити позивачу морозильну камеру, яка вбудована в кухонні меблі, та нехтує інтересами 2 неповнолітніх дітей, для яких необхідно робити заготовки на зиму. Таким чином, вважає, що намагання відповідачки отримати від нього більшу суму грошової компенсації, щоб придбати собі нову автомашину - безпідставні. Посилаючись на зазначені обставини, просить задовольнити його уточнений позов (т. ІІ а.с.139-143). 29 січня 2018 року від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому вона зазначає, що позов визнає частково. Заперечує проти встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 березня 2007року по 10 липня 2009 року (до дня реєстрації їхнього шлюбу). В цей час вони постійно разом не проживали та не вели спільного господарства, не мали спільного сімейного бюджету. До 28 лютого 2007 року позивач перебував у шлюбі зі своєю першою дружиною, а тому їх спільне проживання не могло розпочатися наступного дня після розірвання його першого шлюбу. Зазначає, що вони дійсно були знайомими, зустрічалися, проте постійно разом не проживали. Позивач приходив до неї додому, періодично ночував, але постійно проживав разом зі своїми батьками. У них не було спільного бюджету, оскільки позивач не давав їй грошей. Відповідачка визнає, що до спільного сумісного майна подружжя відноситься: вбудована шафа у передпокої вартістю 3626 грн. та 1554 грн. за роботу, а всього - 5180 грн.; вбудовані кухонні меблі вартістю 7035 грн. та 3015 грн. за роботу, а всього 10050 грн.; газова плита «Indesit» - 2500 грн., морозильна камера «Nord» - 2000 грн.; холодильник «Gorenie» - 4365 грн.; кухонний комбайн - 615 грн.; хлібопічка «Moulinex» - 620 грн.; автомобіль «DAEWOO ЗАЗ» - 124726,39 грн. Всього на суму 150056,39 грн. Решта майна, а саме - 2 дивани «Рене», набір м`яких меблів, а також меблі ванної кімнати є її особистим майном. Крім того, вона не погоджуюся з тим, що вони з позивачем мали телевізор LG вартістю 8000 грн., а тому він не повинен бути врахований при поділі майна. Позивач не надав жодних доказів на підтвердження придбання телевізора під час шлюбу та його вартості (надану ним світлину вона не вважає належним та допустимим доказом на підтвердження цієї обставини). Також вона не згодна з позицією позивача відносно того, що його частка в спільному майні є більшою на 4569 грн. за рахунок того, що він сам виготовив меблі - вбудовану шафу у передпокої та вбудовані кухонні меблі. Відповідач зазначає, що є власником автомобіля «DAEWOO ЗАЗ». Вона погоджувалася на виділення автомобіля позивачу за умови внесення ним грошової компенсації за Ѕ частину його вартості. Згідно висновку авто товарознавчої експертизи вартість автомобіля складає 124726,39 грн. Тому позивач повинен внести грошову компенсацію в розмірі 62363,19 грн. (124726,39 грн. :2). Проте, він вніс грошову компенсацію в меншому розмірі, ніж повинен був внести, а саме - 48857,50 грн., що на 13505,69 грн. є меншою від належного для внесення розміру. Тому в позові про виділ автомобіля позивачу слід відмовити, оскільки він не виконав вимоги ч.5 ст.71 СК України та не вніс грошову компенсацію за Ѕ частину вартості автомобіля в повному розмірі. Отже, автомобіль повинен бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - її та позивача. За останнім повинно бути визнано право власності на Ѕ частину автомобіля. Таким чином, розподілу підлягає наступне майно: вбудована шафа у передпокої вартістю 3626 грн. та 1554 грн. за роботу, а всього - 5180 грн.; вбудовані кухонні меблі вартістю 7035 грн. та 3015 грн. за роботу, а всього - 10050 грн.; газова плита «Indesit» - 2500 грн., морозильна камера «Nord» - 2000 грн.; холодильник «Gorenie» - 4365 гри.; кухонний комбайн - 615 грн. ; хлібопічка «Moulinex» - 620 грн.; Всього на суму 25330 грн. Частка кожного з них становить по Ѕ , тобто по 12665 грн. (25330 грн. : 2). Відповідачка у відзиві на позов запропонувала наступний варіант розподілу майна. Вона погоджуюся з тим, щоб позивачу було виділене наступне майно: вбудована шафу у передпокої - 5180 грн., морозильна камера «Nord» - 2000грн., кухонний комбайн - 615 грн., хлібопічку «Moulinex» - 620грн., а всього - на суму 8415 грн. Собі ж пропонує виділити наступне майно: вбудовані кухонні меблі - 10050 грн., газова плита «Indesit» - 2500 грн., холодильник «Gorenie» - 4365 грн., а всього - на суму 16915 грн. У зв`язку з тим, що їй виділяється майна на більшу суму, ніж вартість Ѕ частки, то з неї на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація у розмірі 4250 грн. (16915 грн. - 12665 грн.) за зайве виділене їй майно. В своєму позові позивач зазначає, що він нібито вклав на побутові потреби сім`ї та на покупку автомобіля кошти в сумі 10000 доларів США, які отримав в якості грошової компенсації від своєї першої дружини. Проте, жодних належних і допустимих доказів на підтвердження цієї обставини він не надав. А тому все майно, що придбане під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя, і їхні частки є рівними. Крім того, вона не погоджується з тим, що позивач проводив будь-які будівельні роботи в належній їй, її брату та дітям квартирі. Він не надав жодних доказів на підтвердження своєї участі в цих роботах. Що стосується заміни вікон, то це було зроблено особисто нею ще до укладення шлюбу з відповідачем, приблизно в 2007 році. Утеплення зовнішніх стін квартири було проведено не за спільні кошти подружжя, а за кошти її рідного брата [PERSON] - співвласника квартири. А тому вона не згодна виплачувати позивачу грошову компенсацію у сумі 14980,50 грн. Посилаючись на вказані обставини, просить суд позовні вимоги [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна подружжя задовольнити частково. Визнати автомобіль «DAEWOO ЗАЗ» об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнавши за кожним з право власності на Ѕ частину автомобіля. Виділити позивачу наступне майно: вбудовану шафу у передпокої - 5180 грн., морозильну камеру «Nord» - 2000 грн., кухонний комбайн - 615 грн., хлібопічку «Moulinex» - 620 грн., а всього - на суму 8415 грн. Виділити відповідачці наступне майно: вбудовані кухонні меблі - 10050 грн., газова плита «Indesit» - 2500 грн., холодильник «Gorenie» - 4365 грн., а всього - на суму 16915 грн. Стягнути з неї на користь позивача грошову компенсацію за зайве виділене мені майно у сумі 4250 грн., а також повернення судових витрат у сумі 4097,44 грн. (т. ІІ а.с.151-154). 18 червня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , та змінивши предмет та підставу позову 13 серпня 2018 року, просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля ЗАЗ LANOS TF69Y020, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] , сріблясто-мідного кольору, кузов - [NUMBER] , двигун - [NUMBER] , вчинений [PERSON] та [PERSON] на підставі довідки-рахунку серія ААЕ № 178698 від 03 липня 2015 року, виданої ТОВ «Транском» із скасуванням державної реєстрації автомобіля за [PERSON] . Вимоги мотивує тим, що зазначений автомобіль був спільною сумісною власністю позивача та [PERSON] . Після розірвання шлюбу, а саме 31 серпня 2015 року, позивач звернувся до Зарічного районного суду м. Суми з позовом про поділ майна подружжя, в тому числі автомобіля. Просив визнати за ним право власності на спірний автомобіль та сплатити першому відповідачу компенсації вартості Ѕ частини автомобіля, для чого вніс кошти на депозитний рахунок. Однак, 15 травня 2018 року представником першого відповідача до суду було подано клопотання про приєднання письмових доказів по справі №591/6433/15-ц, до якого було додано довідку-рахунок від 03 липня 2015 року, з якої позивачу стало відомо та зрозуміло, що спірний автомобіль 03 липня 2015 року було відчужено першим відповідачем на користь другого відповідача. Позивач [PERSON] вказує на те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. В даному випадку відповідачі діяли не добросовісно. Звертає увагу суду на те, що на думку першого відповідача, яка висловлена у відзиві на позовну заяву і яка буде висловлюватись під час розгляду даної справи, спірний автомобіль було відчужено за час перебування в зареєстрованому шлюбі. Як зазначалось раніше, в період часу з 10 липня 2009 року до 16 липня 2015 року, позивач з першим відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, а спірний автомобіль було відчужено першим відповідачем на користь другого відповідача - 03 липня 2015 року. Особливу увагу в цьому випадку слід звернути на те, що позивач у даній справі звернувся до Зарічного районного суду м. Суми з позовом про розірвання шлюбу, ще в травні 2015 року. В червні 2015 року [PERSON] звернулась до Зарічного районного суду з зустрічним позовом про стягнення з відповідача аліментів. Як зазначає перший відповідач в подані зустрічній позовній заяві, яка датована 19 червня 2015 року, в же на той час сторони разом не проживають та не ведуть спільного господарства. Таким чином, якщо брати до уваги, що навіть станом на 19 червня 2015 року сторони не проживали разом та не вели спільного господарства, при відчуженні автомобіля 03 липня 2015 року позивач не надавав і не міг надати згоди на таке відчуження. Вказані обставини навпаки вказують на те, що будучи обізнаною про можливість поділу спільного майна подружжя, з метою приховати спірний автомобіль від поділу, перший відповідач вжила заходів для відчуження автомобіля, при чому в такий спосіб, що автомобіль відчужено під час формального перебування в шлюбі, а такий правочин згідно ч. 1, 2 ст. 65 Сімейного кодексу України, вважається вчиненим за згодою другого з подружжя. В свою чергу, [PERSON] є близькою поругою [PERSON] і в силу вказаних обставин, вона, станом на 03 липня 2015 року, була добре обізнана про припинення відносин в сім`ї та наявність судової справи про розірвання шлюбу. Отже, відповідачі діяли недобросовісно: [PERSON] намагалась приховати майно від поділу та [PERSON] знала, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя і в силу відносин, які склались в сім`ї, [PERSON] не могла отримати згоду позивача на відчуження автомобіля. Крім того зазначає, що на наявність бажання лише приховати спірний автомобіль від поділу, свідчить також те, що жодних грошових коштів другий відповідач у відшкодування вартості автомобіля першому відповідачу не передавав і при цьому автомобіль залишився в користуванні першого відповідача (т. ІІІ, а.с.55-58). 10 жовтня 2018 року від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на вищевказаний позов, в якому вона зазначає, що не погоджується з позицією позивача відносно того, що вона та співвідповідач [PERSON] під час укладання оспорюваного правочину діяли недобросовісно. Зокрема, її недобросовісність позивач вбачає в тому, що вона, нібито, намагалась приховати майно від поділу. Проте, це не відповідає дійсності. За час їхнього шлюбу з позивачем 23 травня 2011 року на її ім`я був куплений автомобіль ЗАЗ LANOS, седан-В, державний номер [NUMBER] , рік випуску - 2011, кузов - [NUMBER] . Автомобіль вони купили в автосалоні, сплативши за його покупку 78610 грн. На придбання автомобіля 23 травня 2011 року вона отримала кредит готівкою у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в сумі 24831,72 грн., який був виплачений нею та позивачем в період до 23 квітня 2013 року. Оскільки у них не було власних коштів на покупку автомобіля, то 20 травня 2011 року вона взяла в борг у співвідповідачки за цим позовом [PERSON] кошти в сумі 50000 грн. на дані цілі, які зобов`язалася повернути протягом 4-х років. Доказом укладання договору позики є власноручно написана та підписана нею розписка, оригінал якої зберігається у [PERSON] . Укладаючи даний договір, вона не мала на меті приховати автомобіль від поділу. Її метою було повернення спільного боргу подружжя, пов`язаного з купівлею автомобіля. Саме позивач був ініціатором розірвання шлюбу. Крім того, він відмовився повертати борг [PERSON] , а сама вона була не в змозі повернути їй кошти. А тому вона діяла в інтересах сім`ї, бо в такий спосіб вона повернула спільний борг. На час укладання договору в провадженні суду не було справ про поділ майна подружжя, і вона не знала, що позивач мав намір поділити автомобіль. Вважає, що діяла за його згодою, бо була у шлюбі та мала спільні боргові зобов`язання, від виконання яких позивач відмовився. Оскільки [PERSON] після купівлі автомобіля переїхала з м. Суми до м. Києва, то тимчасово залишила автомобіль в її користуванні. Посилаючись на вказане, просить суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] за необґрунтованістю позовних вимог (т. ІІІ, а.с.84-85). 10 жовтня 2018 року від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позов про визнання угоди фіктивною, в якому зазначає, що в травні 2011 року до неї звернулась її подруга [PERSON] з проханням дати в борг 50 000 грн., які були потрібні для покупки автомобіля ЗАЗ LANOS. Вона погодилась, і 20 травня 2011 року передала в борг вищезазначену суму коштів, які [PERSON] зобов`язалась повернути їй протягом 4-х років. На підтвердження укладання договору позики останньою була написана і передана їй розписка. В травні 2015 року [PERSON] повинна була повернути їй борг, але у неї не було коштів. Тому з метою повернення боргу остання запропонувала переоформити на неї право власності на автомобіль. З липня 2015 року був оформлений договір купівлі-продажу автомобіля через підрозділ Державтоінспекції м. Суми на підставі довідки-рахунку. Цей договір був оплатним - він укладений з метою повернення взятих у неї коштів в борг. За ті 4 роки, що минули після укладення договору позики, відбулося знецінення гривні. В 2011 році, коли вона давала гроші в борг, обмінний курс гривні по відношенню до долара США становив 1 долар США - приблизно 8 грн. А тому в доларовому еквіваленті сума боргу становила приблизно 6250 доларів США. В 2015 році через значне зростання обмінного курсу з 8 грн. до 25 грн. за 1 долар США сума боргу в грошовому еквіваленті становила приблизно 2000 доларів США. В довідці-рахунку від 03 липня 2015 року зазначено, що вартість автомобіля становить 79000 грн., що перевищує суму боргу. Але з врахуванням знецінення грошових коштів, отриманих [PERSON] від неї борг, вони вирішили, що це буде справедливо. Вона знала, що на час укладення цього договору [PERSON] перебувала в шлюбі з позивачем. Вона вважала, що та діє за згодою чоловіка, бо договір укладався з метою повернення боргу. З [PERSON] вони зустрічались в основному на роботі, дома у неї вона була не часто, а тому не була обізнана щодо всіх подробиць її сімейного життя. Посилаючись на вказане, просить суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] за необґрунтованістю позовних вимог (т. ІІІ, а.с.87-88). Згідно розпорядження Зарічного районного суду м. Суми щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ 06 листопада 2017 року та протоколу повторно автоматизованого розподілу судової справи від 06 листопада 2017 року справа №591/6433/15-ц передана в провадження судді Сидоренко А.П. у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку (т. ІІ, а.с.117, 118). 30 листопада 2017 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 21 грудня 2017 року у зв`язку з клопотанням позивача про відкладення. 21 грудня 2017 року протокольною ухвалою суду ухвалено розгляд справи проводити в загальному позовному провадженні зі стадії розгляду справи по суті, розгляд справи відкладено до 10 січня 2018 року за клопотанням позивача для надання часу уточнити позовні вимоги. 09 січня 2018 року позивач подав уточнений позов. 10 січня 2018 року у зв`язку з необхідністю надання часу відповідачці для надання відзиву на уточнену позовну заяву протокольною ухвалою суду по справі оголошено перерву до 29 січня 2018 року. 29 січня 2018 року за клопотанням позивача йому надано строк для надання відповіді на відзив, протокольною ухвалою суду в справі оголошено перерву до 21 лютого 2018 року. 21 лютого 2018 року протокольною ухвалою суду оголошено перерву до 14 березня 2018 року у зв`язку з неявкою в судове засідання свідка по справі та вирішенням питання про внесення компенсації. 14 березня 2018 року протокольною ухвалою суду оголошено перерву до 02 квітня 2018 року для надання доказів щодо правничої допомоги. 02 квітня 2018 року протокольною ухвалою суду оголошено перерву до 13 квітня 2018 року у зв`язку з наданням часу позивачу для проведення авто товарознавчої експертизи. 13 квітня 2018 року у зв`язку з неявкою в судове засідання відповідачки та її представника, протокольною ухвалою суду оголошено перерву до 17 квітня 2018 року, попереджено про наслідки неявки в судове засідання без поважних причин. 17 квітня 2018 року протокольною ухвалою суду оголошено перерву до 15 травня 2018 року у зв`язку з неявкою в судове засідання відповідачки, її явка визнана судом обов`язковою в наступне судове засідання. 15 травня 2018 року протокольною ухвалою суду оголошено перерву до 19 червня 2018 року за клопотанням позивача для надання часу уточнити позовні вимоги. 19 червня 2018 року протокольною ухвалою суду оголошено перерву до 13 липня 2018 року у зв`язку з клопотанням позивача надати час для представлення доказів по справі. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 13 липня 2018 року зупинено провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна подружжя до набрання законної сили рішення Зарічного районного суду м. Суми в справі №591/3455/18 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання угоди фіктивною. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 19 серпня 2019 року об`єднано в одне провадження справу №591/6433/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна подружжя та справу №591/3455/18 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 12 вересня 2019 року поновлено провадження у справі №591/6433/15-ц, призначено розгляд справи на 22 листопада 2019 року. 22 листопада 2019 року у зв`язку з зайнятістю головуючого у справі судді Сидоренко А.П. у розгляді адміністративної справи про продовження терміну затримання іноземця до вирішення питання про визнання його біженцем, розгляд справи відкладено до 08 січня 2020 року. 08 січня 2020 року протокольною ухвалою суду у зв`язку з клопотанням відповідачки [PERSON] про відкладення, розгляд справи відкладено до 25 березня 2020 року. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 25 березня 2020 року вирішено клопотання представника позивача - адвоката Солошенко Л.Є. про повернення коштів позивачу з депозитного рахунку; розгляд справи відкладено до 26 травня 2020 року у зв`язку з клопотанням відповідачів [PERSON] та [PERSON] , представника відповідачів - адвоката Кондратенко С.Ю. про відкладення через запровадження карантину. 26 травня 2020 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 07 липня 2020 року у зв`язку з клопотанням відповідачки [PERSON] , представника відповідачів - адвоката Кондратенко С.Ю. про відкладення. 07 липня 2020 року у зв`язку із неявкою в судове засідання позивача та його представника, відсутністю відомостей щодо належного повідомлення відповідача [PERSON] , протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 06 серпня 2020 року. 06 серпня 2020 року у зв`язку з перебуванням головуючого судді Сидоренко А.П. в нарадчій кімнаті по справі №591/6043/19 розгляд справи відкладено до 02 вересня 2020 року. В зазначеному судовому засіданні відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Кондратенко С.Ю. проти задоволення позовних вимог позивача заперечували, просили задовольнити позов частково відповідно до викладених у відзивах позицій. Позивач [PERSON] , його представник адвокат Солошенко Л.Є., відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи сповіщені судом належним чином. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Норми ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлюють обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 10 липня 2009 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, прізвище чоловіка та дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (т. І а.с.40). [PERSON] та [PERSON] мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (т. І а.с.38, 39). Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 13 липня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання 2-х дітей: [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до їх повноліття, аліменти виплачувати матері дітей [PERSON] , починаючи стягнення з 19 червня2015 року (т. І а.с.6). 08 лютого 2007 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією рішення Зарічного районного суду м. Суми від 08 лютого 2020 року (т. І а.с. 69). Про розірвання шлюбу відділом реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції зроблено актовий запис №195 від 28 лютого 2007 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (т. І а.с.70). Відповідно до частин 1 та 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно з частиною 1 статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Положення статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України. Тобто з наведеного слідує, що при застосуванні положень статті 74 СК України необхідно виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суди повинні встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Частина 2 статті 3 СК України визначає, що, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди повинні встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин заявленого позову про встановлення факту його проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 28 лютого 2007 року по [INFO] , а саме наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання. Відповідачка [PERSON] такі обставини заперечує. З огляду на недоведеність позивачем обставин заявленого позову в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у зазначений період, такі вимоги задоволенню не підлягають. Враховуючи позицію відповідачки [PERSON] , яка не спростована позивачем належними та допустимими доказами, майно придбане до реєстрації шлюбу між сторонами, а саме: 2 дивани «Рене», придбані у 2008 році, диван, набір м`яких меблів, придбані у 2007 року та меблі для ванної кімнати, придбані у 2007 році, не є спільно придбаним майном подружжя, а тому не можуть були розподілені між сторонами. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Судом встановлено, що за час спільного проживання сторін в зареєстрованому шлюбі подружжя придбало майно: вбудовану шафу у передпокої, вбудовані кухонні меблі, морозильну камеру ТМ «NORD», кухонний комбайн, хлібопіч ТМ «Moulinex», газову плиту ТМ «INDESIT», холодильник ТМ «GORENJE». Доказів на підтвердження наявності на час розгляду справи телевізора «LG» під час судового розгляду здобуто не було, а тому зазначене майно не може бути включеним до спільного майна подружжя. Відповідно до висновку судової товарознавчої експертизи№388 від 24 червня 2016 року загальна ринкова вартість майна на дату проведення експертизи складає 27 011 грн. 00 коп. (без врахування вартості телевізора ТМ «LG», кухонних приладів та мультиварки) (т. І а.с.146-162). Згідно договору №414303-Y00288 від 23 травня 2011 року ПАТ «Суми-Авто» та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу автомобіля ЗАЗ LANOS TF69Y020, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] , вартість якого складала 78 560 грн. 00 коп.(т. ІІІ а.с.32-37). З довідки суб`єкта оціночної діяльності [PERSON] , від 13 квітня 2018 року вбачається, що орієнтовна середня ринкова вартість продажу транспортного засобу Daewo Lanos (легковий хетчбек-В), 2011 р.в., об`єм двигуна 1495 см.куб. зареєстрованого на території України, становить 109 150,00 грн. станом на 12 квітня 2018 року. Вартість продажу за даними мережі Інтернет знаходиться в межах від 102 000,00 грн. до 115 000,00 грн. (т. ІІ а.с.189-194). Позивач обгрунтовує позов також і тим, що відповідачкою [PERSON] підлягає відшкодуванню половина вартості будівельних поліпшень, які були вчинені під час спільного проживання в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №389 від 29 червня 2016 року, на дату проведення обстеження - 15 червня 2016 року дійсна (ринкова) вартість будівельних робіт в квартирі [ADDRESS] складає 29 961 грн. 00 коп. (т. І а.с.179-195). Відповідно до положень статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам роз`яснено, що право вимагати стягнення витрат на проведення ремонту будівлі, що належить власникові, у членів сім`ї власника виникає лише у випадку, якщо їх затрати на ремонт жилого приміщення перевищували покладений на них статтею 156 ЖК обов`язок. Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження обставин здійснення ремонтних робіт за час спільного проживання з відповідачкою [PERSON] . Крім того, у відповідності до правової позиції висловленої в постанові Верховного Суду в постанові від 12 травня 2020 року у справі № 243/5477/15-ц здійснені ремонтні роботи є невід`ємною частиною квартири та не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому розподілу не підлягають. Що стосується позовних вимог про визнання договору-купівлі-продажу недійсним суд приходить до таких висновків. Відповідно до повідомлення територіального сервісного центру №5946 від 09 серпня 2018 року, згідно з обліковими даними ЄДР МВС за громадянкою [PERSON] , 25 травня 2011 року зареєстровано автомобіль ЗАЗ LANOS, 2011 року випуску, який 03 липня 2015 року перереєстровано на іншого власника на підставі довідки-рахунку серії ААЕ №178698 від 03 липня 2015 року, виданий ТОВ «Транском» (т. ІІІ, а.с.60). Отже, спірний автомобіль був придбаний [PERSON] за час перебування в шлюбі з позивачем, а тому автомобіль слід визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON] . Обставини відчуження автомобіля не заперечуються відповідачами. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і частина третя статті 368 ЦК України. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 січня 2016 року (справа № 6-1912цс15), зазначивши, що такий висновок суду суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі № 454/2786/17-ц від 10 червня 2020 року. Під час судового розгляду не встановлено обставин, які б вказували на те, що [PERSON] здійснила відчуження автомобіля на користь [PERSON] за згодою позивача [PERSON] . Оскільки спірний автомобіль набутий за спільні кошти під час шлюбу сторін та є їхньою спільною сумісною власністю, неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог статей 60, 61, 63 СК України, і підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля відповідно до статей 203, 215 ЦК України. За таких обставин вимоги позивача про визнання договору купівлі-продажу автомобіля ЗАЗ LANOS TF69Y020, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] , вчинений [PERSON] та [PERSON] на підставі довідки-рахунку серія ААЕ № 178698 від 03 липня 2015 року, виданої ТОВ «Транском», недійсним підлягають задоволенню. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній власності, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року № 464/7011/16-ц. Під час судового розгляду встановлено обставини відсутності згоди відповідачки [PERSON] на отримання від позивача грошової компенсації за частку автомобіля у заявленому ним розмірі, а також обставини того, що за клопотанням позивача судом ухвалою від 23 березня 2020 року вирішено питання про повернення перерахованих на депозитний рахунок грошових коштів, наявні підстави для визнання за [PERSON] та [PERSON] за кожним по Ѕ ідеальної частки неподільного майна - автомобіля ЗАЗ LANOS TF69Y020, 2011 року випуску. Вирішуючи питання щодо поділу іншого спільного майна подружжя, суд виходить з вимог ст. 70 СК України. Так, за нормами ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Суд не може погодитися з доводами позивача з приводу того, що його частка при поділі спільного майна повинна бути більшою за рахунок вартості виконаних ним особисто робіт по виготовленню меблів в квартирі на суму 4569 грн., оскільки підстав для відступу від принципу рівності часток майна подружжя при його поділі, передбачених частиною третьою статті 70 СК України, судом не встановлено. З урахуванням встановлених обставин, можливостей подальшого використання речей та їх призначення після поділу, виходячи з засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку по необхідність розподілу спільного майно подружжя наступним чином: виділити позивачу [PERSON] : вбудовану шафу у передпокої, вартістю 3626 грн. 00 коп. та 1554 грн. 00 коп. за роботу, а всього -5180 грн. 00 коп. морозильну камеру ТМ «NORD», вартістю 2000 грн. 00 коп., кухонний комбайн, вартістю 615 грн. 00 коп., хлібопіч ТМ «Moulinex», вартістю 620 грн. 00 коп. Виділити [PERSON] вбудовані кухонні меблі, вартістю 7035 грн. 00 коп. та 3015 грн. 00 коп. за роботу, а всього 10050 грн. 00 коп., газову плиту ТМ «INDESIT», вартістю 2500 грн. 00 коп., холодильник ТМ «GORENJE», вартістю 4365 грн. 00 коп., стягнувши з відповідачки [PERSON] на користь позивача грошову компенсацію різниці у вартості майна у розмірі 4250 грн.00 коп.

Outcome: partial