Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-16 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд в листопаді 2015 року з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 572500грн. як зі спадкоємця,стягнення судових витрат. Ухвалою суду від 14.12.2015 року до участі в справі залучено третю особу яка не заявляє самостійних вимог - Першу державну нотаріальну контору. 03.02.2016 року позивач збільшив позовні вимоги та просив: стягнути заборгованість за договором позики в сумі 572 500грн. з [PERSON] як зі спадкоємця; визнати договір купівлі-продажу від 23.09.2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] нежитлового приміщення по вул.Сагайдачного Гетьмана 78Д в м.Івано-Франківську недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності на дане приміщення за [PERSON]; визнати договір дарування від 27.11.2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] нежитлового приміщення по вул.Незалежності,126 в м.Івано-Франківську недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності на дане приміщення за [PERSON]; стягнення судових витрат. Ухвалою суду від 03.02.2016 року до участі в справі залучено співвідповідачами [PERSON], [PERSON], приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON]. Представник позивача просив позов задовольнити з підстав зазначених в позові, та з збільшеними вимогами. Представники відповідача 1 [PERSON] позов не визнали, зазначивши, що подана позивачем так звана розписка не є договором позики, тим паче саме з позивачем як позикодавцем, окрім того відсутня дата набуття таких правовідносин і саме між двома особами [PERSON] та померлим [PERSON] Відповідач 1, як законна спадкоємиця мала право розпоряджатися набутим майном. Щодо такого боргу її батька перед [PERSON] їй не було відомо, хоча вела всі справи батька і знала про його борги за життя. Відповідач 3 [PERSON] зазначила, що проживши з померлим близько 30 років, та розірвавши шлюб, вони залишалися в хороших відносинах. Тому знала про борги [PERSON], а бачучи підпис на розписці свого колишнього чоловіка, ставить під сумнів, що такий належить саме йому. Після смерті [PERSON] вирішили спільно з дочкою оформити частину майна саме на неї, так як багато вкладалось спільно в таке майно. Погоджується з доводами представників відповідача 1 ([PERSON] є її дочкою) про те, що даний доказ позивача не є договором позики в розумінні чинного законодавства. Відповідач 2, 4 та третя особа в судові засідання не зявилися, при цьому приватний нотаріус та нотаріус Першої Перша Івано-Франківська державна нотаріальна контора просили розгляд справи проводити за їх відсутності. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] зобовязувався згідно розписки повернути борг в сумі 25000 доларів США до 01.07.2015 року (а.с.196, т.1). Як встановлено судом в розписці не зазначено кому повинен повернути борг [PERSON] до вказаної дати, дату складання такої розписки, тобто час виникнення правовідносин за договором позики між позикодавцем та позичальником, а під підписом позичальника [PERSON], проставлений підпис (іншою кульковою ручкою) та вказано прізвище «[PERSON]І.». Інших даних ця розписка не містить. За вимогами ст.1046 ЦК України за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Факт написання розписки, свідчить про отримання позичальником всієї грошової суми. Як слідує зі ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст..14 ЦК України цивільні обовязки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, Верховний Суд України у постанові від 11.11.2015року у справі №6-1967цс15 вказав, що суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Для встановлення судом виникнення правовідносин за договором позики з врахуванням норм чинного законодавства та правових висновків ВСУ, слід було першочергово визначити сторін такого договору, дату укладення договору позики та виникнення правовідносин за ним, суму позики, строк і порядок її повернення позикодавцю. Однак, судом не встановлено сторін договору позики, оскільки позичальник є [PERSON], однак позикодавець не вказаний, а саме те, що кошти зобовязується позичальник повернути саме [PERSON], при цьому сам підпис внизу після підпису позичальника, не може свідчити, на переконання суду, факт того, що саме «[PERSON]І.» є дійсним позикодавцем, як і неможливо судом зясувати дату виникнення таких правовідносин, так як дата складання розписки також відсутня. Окрім цього, судом було допитано позивача [PERSON] як свідка, який єдиний міг вказати про ті відносини які можливо існували між ним та померлою особою. Так, свідок [PERSON] (є знайомий [PERSON], разом вчилися в школі, останніх 30 років живе в Полтаві, але близько двічі на рік приїжджав у м.Івано-Франківськ) в судовому засіданні пояснив, що на прохання [PERSON], через приязні відносини, свідок позичав безпроцентно йому двічі кошти на загальну суму 25000 доларів, а саме 20000 доларів США свідок позичив близько 10 років тому, а сума 5000 доларів була позичена близько 3-х років тому (без конкретних дат укладення таких відносин). Першу суму позики (20 тис.доларів) було оформлено в час її укладання розпискою, яка свідком не збереглася. Щодо даної суми, померлий дещо у гривнях повертав (незначні суми, пригадати скільки не може), деколи переказував свідку на банківську картку, була домовленість повертати кошти при можливості. Друга сума позики (5 тис.доларів) була надана в приміщенні, де знаходиться робота померлого (стоянка по вул.Незалежності), без свідків, розписка по цих відносинах не надавалася позичальником позикодавцю. Зрозумівши, що кошти не повертаються позичальником, свідок наполіг на оформленні розписки, що подана до матеріалів справи, яка була складена взимку (якого року свідок не зазначив), із зобовязанням повернути до літа 2015 року. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (друзі, однокласники позивача та померлого [PERSON]В.) суду пояснили що влітку в 2011 році на зустрічі всіх однокласників, чули про розмову між [PERSON] та [PERSON] щодо позики на суму 25000 доларів США, яку останній обіцяв віддати, але при першій можливості через фінансові труднощі. При цьому, свідчення свідка [PERSON] щодо укладення останньої позики та написання розписки при його присутності на місці приміщення роботи [PERSON] суперечать свідченням самого [PERSON], який зазначив про відсутність будь-яких свідків під час виникнення правовідносин щодо другої суми позики, та того, що розписка по другій сумі не складалася. Щодо розбіжностей по свідченнях свідків зазначено і в письмовому запереченні представника відповідача 1. При цьому, в цих запереченнях також звернуто увагу суду, що свідчення інших свідків та свідчення самого [PERSON] слід оцінювати критично, так як останній зазначив про те, що сума 5000 доларів позичалася померлому близько 3-х років тому, а свідчення свідків про всю суму боргу на 2011 рік (пять років тому) 25000 доларів США, не відповідають свідченням самого позичальника. Зважаючи на значні розбіжності пояснень свідків зі сторони позивача та самого свідка-позивача щодо укладання розписки, часу виникнення таких правовідносин, та виходячи з досліджень самої розписки, суд критично оцінює доводи даних свідків. Окрім того, за вимогами ст..1051 ЦК України (абз.2 ч.1) якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. 20.03.2015 року помер [PERSON] (а.с.90зв.) та 12.06.2015 року була заведена спадкова справа Першою державною нотаріальною конторою (а.с.87зв т.1.). [PERSON], дочка померлого, є спадкоємцем померлого, та відповідно подала заяви про прийняття спадщини за заповітом, та за законом (а.с.89зв,90-93), а 21.09.2015 року, 05.10.2015р., 02.11.2015р. їй були видані Свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.110,112,123зв.,125зв.,132 т.1), та зареєстровано відповідно право власності. 09.09.2015 року, 25.09.2015 року до [PERSON], [PERSON] звернувся [PERSON] з вимогою про задоволення зобовязань спадкодавця кредиторам, в якій зазначено обовязок померлого повернути борг в сумі 25000 доларів США (а.с.9-17,144зв.-149 т.1). 23.09.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення по вул.Сагайдачного Гетьмана 78Д в м.Івано-Франківську, за визначеною договором ціною, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.73-75 т.1). 27.11.2015р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування нежитлового приміщення по вул.Незалежності, 126 в м.Івано-Франківську, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.209 т.1). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і припинилися внаслідок його смерті. Як слідує з норм ст..1281,1282 ЦК України, на яку посилається позивач, спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Таким чином, відповідальність спадкоємців за борги спадкодавця носить частковий характер і обмежується вартістю майна, успадкованого цією особою. За загальним правилом вимоги кредитора задовольняються спадкоємцями у грошовій формі шляхом одноразового платежу, причому кредитор вправі наполягати на виконанні зобов'язання за рахунок спадкового майна саме цим способом, а при відмові спадкоємця - звернутися до суду за захистом своїх прав. Подання заяви про прийняття спадщини (ст. 1269 ЦК) та подання заяви кредитором про свої вимоги до спадкоємців боржника (ст. 1281 ЦК) - є різними за своєю правовою природою правочинами, вчинення чи не вчинення яких породжує різні правові наслідки. Аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно - і право розпорядження ним. Оскільки судом не було встановлено виникнення саме між сторонами договору - [PERSON] та померлим [PERSON] правовідносин за договором позики, як і час виникнення таких правовідносин та особу позикодавця, факту передачі коштів, вимоги в частині стягнення коштів як заборгованість за договором позики в сумі 572 500грн. зі спадкоємця, не є доведеними суду. Щодо вимог про визнання договору купівлі-продажу від 23.09.2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] нежитлового приміщення по вул.Сагайдачного Гетьмана 78Д в м.Івано-Франківську недійсним та скасування державну реєстрацію права власності на дане приміщення за [PERSON]; визнання договору дарування від 27.11.2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] нежитлового приміщення по вул.Незалежності,126 в м.Івано-Франківську недійсним та скасування державної реєстрації права власності на дане приміщення за [PERSON], то такі вимоги є безпідставними. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі викладеного, відповідно до ст.. 14, 202, 207, 526, 530, 610, 626, 629, 1046-1049, 1051, 1281, 1282 Цивільного Кодексу України,

Outcome: dismissed