Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] , якою просить визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] . В судове засідання сторони не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Позивач подав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. Не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідачі у встановлений їм строк правом на подачу відзиву на позов не скористалися. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиція позивача полягала в тому, що він володіє будинком [ADDRESS] , на підставі свідоцтва на право приватної власності виданого Виконавчим комітетом Рубіжанської міської ради від 28 квітня 1987 року. Він як власник цього будинку надав членам своєї сім`ї, право користування цим будинком. Однак відповідачі не проживають у вказаному будинку з березня 2014 року. А реєстрація місця проживання відповідачів у цьому будинку, заважає йому, вільно розпоряджатись та користуватись будинком і тому відповідачів слід визнати такими, що втратили право користування зазначеним будинком. Відповідачі правом на подачу відзиву на позов не скористалися, і будь-які докази суду не надали; були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, але не з`явилися без повідомлення причин; позивач не заперечує проти розгляду справи та вирішення справи у заочному порядку. Тому суд, на підставі частини 1 статті 280 ЦПК України, здійснював розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати. І на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: Двадцять восьмого квітня 1987 року Виконавчим комітетом Рубіжанської міської ради Мороз Володимиру Петровичу, на підставі рішення виконавчого комітету Рубіжанської міської ради від 21 квітня 1987 року № 179, в обмін договору купівлі-продажу від 17 грудня 1975 року, було видано свідоцтво на право приватної власності на домоволодіння, яке розташоване: [ADDRESS] (а.с. 7,8,9-10,11-12). Двадцять шостого червня 2007 року [PERSON] надав своїй доньці та онуку право користування вказаним будинком, і того ж дня його донька та онук - [PERSON] та [PERSON] зареєстрували своє місце проживання у будинку [ADDRESS] (а.с. 13). Проте, відповідно до акту про встановлення фактичного місця проживання від 21 січня 2020 року, складеного в присутності сусідів-свідків ( [PERSON] та [PERSON] ), [PERSON] та [PERSON] у будинку [ADDRESS] не проживають з березня 2014 року (а.с.14). Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачами виникли цивільні правовідносини у сфері права власності, в межах яких між ними виник спір щодо наявності у відповідачів, як членів сім`ї власника, права користування будинком у зв`язку з їх відсутністю понад п`яти років. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з частиною першою статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Також положення частин перших статей 383 і 405 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) прямо встановлюють, що власник будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. При цьому житлове приміщення, яке члени сім`ї мають право займати визначається власником. Отже, члени сім`ї власника будинку можуть отримати право користування ним від власника, який при цьому, може визначити конкретне житлове приміщення у будинку якою можуть користуватись члени його сім`ї. Судом встановлено, що відповідачі отримали право користування будинком [ADDRESS] , саме як члени сім`ї власника, оскільки відповідачі являються донькою та онуком позивача (а.с. 1-3,14). Однак згідно з положеннями частини другої статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тож з огляду на те, що відповідачі продовжують бути зареєстрованими у будинку [ADDRESS] , але позивачем доведена їх відсутність у будинку без поважних причин понад один рік, а дані про наявність іншої домовленості між позивачем та відповідачами відсутні, і законом іншого не встановлено, відповідачів, як членів сім`ї позивача, слід визнати таким, що втратили право користування цим будинком. А тому, позовні вимоги про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування будинком по [ADDRESS] , слід визнати обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Таким чином,

Outcome: approved