Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення в рахунок боргу. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 05.05.2013р відповідач позичила у нього грошові кошти в сумі 70 000 грн., які зобов'язалася повернути до 01.07.2014р, у разі неповернення даної грошової суми зобов'язалася в рахунок боргу передати у власність магазин по [ADDRESS] Костопільського району. Оскільки взятих на себе зобов'язань відповідач не виконала, [PERSON] просить стягнути з останньої в рахунок боргу за договором позики магазин по [ADDRESS] Костопільського району Рівненської області та визнати за ним право власності на вказаний магазин. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав. Відповідач в судове засідання не з'явилася, представник відповідача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Встановлено, що 05.05.2013р між сторонами відбулося укладення договору позики грошових коштів в сумі 70 000грн, а саме [PERSON] позичила вказану грошову суму у строком до 01.07.2014р, та зобов'язалася, що у разі неповернення вказаної суми коштів передасть останньому належну їй на праві власності магазин по [ADDRESS] Костопільського району у власність, що підтверджується розпискою від 05.05.2013р. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів(суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підставі ст.1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно письмової вимоги від 12.08.2014р позивач звертався до відповідача щодо повернення боргу, в сумі 70 000 грн. Проте відповідач, згідно письмового повідомлення від 29.08.2014 р. не повернула даний борг в зв'язку з відсутністю коштів та вказала, що не заперечує проти виконання другої частини договору позики, передачі магазину в с.Збуж в рахунок боргу. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись у визначений строк. Відповідно до ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. В судовому засіданні встановлено, що магазин по [ADDRESS] Костопільського району є об'єктом самочинного будівництва, оскільки відсутні дані про його реєстрацію, збудований він без відповідного дозволу органу виконавчої влади та проектної документації. Вказані вище обставини підтверджуються поясненнями позивача та представника відповідача, а також наявними у справі письмовими доказами. Відповідно до частин 2,3 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) вникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що магазин по [ADDRESS] Костопільського району не прийнятий в експлуатацію, його будівництво здійснено самочинно, право власності не зареєстровано, тому спірний магазин не може бути об'єктом договірних правовідносин і не може бути предметом для погашення боргових зобов'язань. За таких обстави суд не приймає визнання представником відповідача пред'явленого позову, оскільки це суперечить нормам закону . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed