Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - Позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Селянський комерційний банк «Дністер» (далі по тексту - Відповідач 1, ВАТ «СКБ «Дністер») та Реєстраційної служби ГУЮ у м. Києві про визнання іпотечного договору припиненим та вилучення запису про обтяження. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05.12.2000 року належить нерухоме майно, а саме квартира [ADDRESS] . Згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зазначена вище квартира знаходиться під забороною на підставі іпотечного договору від 21.07.2004 року, реєстраційний №2791, кредит ВАТ «СКБ «Дністер». 22.04.2004 року між ним та ВАТ «СКБ «Дністер» укладено договір на відкриття кредитної лінії №1530/1, за умовами якого відповідачем 1 відкрито позивачу кредитну лінію на купівлю залізничних хопрів-дозаторів згідно договору №04/03 від 04.02.2024 року з лімітом в сумі 70 000 доларів США терміном з 22.04.2004 р. по 21.04.2005 р. Розділом 2 цього договору встановлено, що в забезпечення зобов`язань за договором банком буде прийнято нерухоме майно фізичних осіб-поручителів згідно з договором застави, що є невід`ємною частиною цього договору. 21.07.2004 року в забезпечення договору про відкриття кредитної лінії №1530/1 від 22.04.2004 року позивачем було укладено договір застави (майнової) поруки та передано у заставу нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . Відповідно до зазначеного договору до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені відомості про заборону відчуження на об`єкти, які належать позивачу на праві приватної власності, зокрема і на квартиру [ADDRESS] .. Позивач посилається на те, що на день звернення до суду будь-яких зобов`язань перед відповідачем 1 він не має, а тому просить визнати припиненим іпотечний договір №2791 від 21.07.2004 року та зобов`язати відповідача вилучити запис про обтяження відносно належного йому нерухомого майна. Ухвалою суду від 21.05.2019 року відкрито провадження у даній справи та призначено її в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. Ухвалами суду від 28.08.2019 року, від 21.01.2020 року та від 24.10.2019 року залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та Національний Банк України, а також замінено неналежного відповідача Реєстраційну службу Головного управління юстиції у м. Києві належним відповідачем - Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Ухвалою суду від 07 липня 2020 року закрито підготовче засідання та призначеного справу до судового розгляду по суті спору у судове засідання. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, вважала їх обґрунтованими та просила задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представники відповідачів, будучі належним чином повідомленими про розгляд справи, у судове засідання не з`явились, будь-яких клопотань/заяв з процесуальних питань від ним не надходило. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) суд зобов`язаний відкласти судовий розгляд справи в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Частиною 3 ст. 223 ЦПК України також визначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Взявши до уваги те, що відповідачі були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду у відповідності до вимог ЦПК України, клопотання він них про відкладення розгляду справи не надходило, з метою дотримання розумного строку розгляду справи, суд вважає за можливе проводити судовий розгляд справи за відсутності сторони відповідачів. Суд, у порядку загального позовного провадження, вислухавши сторін по справі та представників, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи, у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову із наступних підстав. За правилами ч. 1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 22.04.2004 року між позивачем та ВАТ «СКБ «Дністер» укладено договір на відкриття кредитної лінії №1530/1, за умовами якого відповідачем 1 відкрито позивачу кредитну лінію на купівлю залізничних хопрів-дозаторів згідно договору №04/03 від 04.02.2024 року з лімітом в сумі 70 000 доларів США терміном з 22.04.2004 р. по 21.04.2005 р. Розділом 2 цього договору встановлено, що в забезпечення зобов`язань за договором банком буде прийнято нерухоме майно фізичних осіб-поручителів згідно з договором застави, що є невід`ємною частиною цього договору. Як вказує позивач у своєму позові, 21.07.2004 року в забезпечення договору про відкриття кредитної лінії №1530/1 від 22.04.2004 року ним було укладено договір застави (майнової) поруки та передано у заставу нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . Відповідно до зазначеного договору до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені відомості про заборону відчуження на об`єкти, які належать позивачу на праві приватної власності, зокрема і на квартиру [ADDRESS] . За змістом ст. 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Пунктом 2 ч. 1 ст.1 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У відповідності до ч. 1 ст. 3 вказаного Закону, іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. При цьому, частиною 1 ст. 598 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. А відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Отже, припинення договору, з якого виникає забезпечене іпотекою зобов`язання, зіставляють з підставами для припинення права іпотеки. Однак при цьому слід ураховувати, що відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Будь-які забезпечувальні зобов`язання, які випливають з основного зобов`язання, не повинні припиняти дію зобов`язань, які забезпечують основне зобов`язання, яке залишилось невиконаним. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що на день звернення до суду з даним позовом будь-яких зобов`язань перед ВАТ «СКБ «Дністер» він не має. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України). Даючи оцінку наданим позивачем доказам, суд приходить до висновку, що вони у своїй сукупності не є достатніми та не підтверджують факту виконання останнім своїх зобов`язань за договором про відкриття кредитної лінії. За таких обставин, суд на підставі встановлених обставини справи, приходить до висновку про недоведеність позивачем у відповідності до вимог статей 526, 599 ЦК України виконання зобов`язання проведеного належним чином, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. Аналізуючи, передбачене ст. 55 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа указує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Згідно із ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому суд зауважує, що завданням цивільного судочинства, визначеним ст. 2 ЦПК України, є ефективний захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а не ілюзорний. Відповідно до Постанова Верховного Суду від 20.05.2020 по справі № 910/7164/19 суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Відповідно до Постанови Верховного Суду по справі № 654/524/19 вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Сам факт звернення позивача до суду не свідчить про порушення його права, таке підлягає доказуванню у встановленому законом порядку Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що позивач, у разі порушення його суб`єктивного права, може скористатись не будь-яким способом його відновлення, а лише тим, який як правило визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини, тому суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Щодо зобов`язання до вчинення дій Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), зокрема щодо вилучення запису про обтяження, судом встановлено наступне. Відповідно до п. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підстави для відмови в державній реєстрації прав: 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; Аналіз вищенаведених правових норм та встановлених обставин вище дає підстави для висновку про те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Разом з цим, іпотека є забезпеченням виконання основного зобов`язання, яка припиняється, зокрема у разі припинення основного зобов`язання. Однак, Позивачем не надано доказів на підтвердження факту повного погашення ним зобов`язань перед ВАТ «СКБ «Дністер», письмових документів, які б містили відомості про сплату коштів, в рахунок погашення кредиту. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до положень чч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на наведене, приймаючи до уваги вимоги позивача, виходячи із принципу диспозитивності, закріпленого в ст. 13 ЦПК України, про те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, суд надходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed