Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-29 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач просив суд визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] (а.с.2-3). Ухвалою суду від 06 грудня 2016 року залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, як третю особу - Приморську районну державну адміністрацію Запорізької області, яка виконує функції органу опіки та піклування (а.с.53). 29 грудня 2016 року, до початку розгляду справи по суті, представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON], надав зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, та зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи: Орган опіки та піклування в особі виконкому Приморської міської ради, приватний нотаріус Приморського районного нотаріального округу - Кузьменко В.П., про визнання договору дарування недійсним (а.с.65-67, 75-78). Ухвалою суду від 29 грудня 2016 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним до спільного розгляду з первісним позовом. Залучено до участі в справі за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватного нотаріуса Приморського районного нотаріального округу - Кузьменко В.П. Прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи: Орган опіки та піклування в особі виконкому Приморської міської ради, приватний нотаріус Приморського районного нотаріального округу - Кузьменко В.П., про визнання договору дарування недійсним, до спільного розгляду з первісним позовом. Замінено третю особу - орган опіки та піклування в особі виконкому Приморської міської ради, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи: Орган опіки та піклування в особі виконкому Приморської міської ради, приватний нотаріус Приморського районного нотаріального округу - Кузьменко В.П., про визнання договору дарування недійсним, належною третьою особою - Приморською районною державною адміністрацією, яка виконує функції органу опіки та піклування. Об'єднано в одне провадження позовні вимоги за зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа - приватний нотаріус Приморського районного нотаріального округу - Кузьменко В.П., про визнання договору дарування недійсним та зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи: Приморська районна державна адміністрація, яка виконує функції органу опіки та піклування, приватний нотаріус Приморського районного нотаріального округу - Кузьменко В.П., про визнання договору дарування недійсним, з первісним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа - Приморська районна державна адміністрація Запорізької області, яка виконує функції органу опіки та піклування, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням (а.с.90). В судовому засіданні 31.01.2017 року, ухвалою суду, занесеною до журналу судового засідання, на задоволення клопотання представника позивача - [PERSON], враховуючи, що при встановленні в судовому засіданні особи відповідачки [PERSON] було пред'явлено паспорт на ім'я [PERSON], [INFO], постановлено вважати належним відповідачем по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа - Приморська районна державна адміністрація Запорізької області, яка виконує функції органу опіки та піклування, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, [PERSON]. Ухвалою від 31 січня 2017 року, за завою представника позивача - [PERSON], підтриманою позивачем [PERSON], позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа - Приморська районна державна адміністрація Запорізької області, яка виконує функції органу опіки та піклування, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - залишено без розгляду (а.с.107-108). Звернувшись в суд із зустрічною позовною заявою про визнання договору дарування недійсним [PERSON] свої вимоги обґрунтовує тим, що з 1992 року вона стала проживати без реєстрації шлюбу із [PERSON] в будинку [ADDRESS]. 23 липня 1997 року вона зареєструвала шлюб зі [PERSON] та продовжувала проживати в цьому будинку. 12.12.2002 року вона була зареєстрована у даному будинку за згодою власника [PERSON] Таким чином, вона придбала право користування житловим приміщенням у зазначеному будинку нарівні з власником будинку - [PERSON] 13.07.2011 року, за ініціативою [PERSON], рішенням Приморського районного суду їх шлюб був розірваний. Після розірвання шлюбу вона продовжувала проживати в будинку [PERSON] Розуміючи, що вона придбала право на проживання в будинку, з метою позбавити її цього права, [PERSON] став створювати для неї нестерпні умови для проживання, а у березні 2013 року змінив замок на вхідних дверях і перестав пускати її у свій дім. 24.02.2016 року рішенням Приморського районного суду її позовні вимоги було задоволено і вона була вселена у будинок [ADDRESS]. Розуміючи, що її позов буде задоволено, [PERSON] 15.02.2016 року навмисне уклав фіктивну угоду з [PERSON], за якою подарував останньому вказаний будинок. 12.04.2016 року Апеляційний суд Запорізької області скасував рішення Приморського районного суду і відмовив їй у задоволенні позову про вселення, оскільки власник [PERSON], подарувавши будинок, втратив право власності на нього, а тому і вона втратила право користування цим будинком. Таким чином, підставою для позбавлення її права користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] з'явилась фіктивна угода у формі договору дарування, укладена 15.02.2016 року між [PERSON] та [PERSON] Являючись відповідачем по справі за її позовом про вселення, беручи участь у всіх судових засіданнях, [PERSON] зрозумів, що її позов до нього буде задоволений, з метою перешкодити винесенню рішення, за 9 днів до його винесення, уклав фіктивний договір дарування свого будинку [PERSON] Те, що договір дарування спочатку укладався без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, підтверджується тим, що свій будинок [PERSON] побудував своїми руками для себе і іншого житла він не має, що підтверджується рішенням Приморського районного суду від 23 березня 2013 року. Враховуючи похилий вік побудувати або купити інший будинок він вже не зможе. Родичів, до яких можна виїхати на постійне проживання, [PERSON] не має. Обдаровуваного [PERSON] раніше він особисто не знав, з ним не спілкувався і побачив його тільки у нотаріуса при підписанні договору дарування. Таким чином, якби [PERSON] реально подарував будинок, він став би безхатченком, а так і після укладення договору дарування [PERSON] продовжує проживати в даному будинку. Обдаровуваний [PERSON] також знав, що укладає договір дарування фіктивно, що підтверджується тим, що він раніше особисто [PERSON] не знав і з ним не спілкувався. Після укладення договору дарування [PERSON] ніяких дій на виконання договору не скоював, в будинок не вселявся, речі не завозив, жодного дня в будинку не прожив і в жовтні 2016 року анулював реєстрацію свого місця проживання в даному будинку. Просить визнати недійсним договір дарування будинку [ADDRESS], укладений 15.02.2016 року між [PERSON] та [PERSON], внаслідок його фіктивності. Звернувшись в суд із зустрічною позовною заявою про визнання договору дарування недійсним [PERSON] свої вимоги обґрунтовує тим, що у 1997 році вона вселилася у будинок [ADDRESS] в якості члена сім'ї [PERSON] і у липні 1997 року за згодою власника будинку [PERSON] була зареєстрована в цьому будинку. Проживаючи однією сім'ю з власником будинку [PERSON] та з матір'ю - [PERSON], вона придбала право користування житлом у даному будинку нарівні з власником будинку [PERSON] У вересні 2002 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] і періодично тимчасово проживала за місцем його проживання в м. Бердянську, однак основне її місце проживання залишалося в [ADDRESS], де вона була зареєстрована і де знаходились її речі та меблі. 30.07.2008 року у них народилася дочка, яка також була зареєстрована у зазначеному будинку і тому придбала право на проживання у цьому будинку, в якому вона не тільки юридично, але і фактично проживала. У липні 2011 року [PERSON] розірвав шлюб зі [PERSON], а у березні 2013 року змінив замки на вхідних дверях і перестав пускати її з дитиною у свій дім. З метою уникнути вселення [PERSON] в його будинок, [PERSON] 15.02.2016 року уклав з [PERSON] фіктивну угоду - договір дарування, за яким подарував [PERSON] свій будинок. Відповідно до діючого законодавства перед відчуженням свого будинку за договором дарування [PERSON] був зобов'язаний довести до відома нотаріуса про те, що в його будинку зареєстрована малолітня дитина, яка, як член його сім'ї, придбала право на користування його житлом, а нотаріус, у зв'язку з відсутністю згоди органу опіки та піклування на відчуження, зобов'язаний був відмовити в посвідченні даної угоди і це незалежно від наявності у неповнолітніх дітей іншого житла. Таким чином, в результаті посвідчення угоди дарування, укладеної 15 лютого 2016 року між [PERSON] і [PERSON], була порушена ст.47 Конституції України, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», що відповідно до ст.228 ЦК України дає всі підстави через суд визнати її такою, що порушує публічний порядок, тобто недійсною. Просить визнати договір дарування будинку [ADDRESS] Запорізької області, укладений 15.02.2016 року між [PERSON] та [PERSON], недійсним в зв'язку з його нікчемністю і як такий, що порушує публічний порядок. В судовому засіданні 31.01.2017 року [PERSON] зустрічні позовні вимоги підтримала, дала пояснення, аналогічні викладеним у позові, додатково пояснила, що під час її сумісного проживання із [PERSON], [PERSON] та його мати - [PERSON], яка є племінницею [PERSON], не підтримували родинних відносин із [PERSON] і взагалі не спілкувалися з ним. ЇЇ дочки у 1992 році були виписані з квартири, яка належала їй, щоб не платити житлово-комунальні послуги з урахуванням їх реєстрації у квартирі, та прописані у будинку [PERSON] Її дочка - [PERSON], у 1998 році поїхала вчитися у Болгарію, у 2002 році закінчила навчання, в цьому ж році зареєструвала шлюб та стала проживати у м. Бердянську у сватів і у них у [ADDRESS]. Чоловік дочки також проживав у м. Бердянську і у м. Приморську. В теперішній час сім'я дочки проживає у сватів у м. Бердянську. Вона була прописана і проживала у [INFO] та придбала право на проживання у цьому будинку. У зв'язку із укладенням договору дарування вказаного будинку порушено її право проживання у даному будинку. Просить позовні вимоги задовольнити. [PERSON] в судовому засіданні 27.02.2017 року зустрічні позовні вимоги підтримала, дала пояснення, аналогічні викладеним у позові, додатково пояснила, що з 1992 року вона стала проживати у [ADDRESS]. З 1998 року по 2003 рік вона навчалась у Болгарії у сільськогосподарській академії. У 2002 році одружилась, у 2008 році у неї народилась дочка - [PERSON]. У 2011 році [PERSON] розірвав шлюб з її матір'ю - [PERSON], але вони продовжували проживати у цьому будинку до серпня 2013 року. Вона працює у м. Бердянську, у цьому ж місті її дочка відвідує школу, але вихідні та відпустку вони проводять у м. Приморську, дитина була тут і на канікулах. Проживають вони у [ADDRESS], який належить матері її чоловіка. Після одруження у 2002 році вони з чоловіком проживали то у одних батьків, то у інших. З 2002 року по 2013 рік її чоловік постійно проживав по [ADDRESS]. Бувало вони повертались з роботи у м. Приморськ, бувало залишались у батьків чоловіка. Проживаючи у м. Приморську вона на своїй машині їздила в м. Бердянськ на роботу, дитину завозила у дитячий садок. В зазначеному будинку були її речі, меблі, побутова техніка, де вони зараз їй невідомо. Її чоловік зареєстрований у м. Бердянську, вона у м. Приморську. Вважає, що при укладенні договору дарування будинку були порушені права її дитини, просить позовні вимоги задовольнити. Представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON], в судовому засіданні 31.01.2017 року пояснив, що суд задовольнив позов [PERSON] про вселення у спірний будинок, але перед постановленням цього рішення був укладений договір дарування будинку і справедливе та законне рішення суду було скасовано. Якщо даний договір дарування будинку буде визнаний недійсним, [PERSON] зможе вселитися у будинок, тому вона має всі підстави звернутися до суду з цим позовом. Враховуючи, що вказаний договір дарування будинку був укладений не з метою реального настання наслідків, а з метою не допустити вселення [PERSON], він являється недійсним. Людина, яка побудувала свій будинок своїми руками, іншого житла не має, не спілкується з [PERSON], раптом дарує йому свій будинок. Виникає питання - чому? Де [PERSON] буде жити, новий власник може у будь-який час виселити його з житла. Новий власник не переїхав у цей будинок, не проживає у будинку, не вступив у володіння і користування будинком, тому договір дарування був укладений фіктивно, не привів до наслідків, передбачених договором дарування. Вважає позов [PERSON] таким, що підлягає задоволенню. Представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON], в судовому засіданні 27.02.2017 року пояснив, що людина сама визначає місце проживання. [PERSON] вважає , що постійне місце її проживання в м.Приморську, тут знаходяться її речі, іншого житла у неї немає. Місцем проживання дитини вважається місце проживання її батьків. Право власності - це користування, володіння, розпорядження - на це [PERSON] не претендує, вона бажає, щоб її дитина проживала у [ADDRESS]. Цього права дитину позбавили при укладенні договору дарування вказаного будинку. [PERSON] в судовому засіданні 31.01.20107 року позовні вимоги [PERSON] не визнав, вважаючи їх необґрунтованими. Пояснив суду, що у дитинстві він часто проводив час у будинку [PERSON], дружив з дочкою [PERSON] - [PERSON] Його бабуся є рідною сестрою [PERSON], а він вважає [PERSON] своїм дідусем, нехай і двоюрідним. Він часто приїжджає до дідуся, привозить йому продукти харчування, їжу, яку готовить його бабуся, погасив всі борги по житлово-комунальним послугам, які накопилися по будинку, інших родичів у [PERSON] немає, тому дідусь і подарував йому свій будинок. Додатково [PERSON] пояснив, що ініціатором укладення договору дарування будинку був [PERSON] Після укладення вказаного договору [PERSON] продовжує проживати у будинку, він не перешкоджає дідусю у цьому і не заважає. Він знявся з реєстрації у даному будинку та прописався у своїй бабусі, щоб дідусь міг отримати субсидію на житлово-комунальні послуги. Свою пенсію [PERSON] витрачає на свої потреби, різницю між нарахованими житлово-комунальними послугами та субсидією платить він, у будинку є його речі. Іншого житла, ніж подарований будинок у нього немає. [PERSON] є рідним братом його бабусі і він вважає його своїм дідусем. [PERSON] не чужа людина, яка проживає у його будинку, він його дідусь. В судовому засіданні 14.03.20107 року [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнав, вважаючи їх необґрунтованими та незаконними, пояснив суду, що договір дарування будинку[ADDRESS] був укладений за ініціативою дідуся - [PERSON], до цього його ніхто не примушував. Крім сім'ї його бабусі, яка є рідною сестрою [PERSON], у дідуся в Україні нікого немає. У нього є дві сестри, які проживають за межами України. Дітей у [PERSON] немає. При укладенні договору дарування дідусь надав всі необхідні документи. Документів щодо реєстрації у будинку малолітньої дитини не було, за домовою книгою у будинку були прописані тільки повнолітні особи. На час укладення вказаного договору дарування у будинку фактично проживав один [PERSON], При укладенні договору дідусь читав усі документи, йому все було зрозуміло, він відповідав на запитання, яки ставив йому нотаріус. [PERSON] в судовому засіданні 14.03.2017 року позовні вимоги не визнав, пояснив суду, що будинок [ADDRESS] належить онуку - [PERSON] Йому допомогає його рідна сестра - бабуся [PERSON], дочка сестри - мати [PERSON] та онук - [PERSON] Дітей у нього немає, тому він і подарував будинок онуку. Малолітня дочка [PERSON] у його будинку ніколи не проживала. Після того, як [PERSON] одружилась, вона проживала у м. Бердянську. Представник відповідачів - [PERSON], в судовому засіданні 31.01.2017 року зустрічний позов [PERSON] не визнав, вважаючи його незаконним та необґрунтованим. Пояснив суду, що [PERSON] перестала бути членом сім'ї [PERSON] після розірвання шлюбу. З 2013 року вона не проживала у будинку [PERSON] взагалі. Закон не забороняє коли, у якій час і кому що дарувати. [PERSON] розпорядився своїм правом і подарував будинок [PERSON], який є онуком його рідної сестри, оскільки інших родичів, крім сім'ї сестри, у нього немає. Іншу угоду цей договір дарування не прикриває. [PERSON] подарував будинок онуку, оскільки його сестра вже в похилому віці. Угода була направлена на настання правових наслідків, які передбачає договір дарування. Якби правові наслідки не настали [PERSON] оскаржив би цей договір дарування. Вважає, що підстав для задоволення позовних вимог немає. В судовому засіданні 14.03.2017 року представник відповідачів - [PERSON], зустрічний позов [PERSON] не визнав, пояснив суду, що [PERSON] розірвав шлюб із [PERSON], діти якої з 2013 року не проживають у будинку, який належав [PERSON] Згідно із довідкою про склад родини малолітня дитина не була зареєстрована та не проживала у вказаному будинку, тому права дитини при оформленні договору дарування будинку порушені не були. У листі Міністерства юстиції України від 25.07.2006 року № 19-50-556, на який посилається [PERSON] у своєму позові, зазначено, що Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. За змістом цього листа витребування нотаріусом довідки про реєстрацію та проживання дитини необхідно, коли дитина є власником або співвласником житлового приміщення, що відчужується. Вважає, що підстав для визнання договору дарування будинку недійсним немає, при його укладенні виконані всі вимоги закону, надані всі необхідні документи. Третя особа - приватний нотаріус Приморського районного нотаріального округу - Кузьменко В.П., в судовому засіданні 31.01.2017 року пояснила суду, що у лютому 2016 року до неї звернулись [PERSON] та [PERSON] з питання оформлення договору дарування будинку [ADDRESS]. Нею було роз'яснено які документи вони повинні надати при вчиненні цієї угоди. Коли зазначені особи зібрали необхідні документи, вона призначила час укладення договору дарування. Було складено проект договору, який було надано сторонам, та з яким сторони ознайомились і погодились з його змістом. Проект договору був схвалений, був виданий на нотаріальному бланку, який сторони підписали у її присутності. Договір дарування було зареєстровано у реєстрі речових прав і власником вказаного будинку став [PERSON] Додатково Кузьменко В.П., пояснила, що вона добре пам'ятає деталі цієї угоди, їй доводилося голосно говорити [PERSON], оскільки він погано чує. Вона запитувала [PERSON] з якою метою він бажає укласти договір купівлі-продажу, чи є у нього дружина. При укладенні даного договору було надано рішення суду, з якого вбачалось, що право власності на будинок має лише [PERSON] При укладенні угоди вона роз'яснювала [PERSON] зміст договору дарування будинку, який укладався, [PERSON] сказав, що це його бажання укласти договір дарування, казав, що [PERSON] - його онук, і він бажає подарувати онуку будинок, він не говорив, що його хтось примушує укладати договір дарування будинку, він все робив добровільно. В документах, наданих при укладенні договору дарування, не було відомостей про реєстрацію у будинку дитини, була довідка міської ради, в якій дитина не була указана. Згідно даних, отриманих з Єдиного реєстру речових прав, на момент укладення договору дарування будинок не знаходився ні під арештом, ні під забороною. Договорів щодо користування будинком, укладених з іншими особами не було. В судовому засіданні 14.03.2017 року Кузьменко В.П. пояснила, що будь-яка людина може зробити відчуження свого будинку будь-якій людині, не тільки родичу. При укладенні угоди вона роз'яснювала [PERSON] її умови та наслідки, він розумів що відбувається. Вона працювала по тим документам, які були надані на момент посвідчення угоди. Згода зареєстрованих у будинку членів сім'ї, які не є власниками будинку, при його відчуженні не потрібна. Перешкод для укладення договору дарування будинку на моменту його укладення не було, [PERSON], який дарував будинок розумів значення своїх дій. Це не була угода, яка прикривала іншу угоду, або укладалась з якоюсь метою. Представник третьої особи - Приморської РДА, як органу опіки та піклування, [PERSON], в судовому засіданні 31.01.2017 року пояснила суду, що з квітня 2016 року реєстрація місця проживання дитини є обов'язковою, до цього часу місцем проживання дитини до 10 років вважалося місце проживання одного з батьків. В довідці про склад родини повинно бути зазначено чи проживає дитина. Представник третьої особи - Приморської РДА, як органу опіки та піклування, [PERSON], в судовому засіданні 29.06.2017 року пояснила суду, що вважає, що при укладенні вказаного договору дарування будинку були порушені права дитини, які повинні бути поновлені. Нотаріус при укладенні угоди повинен був з'ясувати наявність малолітньої дитини. На час здійснення правочину мати дитини була зареєстрована у будинку [ADDRESS], тому є підстави стверджувати, що під час укладення договору купівлі-продажу будинку були порушені права малолітньої дитини. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає [PERSON] тривалий час, вони дружать. До 2013 року вона ходила у гості до [PERSON], яка поживала по [ADDRESS], і бачила, що в цьому будинку проживають її дочки. [PERSON] навчалась в Болгарії, потім одружилась, у 2008 році у неї народилась дочка - [PERSON]. Після одруження [PERSON] працювала у м. Бердянську, а проживала разом із своєю сім'єю по [ADDRESS], у будинку були їх речі, побутова техніка, дитяче ліжко, дитячий велосипед. Влітку 2013 року [PERSON] відключив у вказаному будинку воду, змінив замки. З цього часу позивачка не проживає у будинку, чи проживають там діти позивачки їй невідомо. Свідок [PERSON] пояснила суду, що із [PERSON] її познайомив у 1992 році [PERSON] Позивачка та відповідач з 1992 року проживали сумісно у будинку [ADDRESS] разом із двома дітьми позивачки. Згодом у [PERSON] народилася онука. Вона бачила, що до 2013 року діти [PERSON] проживали у вказаному будинку, [PERSON] їздила на роботу в м. Бердянськ, возила дочку у дитячий садок. Чоловік [PERSON] приїжджав до них, вона не бачила щоб він проживав у будинку. [PERSON] проживала із дочкою у будинку [PERSON] до досягнення дитиною двох років, потім стало важко добиратися до роботи та до дитячого садка і [PERSON] з дочкою, приблизно з 2011 року, стали проживати у м. Бердянську. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є головою вуличного комітету. Міська рада видала їй бланки довідок про склад родини, місце проживання. Довідки вона видає у будь-який орган, реєструє їх у журналі реєстрації довідок. Особа, яка звертається до неї з питання видачі довідки, приносить домову книгу, паспорта записаних у книзі осіб і свідоцтва дітей, у яких немає паспортів. При зверненні з питання видачі довідки [PERSON] надала їй домову книгу, паспорта, в тому числі і паспорт [PERSON], в якому було зазначено, що вона зареєстрована по [ADDRESS], та в якому була указана дитина, тому у виданій [PERSON] довідці вона і указала, що [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS], оскільки дитина вважається зареєстрованою за місцем реєстрації матері. Про те, що [PERSON] був зареєстрований по [ADDRESS], а проживав у с. Комишуватка, вона зазначила у довідці, оскільки про це було відомо і їй, і сусідам. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вони дружать з позивачкою [PERSON] тривалий час. З 1992 року вона ходила у гості до [PERSON], яка поживала по [ADDRESS], і бачила, що в цьому будинку проживають її дочки. У 2008 році [PERSON] народила дочку і проживала з дитиною у вказаному будинку, потім вийшла на роботу, дочку влаштувала у дитячий садок у м. Бердянську. Були випадки, коли вона бачила у будинку і чоловіка [PERSON], але це було нечасто. Після 2013 року [PERSON] та її дочки у вказаному будинку не жили, оскільки потрапити туди було неможливо. Свідок [PERSON] пояснила суду, що з 1992 року вона з матір'ю - [PERSON], та сестрою - [PERSON], стала проживати у будинку [PERSON] Вони проживали однією сім'єю, вона називала [PERSON] батьком, він їх дуже любив. У 2011 році [PERSON] розірвав шлюб з її матір'ю. У 2013 році [PERSON] змінив замки і не пустив їх у будинок, де залишились їх особисті речі. З 2010 року вона тимчасово проживає у м. Мелітополь, де навчається в аспірантурі. Свідок [PERSON] пояснив суду, що він проживає по сусідству із [PERSON] [PERSON] після повернення з Болгарії, де вона навчалась, проживала у м. Бердянську. До цього вона проживала з бабусею по [ADDRESS], до матері приходила у гості, бувало, що на декілька днів. Після народження дитини [PERSON] також не проживала у будинку [ADDRESS], її чоловік у вказаному будинку теж не проживав. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона проживає по сусідству зі [PERSON], якого знає тривалий час. Приблизно з 1996 року, [PERSON] стала проживати зі [PERSON] З ними проживала молодша дочка позивачки - [PERSON], старша дочка - [PERSON], у будинку [ADDRESS] ніколи не проживала. Їй відомо, що у [PERSON] є онука, з якою її дочка приїжджала до позивачці у гості. У 2011 році [PERSON] розірвав шлюб із [PERSON], де з цього часу проживали [PERSON] та її дочка - [PERSON], їй невідомо. Свідок [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] - її рідний дядька. З 1996 року зі [PERSON] стала проживати [PERSON] з дочкою - [PERSON], її дочка - [PERSON], залишилася проживати з бабусею у квартирі по вул. Морській, яка належала [PERSON], вона ніколи не проживала у будинку [ADDRESS]. Після закінчення навчання у Болгарії [PERSON] проживала у м. Бердянську, після народження дитини вона приїжджала до матері у гості. У 2011 році [PERSON] розірвав шлюб із [PERSON] Вислухавши сторони, їх представників, третю особу, представників третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, судом фактично встановлені наступні обставини. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав та інтересів, у тому числі і у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання правочину недійсним. Згідно із ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 3 ст.61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 13 липня 2011 року, постановленим по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили 25.07.2011 року, встановлено, що сторони уклали шлюб 23 липня 1997 року. Сім'я розпалась остаточно, спільне господарство не ведеться. Даним рішенням розірвано шлюб між [PERSON] і [PERSON], зареєстрований 23 липня 1997 року відділом РАЦС Приморського районного управління юстиції Запорізької області, актовий запис № 49 (а.с.13). Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 26 березня 2013 року, постановленим по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок та його розподіл, яке ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 14.05.2013 року залишено без змін, встановлено, що рішенням виконавчого комітету № 119 від 26.06.1980 року [PERSON] надано право на будівництво на земельній ділянці [ADDRESS] площею 600 кв.м. 22.01.1998 року прийнято в експлуатацію житловий будинок [ADDRESS]. За довідкою Приморського КПТІ право власності на нерухоме майно, що розташоване по [ADDRESS], зареєстроване за [PERSON] Крім цього, даним рішенням встановлено, що 19.08.2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, згідно якого [PERSON] прийняла у дар від [PERSON] квартиру [ADDRESS]. 20.04.1993 року Приморським міськвиконкомом [PERSON] видано договір на будівництво житлового будинку на правах приватної власності [ADDRESS], що свідчить про наявність у позивачки іншого об'єкту будівництва, окрім спірного будинку. За розглянутими матеріалами та доказами суд дійшов до висновку, що позов заявлено безпідставно і вказаним рішенням в позові [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку по [ADDRESS] - відмовлено за безпідставністю з тих мотивів, що будинок є особистою власністю [PERSON] (а.с.119-125). Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 12.04.2016 року, постановленим за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Приморського районного суду Запорізької області від 24.02.2016 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], про вселення в житловий будинок, встановлено, що 12 грудня 2002 року, перебуваючи зі [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, під час спільного проживання з ним та ведення спільного господарства [PERSON] була зареєстрована у будинку [ADDRESS], як член сім'ї власника будинку [PERSON], якому за свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок від 15.04.1998 року, належав зазначений житловий будинок. Після розірвання шлюбу [PERSON] продовжувала проживати у зазначеному будинку, який належав [PERSON] З серпня 2013 року [PERSON] у зазначеному будинку не проживає, оскільки відповідач [PERSON] змінив замки на двері будинку, ключ позивачці не дав, перестав пускати її в будинок. 15.02.2016 року [PERSON] подарував [PERSON] за нотаріально посвідченим договором дарування, належний йому на праві власності житловий будинок за №10 з належними до нього будівлями та спорудами, розташований по [ADDRESS] та право приватної власності [PERSON] на вказаний житловий будинок зареєстровано 15.02.2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний № 851584923248. Вказаним рішенням Апеляційного суду Запорізької області рішення Приморського районного суду Запорізької області від 24.02.2016 року скасовано. В задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про вселення в житловий будинок - відмовлено з тих мотивів, що після припинення права власності [PERSON] на будинок позивач як член сім'ї, права якого є похідними, також втратила право користування будинком (а.с.51-52). Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок від 15.04.1998 року, виданим на підставі рішення виконкому міської ради народних депутатів за №31 від 20.02.1998 року, житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який знаходиться у [ADDRESS], належав [PERSON] на праві особистої власності. Право власності [PERSON] на цей житловий будинок 15.04.1998 року зареєстровано в Приморському БТІ та записано в реєстрову книгу № 26 за реєстровим № 4151 (а.с.118). Згідно із домовою книгою для прописки громадян, які проживають у будинку [ADDRESS], у вказаному будинку зареєстровані: [PERSON] - з 22.05.1996 року, [PERSON] - з 17.07.1997 року, [PERSON] - з 12.12.2002 року, [PERSON] - з 16.09.2006 року, [PERSON] - з 06.01.2016 року (а.с.11-12). Згідно із договором дарування, посвідченим 15 лютого 2016 року приватним нотаріусом Приморського районного нотаріального округу Запорізької області Кузьменко В.П., зареєстрованим в реєстрі за № 92, [PERSON] передав безоплатно у власність [PERSON] житловий будинок за № 10, з належними до нього будівлями та спорудами, розташований по [ADDRESS] який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого Приморською міською радою народних депутатів 15 квітня 1998 року. Право власності [PERSON] зареєстровано Приморським комунальним підприємством технічної інвентаризації 15 квітня 1998 року, номер запису 4151 в книзі 26. (а.с.116-117). Згідно інформаційної довідки № 53447362 від 17.02.2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, об'єкт нерухомого майна - житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору дарування, серія та номер: р. № 92, виданого 15.02.2016 року приватним нотаріусом Приморського районного нотаріального округу Запорізької області Кузьменко В.П., індексний номер 28293597 від 17.02.2016 року (а.с.5-6). Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного. Згідно ст.ст. 626,627,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно із ч. 1 ст. 718 ЦК України, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Згідно із ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст. 720 ЦК України, сторонами у договорі дарування можуть бути, зокрема фізичні особи. Відповідно до ч.1 та ч.4 ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6). Тобто дана стаття встановлює умови чинності правочинів. У разі недотримання вказаних умов правочин є недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як на підставу заявлених вимог щодо визнання договору дарування недійсним внаслідок його фіктивності, позивачка [PERSON] посилається на ч. 2 ст. 234 ЦК України, вказуючи, що договір дарування будинку [ADDRESS] був укладений відповідачами з метою позбавити її права користування жилим приміщенням у вказаному будинку, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором. Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідною умовою є наявність відповідного умислу всіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Закон не встановлює обмежень для звернення до суду з позовом про визнання правочину фіктивним для інших заінтересованих осіб, які не є його сторонами. Між тим, сторона, яка вимагає визнання правочину недійсним, повинна довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення такого правочину. В даному випадку тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача, який не є стороною оспорюваного правочину. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Як роз'яснено у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Доводи позивачки [PERSON] про те, що укладення договору дарування вказаного будинку вчинено без наміру створення правових наслідків, не заслуговують на увагу, оскільки сторони, уклавши спірний договір, вчинили реальний правочин, відповідно до якого [PERSON] передав безоплатно у власність [PERSON] житловий будинок за № 10, з належними до нього будівлями та спорудами, розташований по [ADDRESS] що підтверджується договором, згідно якого право власності на відчужуваний будинок у обдаровуваного виникає з моменту його прийняття та з дня державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п.3.3 договору). Сторони домовились, що під передачею майна за цим договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдаровуваним від дарувальника примірника цього договору та технічного паспорту на майно свідчить про те, що передача речі відбулась (п.3.1 договору). В присутності нотаріуса дарувальник передав обдаровуваному примірник цього договору та технічний паспорт. Сторони усвідомили, що цим актом підтверджено передачу будинку обдаровуваному (п.3.2 договору). Як вбачається з матеріалів справи сторони виконали правочин, дарувальник дар передав, а обдаровуваний його прийняв, а саме: прийняв примірник договору дарування та технічний паспорт на будинок, здійснив державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Отже, оспорюваний договір, безпосередньо після його підписання, повністю виконаний сторонами договору, що свідчить про реальне настання наслідків, що обумовлені ним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Позивач [PERSON] не надала суду доказів на підтвердження обставин, які свідчили б про наявність порушень прав позивача з боку відповідачів по справі при укладенні договору дарування, які слугували б підставою для визнання недійсним укладеного між ними договору на підставі ст. 234 ЦК України. Суд не бере до уваги посилання позивачки [PERSON], наведені нею в обґрунтування зустрічних позовних вимог, на те, що свій будинок [PERSON] побудував своїми руками для себе і іншого житла він не має, що він не має родичів, до яких можна виїхати на постійне проживання, що обдаровуваного [PERSON] раніше він особисто не знав, з ним не спілкувався і побачив його тільки у нотаріуса при підписанні договору дарування, що після укладення договору дарування [PERSON] продовжує проживати в даному будинку, що обдаровуваний [PERSON] ніяких дій на виконання договору не скоював, в будинок не вселявся, речі не завозив, жодного дня в будинку не прожив і в жовтні 2016 року анулював реєстрацію свого місця проживання в даному будинку, оскільки діюче законодавство не передбачає умовами укладення договору дарування наявність у дарувальника іншого житла, заборону дарувальника проживати у подарованому будинку, зобов'язання обдаровуваного зареєструватися, вселитися та проживати в подарованому будинку. Крім цього, в судовому засіданні встановлено та не оспорюється сторонами, що обдаровуваний [PERSON] є онуком рідної сестри [PERSON], що при укладенні вказаного договору дарування та у судовому засіданні [PERSON] підтвердив, що він мав реальний намір подарувати будинок онуку - [PERSON], що йому відомі наслідки укладення цього договору, що на даний час [PERSON] є власником вказаного будинку. Також встановлено, що сторони виконали укладений ними правочин. Суд критично ставиться до посилання позивачки на те, що являючись відповідачем по справі за її позовом про вселення, [PERSON] зрозумів, що її позов до нього буде задоволений, та з метою перешкодити винесенню рішення, за 9 днів до його винесення, уклав фіктивний договір дарування свого будинку [PERSON], оскільки зазначене посилання ґрунтується на припущеннях позивачки, у підтвердження якого не наведено жодного доказу. З пояснень приватного нотаріуса Приморського районного нотаріального округу - Кузьменко В.П., вбачається, що після звернення [PERSON] та [PERSON] з питання оформлення договору дарування будинку [ADDRESS], нею було роз'яснено які документи вони повинні надати при вчиненні цієї угоди, що для підготовки цих документів був потрібен час і що, коли зазначені особи зібрали необхідні документи, вона призначила час укладення договору дарування. Тобто з наведеного вбачається, що [PERSON] мав намір подарувати будинок [PERSON] не за 9 днів до постановлення рішення за позовом [PERSON] про вселення, а набагато раніше. Крім цього, позивачкою не наведено у зв'язку із чим до оголошення судом рішення по справі [PERSON] міг зрозуміти, що позов до нього буде задоволений. Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] немає і у задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити за їх безпідставністю. Як на підставу заявлених вимог позивачка [PERSON] посилається на ч. 3 ст. 215 ЦК України, ст. 228 ЦК України, вказуючи, що внаслідок укладення вищезазначеного договору дарування було порушено право її малолітньої доньки на користування будинком, оскільки договір було укладено без дозволу органу опіки та піклування. Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ст.. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Згідно із ст. 18 вказаного Закону, діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згідно ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав, а саме: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. За змістом статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 177 СК України, дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої ст. 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК України заборону. Разом з тим, оскаржуваний правочин - договір дарування житлового будинку [ADDRESS], був укладений не батьками дитини - [PERSON], [INFO], щодо порушення прав якої вказаним договором йдеться у зустрічному позові [PERSON], а іншою особою - власником будинку [PERSON], який не має з дитиною родинних стосунків. При цьому, неповнолітня [PERSON] не мала і не має права власності на житловий будинок, розташований за адресою: Запорізька область, м. Приморськ, [ADDRESS], або його частину. Нотаріус, при посвідченні оспорюваного договору діяв в межах своїх повноважень, на підставі норм діючого законодавства, жодних порушень зі свого боку не допустив. Крім цього, позивачкою не доведено, що постійним місцем проживання її дочки [PERSON] є будинок [ADDRESS]. Згідно із свідоцтвом про народження батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON] (а.с.70). Згідно із довідкою про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №812 від 09.03.2017 року, наданої Відділом реєстрації місця проживання виконавчого комітету Бердянської міської ради, та витягом з домової книги, [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS], з 14.10.1997 року, як син власника будинку (а.с.169-170). Згідно із довідкою № 55 від 18.04.2017 року, наданою Комунальним дошкільним навчальним закладом загального розвитку (ясла - садок) № 28 «Малятко» Бердянської міської ради Запорізької області, [PERSON], [INFO], відвідувала дошкільний навчальний заклад № 28 «Малятко» з 2011 по 2013 роки. Проживала в той час за адресою: [ADDRESS] (а.с.227). Згідно із довідкою № 02/91 від 13.04.2017 року, наданою Бердянською спеціалізованою школою І-ІІІ ступенів № 16 з поглибленим вивченням іноземних мов Бердянської міської ради Запорізької області, [PERSON], [INFO], є ученицею 3-Б класу Бердянської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 16 з поглибленим вивченням іноземних мов Бердянської міської ради Запорізької області та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.226). При зверненні 26.09.2013 року із заявою до вказаного навчального закладу про прийняття дочки - [PERSON], у перший клас, батько дитини - [PERSON], зазначив місцем свого мешкання: [ADDRESS] (а.с.225). Згідно із повідомленням за № 8220 від 13.06.2017 року Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області, [PERSON], [INFO], яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS], але мешкала за адресою: [ADDRESS], перебувала на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення м. Бердянська та отримувала державну соціальну допомогу при народженні дитини [PERSON], [INFO], з 01.07.2008 року по 30.07.2011 року (а.с.237). Позивачкою не надано жодного доказу у підтвердження того, що на час укладення між [PERSON] та [PERSON] договору дарування будинку, постійним місцем проживання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], був будинок, який належав [PERSON], розташований за адресою: м. Приморськ, [ADDRESS], та що вказаним договором дарування цього будинку були порушені права малолітньої дитини на проживання у будинку. Враховуючи викладене суд вважає, що підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] немає і у задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити за їх безпідставністю.

Outcome: dismissed