Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів (суми боргу, процентів за користування позикою та витрати на правову допомогу). Свій позов мотивує тим, що 12 вересня 2016 року між позивачем і відповідачем укладено договір позики, згідно якого [PERSON], передав у борг відповідачу - [PERSON] грошові кошти у сумі 40 000 доларів США (сорок тисяч доларів США), а відповідач, в свою чергу, зобовязався повернути позивачу позичену суму коштів у строк до 12 вересня 2017 року, що підтверджується розпискою, в якій вказано, що [PERSON] отримав 12 вересня 2016 року від [PERSON] 40 000 доларів США у борг і зобовязується повернути вказану суму коштів у термін до 12 вересня 2017 року. [PERSON], відповідач не дотрималась вищевказаних зобовязань, тобто не повернув позичену суму коштів. А тому в позивач вимагав повернення боргу. Однак, відповідач відмовився повертати кошти. Станом на сьогоднішній день відповідач уникає зустрічі із позивачем, не відповідає на телефонні дзвінки та вчиняє інші дії, повязані з метою отримання належних грошових коштів. Таким чином, відповідач фактично, відмовляється виконувати свої зобовязання, передбачені чинним законодавством. Намагаючись вирішити питання в досудовому порядку, 21 вересня 2017 року позивач відправив листа відповідачу з проханням повернути кошти, однак, його вимога знову була проігнорована, що змусило позивача звернутись до суду. [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] на його користь основну суму боргу в розмірі 40\~000 доларів США, 3 % річних в розмірі 297 доларів США, суму втрат на правову допомогу в розмірі 10 000 гривень. Також просить стягнути з відповідача понесені судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, просив його задовольнити. Відповідач - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю. Не заперечив проти ухвалення судом рішення про задоволення таких. Пояснив, що дійсно уклав із [PERSON] договір позики на суму 40\~000 США, які разом з відсотками зобовязався повернути до 12.07.2017 року. Однак, в силу складного матеріально-фінансового стану, проблемами в бізнесі не зміг виконати своєчасно свої зобовязання; на даний час вживає заходів до повернення боргу. Суд, заслухавши виступи сторін, повно та всебічно зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженими в судовому засіданні, вважає, що позовні вимоги підлягають часткового задоволенню, виходячи з наступних підстав. За нормами ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 02 липня 2014 року при розгляді цивільної справи №6-79цс14, - відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Виходячи зі встановлених обставин та наявних у справі доказів, суд вважає, що розписка [PERSON] від 12.09.2016 року (а.с.4), власноручне написання та підписання якої відповідачем не заперечується, як борговий документ, свідчить про існування між сторонами договірних відносин, а також підтверджує факт укладення договору, і засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Наявність у позивача оригіналу вказаного боргового документа є належним та допустимим доказом як факту отримання [PERSON] від [PERSON] та його волевиявлення у строк до 12.09.2017 року повернути борг, так і невиконання відповідачем даного боргового зобовязання. З детального аналізу змісту боргової розписки від 12.09.2016 року вбачається, що при її складанні сторонами було дотримано всіх істотних умов, а саме зазначено дату її складання, прізвища, ім'я і по батькові сторін, валюту позики, підтвердження укладання договору позики, підпис відповідача [PERSON] Із змісту ст. 1049 ЦК України вбачається, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку встановленому договором. Статтею 1050 ЦК України передбачені наслідки порушення договору позичальником. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). За змістом ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом /ч.2 ст.625 ЦК України/. Розрахунок трьох процентів річних здійснений позивачем вірно та не спростований відповідачем. За змістом ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч.1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон ст.ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. Статтею 526 ЦК України передбачено обов'язковість виконання зобов'язання належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. За змістом ст.ст.526, 527 ЦК України належним виконанням зобовязання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобовязання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності. Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобовязання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст.625 ЦК України. На письмову претензію позивача, яка була направлена на адресу відповідача 12.09.2017 року з метою досудового врегулювання спору, відповідачем відредаговано не було. Таким чином, оскільки відповідач на час написання розписки мала в користуванні грошові кошти, належні позивачу, та сторони дійшли обопільної згоди про те, що такі кошти будуть перебувати у користуванні відповідача певний час, про що склали відповідну розписку, зазначене підтверджує факт укладення договору позики між ними та його умови. Знаходження розписки у позивача свідчить про невиконання відповідачем свого обов'язку про повернення боргу, а тому наявні підстави для стягнення боргу. З матеріалів справи вбачається, що взяті на себе зобов'язання відповідач не виконала в повному обсязі, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 40 000 доларів США та 3 % річних в розмірі 297 доларів США. Окрім того, ч. 1\~ст.82 ЦПК України\~встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В судовому засіданні встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин, суд приймає визнання позову відповідачем у справі і з цих підстав задовольняє позов [PERSON]. В пункті 14\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначається , що у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Станом на 04квітня 2018 року Нацбанк встановив такий курс валют 2632,9568 грн. за $100. Отже, враховуючи вищезазначені обставини та норми діючого законодавства, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 1\~052 800 гривень боргу по договору позики; 7\~817,04 гривні - 3% проценти річних, а всього 1\~060\~617,04 (один мільйон шістдесят тисяч шістсот сімнадцять) грн. 04 коп. Окрім того, згідно ч.1ст.137 ЦПК України\~витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави Разом з тим, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги /ч. 3 ст. 137 ЦПК України/. Суду надано договір про надання правової допомоги від 24.01.2018 р. (а.с.12) між адвокатом [PERSON] і [PERSON], ордер на надання правової допомоги та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю. При цьому, детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, відсутній, що позбавляє суд визначити суму, що підлягає сплаті за правничі послуги. Крім того, відсутні фінансові документи на підтвердження сплати послуг адвоката і понесених ним витрат. На підставі викладеного, суд вважає не доведеними вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача на його користь витрат на правову допомогу у розмірі 10 000 грн. і вважає, що у цій частині вимог слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 640 гривень та на користь держави 9\~966,17 грн. судових витрат, повязаних зі сплатою судового збору На підставі викладеного,

Outcome: partial