Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення трьох процентів річних в сумі 1350 грн. 00 коп., втрат від інфляції в сумі 2883 грн. 00 коп., відсотків за користування коштами в сумі 27000 грн. В обгрунтування позовних вимог зазначає те, що 02.03.2009 [PERSON] позичила у нього 15000 грн., які зобов`язувалась повернути протягом року часу. За користування коштами відповідач зобов`язувалась сплачувати позивачу 5% від суми позики щомісячно. У зв`язку з невиконанням боргових зобов`язань відповідачем, рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 25.04.2012 стягнено з відповідача в користь позивача заборгованість за договором позики від 02.03.2009. Рішення суду зі сторони відповідача так і не виконано. Зважаючи на викладене, з відповідача в користь позивача підлягають стягненню проценти за користування коштами в сумі 5% міс. від суми боргу х 36 міс (01.12.2017 -30.11.2020) = 27000 грн. Зважаючи на той факт, що зі сторони відповідача не повернено позивачу кошти, а отже за період з 01.12.2017 по 30.11.2020 підлягає стягненню 3% річних в сумі 180 дол. США, що еквівалентно згідно курсу НБУ на момент подання позову - 28,4962 грн., що становить 1350 грн. 00 коп. Окрім того, за період з 01.12.2017 -30.11.2020 з відповідача в користь позивача підлягають до стягнення втрати від інфляції у розмірі 2883 грн. 00 коп. Представник відповідача 20.04.2021 подав письмові пояснення, в яких зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності в 3 роки, тому, просить суд по даній справі відмовити у задоволенні позовної заяви виходячи з того що позивач без поважних причин пропустив строк позовної давності. Окрім того, звертає увагу суду на те, що 25.04.2012 по справі №1329/1124/12 позов позивача було задоволено та вирішено стягнути з відповідача 15000 грн. основного боргу позики, 3181 грн інфляційних втрат, 2338 грн -п`ять відсотків місячних від простроченої суми боргу та 214 грн. 60 коп. судового збору, а всього стягнуто 20733, 60 грн. Дане рішення суду набрало законної сили 07.05.2012. Із мотивувальної частини рішення вбачається: «… Із письмової розписки від 02 березня 2009 року, вбачається, що відповідач [PERSON] позичила у позивача [PERSON] гроші в сумі 15000 гривень, під п`ять відсотків місячних, які зобов`язується повернути до 02 березня 2010 року». Розписка була складена 02.03.2009, строк повернення коштів 1 рік, тобто кінцевим терміном повернення є 02.03.2010 під 5 відсотків місячних. Відповідач даний борг не визнає. Крім того, в добровільному порядку не погашала борг, оскільки з приводу шахрайських дій позивача зверталась до поліції у зв`язку з поверненням боргу ще у 2010 році. Тобто, відповідач не вчинила жодних дій, які б свідчили про переривання позовної давності. Позивач фактично просить стягнути 5% річних за період з 2017 року по 2020 рік, що заборонено законом, оскільки строк дії позики до 02.03.2010, тобто нарахування вказаних відсотків можливе лише до 02.03.2010, після вказаної дати нарахування відсотків є незаконним. Крім цього, рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 25.04.2021 по справі №1329/1124/2012 за період позики (з 02.03.3009 по 02.03.2010) стягнуто 5%. Таким чином, вимоги про стягнення 5 % річних є безпідставними та не підлягають до задоволення. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженої на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашення боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Часткове погашення заборгованості позичальником не може вважатися підставою для переривання строку позовної давності, якщо платежі у рахунок погашення заборгованості здійснені під час примусового виконання судового рішення, що не може свідчити про добровільне визнання позичальником свого боргу. Переривання перебігу позовної давності можливе лише добровільними діями позичальника. Крім того , якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), тому такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (незначних) частин платежу. Позивач пропустив всі можливі строки давності. У справі, позивач також просить стягнути інфляційні втрати та 3% річних за період від суми простроченої заборгованості. Оскільки пропущені строки за основним зобов`язанням, то інфляційні втрати та 3 % річних у справі, що розглядається, були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні. Тому в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, 3 % річних, відсотків за користування чужими коштами слід відмовити, у зв`язку із застосуванням строків давності. З даних викладених підстав, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог та застосувати позовну давність. Ухвалою судді Яворівського районного суду Львівської області від 04.01.2021 позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді 21.01.2021 року відкрито спрощене провадження у справі та призначено судове засідання. Представник позивача - адвокат Лука Т.М. подав до суду письмове клопотання, в якому просить розгляд справи здійснювати без його участі на підставі наявних документів, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Пащук А.І. в письмових поясненнях від 20.04.2021 просив в позові відмовити та застосувати позовну давність. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 31.08.2021, є дата складення повного судового рішення 06.09.2021. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з наступного. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно з розписки від 02.03.2009, [PERSON] отримала у [PERSON] 15000 грн. під 5 відсотків терміном на один рік. Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 25.04.2012 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 15000 грн. основного боргу позики, 3181 грн. інфляційних витрат, 2338 - п`ять відсотків місячних від простроченої суми боргу та 214, 60 грн. судового збору, а всього стягнуто 20733, 60 грн. Спірні правовідносини виникли з приводу стягнення з відповідача трьох процентів річних в сумі 1350 грн., втрат від інфляції в сумі 2883 грн., відсотків за користування коштами в сумі 27000 грн. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 1 ст.1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч.2 цієї ж статті, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За умовами розписки (договору позики) від 02.03.2009, сторони погодили строк повернення позики до 02.03.2010. Договором встановлено розмір процентів за користування коштами 5% місячних. Відтак, у межах строку кредитування до 02 березня 2010 року відповідач мав, зокрема, повернути позивачеві суму позики і сплатити проценти. Отже, припис абзацу 1 частини першої статті 1048 ЦК України про те, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку надання позики. Суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Застосування вищенаведених правових норм відповідає висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 (№14-10цс18), а тому суд, у відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України, враховує такий при вирішення даного спору. За таких обставин, суд вважає, що підстави для стягнення з відповідача 27000 грн. відсутні. Щодо стягнення трьох процентів річних в сумі 1350 грн., втрат від інфляції в сумі 2883 грн., суд зазначає таке. За змістом положень статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, з ухваленням рішення суду про стягнення боргу у 2012 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за договором позики не припинилося. Відтак, позикодавець має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням, і є датою, коли зобов`язання позичальника перед позикодавцем за договором позики припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Таким чином, помилковим є твердження відповідача про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості. Ураховуючи викладене, суд вважає що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, а тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у позикодавця з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Застосування вищенаведених правових норм відповідає висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц (№14-254цс19), а тому суд, у відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України, враховує такий при вирішення даного спору. Відтак, з врахуванням того, що відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження виконання рішення Яворівського районного суду Львівської області від 11.06.2012, суд вважає, що позивачем правомірно нараховано останній 3% річних та втрати від інфляції за період з 01.12.2017 по 30.11.2020. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню у частині стягнення з відповідача 3% річних, що становить 1350 грн. та втрат від інфляції у розмірі 2883 грн. В іншій частині у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до положень ст.141 ЦПК України слід стягнути із відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. На підставі наведеного та ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263, 265, 268 ЦПК України,

Outcome: partial