Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до Гайворонського районного суду з позовом до Комунального закладу «Гайворонська центральна лікарня» про відшкодування моральної шкоди. Позов мотивований тим, що позивач працював заступником головного лікаря з адміністративно-господарчої частини Комунального закладу «Гайворонська центральна районна лікарня» з 2014 року. Наказом т.в.о. головного лікаря Комунального закладу «Гайворонська центральна районна лікарня» № 46-К від 13.03.2018 року «Про припинення трудового договору» його було звільнено на підставі п. 6 ст.36 КЗпП України по причині відмови працівника від продовження роботи на посаді водія у зв`язку із зміною істотних умов праці. Зазначений наказ позивачем було оскаржено до суду і рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 12 листопада 2018 року позов [PERSON] до Комунального закладу «Гайворонська центральна районна лікарня» про поновлення на роботі, стягнення заробітку за весь час вимушеного прогулу задоволено частково. Визнано наказ т.в.о. головного лікаря Комунального закладу «Гайворонська центральна районна лікарня» № 46-к від 13.03.2018 року «Про припинення трудового договору» про звільнення [PERSON] на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України по причині відмови від продовження роботи на посаді водія у зв`язку із зміною істотних умов праці - незаконним та скасовано. Поновлено [PERSON] шляхом надання посади завідувача господарства Комунального закладу «Гайворонська центральна районна лікарня» з 13.03.2018 року. Стягнуто з Комунального закладу «Гайворонська центральна районна лікарня» на користь [PERSON] різницю в заробітку за час виконання нищеоплачуваної роботи за час вимушеного прогулу та судові витрати. Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 05.03.2019 року апеляційну скаргу Комунального закладу «Гайворонська центральна районна лікарня» залишено без задоволення, а рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 12 листопада 2018 року без змін. Неправомірними діями відповідача позивачу завдано моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, порушенні душевної рівноваги, в зв`язку з тим, що він був ображений та принижений в присутності працівників та членів родини, примушений був виправдовуватись перед ними. Були втрачені нормальні життєві зв`язки, він весь час нервував, зазнав моральні страждання, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки його було незаконно звільнено, що встановлено рішенням суду. Позивач та його представник в судовому засіданні заявлений позов підтримали та просили суд його задовольнити. Представник відповідача Комунального закладу «Гайворонська центральна районна лікарня» в судове засідання не з`явився. Надіслав до суду відзив в якому вказав, що позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити в їх задоволенні. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та його представника, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню. Наказом т.в.о головного лікаря Комунального закладу «Гайворонська центральна районна лікарня» № 46-К від 13.03.2018 року «Про припинення трудового договору» позивача було звільнено на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України по причині відмови працівника від продовження роботи на посаді водія у зв`язку із зміною істотних умов праці. Зазначений наказ позивачем було оскаржено до суду і рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 12 листопада 2018 року позов [PERSON] до Комунального закладу «Гайворонська центральна районна лікарня» про поновлення на роботі, стягнення заробітку за весь час вимушеного прогулу задоволено частково. Визнано Наказ т.в.о. головного лікаря Комунального закладу «Гайворонська центральна районна лікарня» № 46-к від 13.03.2018 року «Про припинення трудового договору» про звільнення [PERSON] на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України по причині відмови від продовження роботи на посаді водія у зв`язку із зміною істотних умов праці - незаконним та скасовано. Поновлено [PERSON] шляхом надання посади завідувача господарства Комунального закладу «Гайворонська центральна районна лікарня» з 13.03.2018 року. Стягнуто з Комунального закладу «Гайворонська центральна районна лікарня» на користь [PERSON] різницю в заробітку за час виконання нищеоплачуваної роботи за час вимушеного прогулу та судові витрати (а.с. 8-12). Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 05.03.2019 року апеляційну скаргу Комунального закладу «Гайворонська центральна районна лікарня» залишено без задоволення, а рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 12 листопада 2018 року без змін (а.с. 13-14). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі статтею 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Тобто, підставою виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові в порядку вирішення трудового спору насамперед є факт порушення будь-якого суб`єктивного права працівника, яке виникло на підставі закону, підзаконного акта, колективного договору, колективної угоди, трудового договору. Проте, обов`язок роботодавця з відшкодування такої шкоди виникає лише за умови, що суб`єктивне право працівника порушене внаслідок винних протиправних дій чи бездіяльності роботодавця і що моральні страждання працівника, або втрата нормальних життєвих зв`язків, або потреба в додаткових зусиллях для організації власного життя стали наслідками порушення законних прав працівника. Як зазначено в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. В пункті 9 зазначеної постанови Верховний Суд України зазначив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Позивач зазначає, що неправомірними діями відповідача йому завдано моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, порушенні душевної рівноваги, в зв`язку з тим, що він був ображений та принижений в присутності працівників та членів родини, примушений був виправдовуватись перед ними. Були втрачені нормальні життєві зв`язки, він весь час нервував, зазнав моральні страждання, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки його було незаконно звільнено. Суд вважає, що встановлення судом факту незаконного звільнення [PERSON] , яке призвело до порушення права на працю, вже є достатнім доказом того, що позивачу було завдано моральної шкоди, та погоджується із доводами позивача про втрату нормальних життєвих зв`язків, докладання додаткових зусиль в організації свого життя через незаконне звільнення. Разом з тим, що стосується заявленої моральної шкоди на рівні 50000 грн., то позивачем не доведено, що саме така сума є співмірною із завданою шкодою, та не надано будь-якого розрахунку, тому, виходячи з меж розумності, суд вважає, що достатнім буде стягнути з відповідача на користь позивача за заподіяну моральну шкоду суму в розмірі 20000 грн., тому позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволенню позовних вимог. Поряд з цим не підлягає до задоволення вимога про стягнення витрат на правову допомогу, оскільки при пред`явленні позову така вимога не була заявлена, не наданий попередній розрахунок суми судових витрат, а також не надана квитанція про отримання представником позивача вказаних коштів, та відповідно докази про витрати на правову допомогу не надіслані відповідачу.

Outcome: partial