Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-10 00:00:00

[PERSON] (далі позивачка) звернулася до суду із позовом до [PERSON] (далі відповідач) про поділ спільного сумісного майна подружжя. Позов мотивований тим, що сторони перебували у шлюбі з 20.10.2012, за період шлюбу, у січні 2014 року ними за спільні кошти був придбаний автомобіль Daewoo Nexia 2013 року виготовлення (реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер VIN [NUMBER] ). Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26.12.2018 шлюб з відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу виникла необхідність поділу спільної сумісної власності. Звернувшись за правничою допомогою, з`ясувала, що вказаний автомобіль з 03.07.2018 вже зареєстрований за братом відповідача [PERSON] . Ні в період шлюбу, ні після його розірвання, згоди на відчуження спільного автомобіля не надавала та тривалий час не знала про його відчуження. Вважає, що були порушені її майнові права на автомобіль, який належав на праві спільної сумісної власності та просить в порядку поділу майна подружжя стягнути з [PERSON] на її користь компенсацію за належну їй Ѕ частку у праві власності на автомобіль Daewoo Nexia 2013 року виготовлення, в розмірі 57194 грн. Позивачка [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити з підстав наведених в позові. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позовних вимог, подавши у свою чергу відзив на позовну заяву, в якій відповідач зазначає, що разом з позивачем фактично проживав та підтримував сімейні стосунки до вересня 2018 року. Сторони проживали разом спочатку по [ADDRESS] , а останній час перебування у шлюбі - по [ADDRESS] . Спірний автомобіль був проданий 03.07.2018 за 100 000 грн., про що було відомо позивачу. Одержані від продажу автомобіля кошти були внесеними до спільного сімейного бюджету і доступними для позивача, чим вона і скористалася, коли у вересні 2018 року разом з малолітньою дитиною залишила сім`ю та забрала частину сімейних коштів, що залишилися не використаними. Продаж автомобіля був здійснений в інтересах сім`ї, оскільки сторони планували купувати квартиру. Крім того, зазначає, що станом на 03.07.2018 законодавством не було передбачено надання письмової згоди одним із подружжя на відчуження транспортного засобу іншим подружжям. Вважає, що спірний автомобіль був придбаний в період шлюбу та спільного їх проживання та ведення господарства, а на обґрунтування позивачем не надано доказів, що відчуження спірного автомобіля було здійснено проти її волі, не на потреби сім`ї, а грошові кошти, одержані від такого продажу, збереглися до цього часу або були приховані від позивача і не внесені до сімейного бюджету, а тому позовні вимоги не підлягають до задоволення. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст.76, ч.1, 2 ст.77, ст.ст.79 і 80 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 20.10.2012 шлюб між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований 20.10.2012 у ВДРАЦС Ніжинського МРУЮ Чернігівської області, без зміни прізвища (а.с.10). Згідно Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26.12.2018 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішення набрало законної сили 28.01.2019 (а.с.11). Із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль марки Daewoo Nexia 2013 року виготовлення (реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер VIN [NUMBER] ) вбачається, що з 03.07.2018 на праві власності був зареєстрований за [PERSON] (а.с.82). Відповідно до Звіту про оцінку транспортного засобу від 05.08.2020, ринкова вартість майна - транспортного засобу, Daewoo Nexia 2013 року виготовлення, складає 114 388 грн (а.с.18-21). Відповідач [PERSON] пояснив, що фактично продаж автомобіля відбувся 03.07.2018 його брату, він отримав готівкою 100 000 грн. [PERSON] хотіла купити квартиру, вона знала, хто купив автомобіль. Одразу після продажу автомобіля він привіз гроші. Позивач працювала, він забирав дитину з м. Ніжина в с. Безуглівка, поки [PERSON] була на роботі. Він оплачував оренду квартири. Його особисті речі були і квартирі, там він ночував. В с. Безуглівка вони жили 4,5 роки. Всі гроші від продажу автомобіля він віддав дружині [PERSON] . Ціну продажу автомобіля він не обговорював з дружиною. Він не знає, де ці гроші, що вона з ними зробила. Позивач [PERSON] пояснила, що після конфлікту із матір`ю відповідача в жовтні 2017 року за згоди чоловіка переїхала з дочкою до його квартири у м. Ніжині та до лютого 2018 року жили разом, вона сподівалася, що вони порозуміються, але спільної мови не знайшли та після цього періоду він інколи приходив, ночував, але фактично спільно як дружина та чоловік не жили та господарства вони вже не вели, спільних коштів не було, дитину вона забезпечувала сама. Улітку 2018 року вона разом із дочкою переїхала до гуртожитку та у грудні 2018 року на підставі рішення суду шлюб було розірвано. Про те, що [PERSON] продав автомобіль своєму братові дізналася лише коли звернулася до адвоката, оскільки хотіла здійснити поділ їх спільного майна. Згоди продати автомобіль не надавала, грошей від продажу автомобілю не отримувала від [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є сестрою позивачки, з осені 2017 року [PERSON] поїхала з с.Безуглівка Ніжинського району до бабусі в с. Черняхівка. Вона посварилась з свекрухою. [PERSON] її забрав на квартиру в м. Ніжин, жила там разом з дитиною. Разом вони не жили, спільного господарства не вели. Автомобіль купили, коли жили разом. Вона часто була в гостях у сестри [PERSON] , речей [PERSON] вона там не бачила. Коли дізнались про продаж автомобіля, коштів сестра не отримувала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що 03.07.2018 він купив автомобіль за 100 000 грн. у брата [PERSON] , в нього були проблеми з грошима, не вистачало грошей. В той період [PERSON] жила в м. Ніжині, його брат їздив до неї, возив картоплю. [PERSON] хотіла жити в м. Ніжині, щоб дитина ходила в садок і в школу в місті. Брат працює в с. Пашківці, він не хотів переїжджати, до того жили в с. Безуглівка з батьками. З 20.10.2018 [PERSON] живе в м. Ніжині. Йому відомо, що в [PERSON] та його брата був конфлікт через гроші. Йому невідомо, через що вони розірвали шлюб. Разом як сім`я вони проживали до 01.08.2018, потім вона виїхала з квартири. Про розірвання шлюбу він дізнався від брата. З братом за автомобіль він повністю розрахувався. Брат йому не повідомляв про те, чи спільне рішення про продаж автомобіля, чи його особисте. Автомобіль належав всій сім`ї, всі ним користувалися. Вся сім`я знала, що автомобіль буде проданий. Він не знає, чи передавав брат гроші [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що знайома з позивачкою з часу, коли остання переїхала до м. Ніжина у 2017 році. Зазначила, що остання проживала одна з дочкою у квартирі. В липні-серпні вона із дочкою переїхала до гуртожитку. [PERSON] їй повідомляла, що шукає квартиру, оскільки жити у квартирі чоловіка більше не може. Зі слів [PERSON] , як дружина та чоловік вони не жили за пару місяців до переїзду, це приблизно квітень 2018 року, її чоловіка вона з нею ніколи не бачила. Також судом було досліджено аудіозапис судового засідання від 08.10.2018 у цивільній справі 740/3503/18 за позовом [PERSON] та [PERSON] про розірвання шлюбу. Згідно його змісту у судовому засіданні, [PERSON] суду повідомляв, що однією сім`єю з позивачкою фактично не проживають більше ніж півроку. Проте, що останнім надавались ці показання в суді [PERSON] не заперечував у даному судовому засіданні. Твердження представника відповідача, що судове засідання відбулось у січні 2019 і саме з цього часу позивач відраховував цей шестимісячний період не відповідає дійсності. Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з того, що основними засадами (принципами) цивільного законодавства, зокрема є: верховенство права, змагальність сторін, диспозитивність, розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами (ч.3 ст.2 ЦПК України). За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Автомобіль є цінною річчю, а тому його продаж може здійснюватись за письмової згоди другого з подружжя. Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя. У відповідності до пункту третього частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. За змістом статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Норми СК України передбачають надання згоди іншого з подружжя на відчуження цінної речі, якою є автомобіль, у письмовому вигляді, тому наявність такої згоди може бути доведена лише письмовими доказами. У судовому засіданні не було доведено, а ні поясненнями свідків, а ні наданими суду доказами того факту, що відчуження [PERSON] спірного автомобілю 03.07.2018 відбулось за згодою [PERSON] та що ці кошти були використані в інтересах сім`ї, а також, що цей правочин було укладено у відповідності до вимог Закону. При цьому, суд враховує правові позиції Верховного Суду України з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Таким чином, аналізуючи всі надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували отримання коштів від його продажу подружжям, та що кошти були витрачені в інтересах сім`ї, а тому дана позовна вимога підлягає до задоволення. Аналогічні правові позиції висловив також і Верховний Суд у своїх Постановах від під час вирішення цивільних справ №726/2165/15-ц (№61-5530св18), 158/2229/16, 127/7029/15-ц, 303/7089/18, 726/1606/17. Для розрахунку вартості, суд бере до уваги наданий позивачкою та не спростований відповідачем Звіт про оцінку транспортного засобу від 05.08.2020, згідно якого ринкова вартість майна - транспортного засобу, Daewoo Nexia 2013 року виготовлення, складає 114 388 грн (а.с.18-21). У відповідності до ст.141 ЦПК України, стороні, на користь якого ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Судом встановлено, що під час розгляду справи в суді позивачкою понесені витрати у вигляді судового збору за подання позову до суду в сумі 1 773 грн. 21 коп., що підтверджується квитанцією від 23.01.2020 (а.с.1). Оскільки, позов суд задовольняє повністю, то вимоги в частині відшкодування позивачці судового збору необхідно задовольнити в повному обсязі. Згідно зі ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. На підтвердження надання правничої (правової) допомоги позивачкою надано суду договір надання правової допомоги «АДВОКАТСЬКА КОМПАНІЯ «ГРИНЬ ТА ПАРТНЕРИ» від 08.07.2020 з додатковою угодою від 08.07.2020, ордери на надання правничої (правової ) допомоги від 08.07.2020 адвокатів Гринь Л.В. та Калиниченко А.О. , акт виконаних робіт від 18.01.2020 та меморіальний ордер від 24.07.2020 про сплату 11000 грн. Таким чином, з відповідача підлягають стягненню на користь позивачки витрати на правничу допомогу у розмірі 11000, 00 грн.

Outcome: approved