Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

[PERSON] за життя була власником земельної ділянки площею 3,47 га, розташованої на території Новоіванківської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП № 005638, виданого Новомиколаївською районною державною адміністрацією Запорізької області 30.05.2002, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3168 (далі державний акт серії ІІІ-ЗП № 005638). 27 грудня 2010 року між [PERSON] (орендодавець) та фермерським господарством «[PERSON]М.» (орендар) в особі [PERSON] було укладено договір оренди землі, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування вищезазначену земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 2323683500:10:013:0012 (п. 1 договору). Строк дії договору 10 років (п. 8 договору). Даний договір пройшов державну реєстрацію 03.06.2011 за № 232360004000203. Спадкоємцем [PERSON], яка померла 02.12.2011 є її син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 21.11.2013, виданим приватним нотаріусом Новомиколаївського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 1004, на земельну ділянку розміром 3,47 га, розташовану на території Новоіванківської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, що належала спадкодавцю на підставі державного акту серії ІІІ-ЗП № 005638. Проте, у свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 21.11.2013 № 1004 зазначено, що земельна ділянка, яка належала [PERSON] на підставі державного акту серії ІІІ-ЗП № 005638, має кадастровий № 2323683500:10:011:0002. Цей кадастровий номер зазначено нотаріусом на підставі витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-2300352722013 від 23.08.2013. 22 листопада 2013 року між [PERSON] (орендодавець) та ТОВ «Лідер» (орендар) було укладено договір оренди землі, відповідно до якого в оренду строком на 10 років було передано земельну ділянку площею 3,47 га з кадастровим номером 2323683500:10:011:0002 (п. 2, п. 8 договору). Право оренди за цим договором було зареєстровано 10.06.2014, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 22919815 від 12.06.2014. [PERSON] помер 07.12.2013, а земельну ділянку з кадастровим номером 2323683500:10:011:0002 успадкували його син [PERSON], дочка [PERSON], дружина [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 01.10.2014, виданими приватним нотаріусом Новомиколаївського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 3-597, № 3-598, а також витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.10.2014 № 28828366, № 28828524, № 28828671. Згідно з відомостями Державного земельного кадастру, станом на 06.04.2016 в Державному земельному кадастрі зареєстровано обидві вищезазначені земельні ділянки, при чому: - власником земельної ділянки з кадастровим номером 2323683500:10:013:0012 значиться [PERSON], що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-2302064532016 від 06.04.2016; - власниками земельної ділянки з кадастровим номером 2323683500:10:011:0002 є [PERSON], [PERSON], [PERSON], по 1/3 кожен, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-2302064502016 від 06.04.2016. Згідно з довідкою виконавчого комітету Новоіванківської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області від 10.02.2016 № 121 ФГ «[PERSON]М.» обробляє земельну ділянку (пай) [PERSON] з 01.06.2004 по теперішній час. Договір оренди земельної ділянки площею 3,47 га, кадастровий номер 2323683500:10:013:0012, укладений з [PERSON] 27.12.2010. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з ч. 4 ст. 61 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 360-7 ЦПК України визначено, що висновок Верховного Суду України, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, є обовязковим для субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальною юрисдикції при застосуванні таких норм права. З огляду на положення ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, при розгляді даної справи суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 19 лютого 2014 року по справі № 6-162ц13 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 37520393), і приходить до наступних висновків. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми. Таким чином, у даній справі [PERSON] та ТОВ «Лідер» дійшли згоди щодо істотних умов спірного договору оренди, скріпивши 22.11.2013 його своїми підписами, що і є моментом укладення цього договору. Відповідно до ч. 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 № 161-XIV в редакції, що була чинною на момент укладення спірного договору (далі Закон № 161-XIV), перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору оренди. Смерть фізичної особи-орендодавця не визначена Законом № 161-XIV в якості підстави для припинення договору оренди землі. Не передбачено такої підстави для припинення договору і в самому договорі оренди землі від 22.11.2013, укладеному між [PERSON] та ТОВ «Лідер». При цьому, частиною третьою статті 16 Закону № 161-XIV визначено, що укладення договору оренди земельної ділянки може бути здійснено на підставі цивільно-правової угоди або в порядку спадкування. Виходячи зі змісту ст. 214 ЦК України, відмова від двостороннього правочину може відбуватися лише за взаємною згодою сторін. Саме з такого розуміння наведеної норми чинного законодавства виходив Верховний Суд України у постанові від 25.12.2013 по справі № 6-118цс13 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 36475613). Такі самі правила поширюються і на спадкоємців особи, якою за життя було укладено договір, права за яким підлягають державній реєстрації. За визначенням пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (далі Закон № 1952-IV), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Отже, державна реєстрація права оренди землі визначає момент виникнення у орендаря такого права, проте не змінює моменту укладення договору оренди, а відтак проведення державної реєстрації права оренди після смерті фізичної особи-орендодавця, на підставі договору оренди землі, укладеного за його життя, та за умови наявності спадкоємців такого орендодавця, які прийняли спадщину, не суперечить вимогам чинного законодавства і не є підставою для визнання договору недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За правилами ст. 13 ЦК України: цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1); при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб (ч. 2). Відповідно до ст. 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: самостійно господарювати на землі (п. «а» ч. 1); власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію (п. «б» ч. 1). Частиною другою статті 152 ЗК України визначено, що землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Згідно з п. «в» ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки може здійснюватися шляхом визнання угоди недійсною. Виходячи з приписів ст. 95 ЗК України, за наявності укладеного договору оренди землі, власник земельної ділянки (орендодавець) не може під час строку його дії укладати інші договори оренди щодо цієї самої земельної ділянки без розірвання попереднього договору, оскільки це порушує права первісного орендаря. Відповідно до статті 13 Закону № 161-XIV під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Таким чином, обєктом оренди є земельна ділянка. За змістом статті 79 ЗК України, земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Разом з цим, згідно з нормою статті 79-1 ЗК України, земельна ділянка набуває ознак обєкта цивільних прав з моменту її сформування, тобто з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. З матеріалів даної справи випливає, що земельна ділянка, яка належала [PERSON] на підставі державного акту серії ІІІ-ЗП № 005638, була сформована двічі: вперше з присвоєнням їй кадастрового номеру 2323683500:10:013:0012 (ділянка № 488 в контурі поля № 323), що знаходиться в користуванні ФГ «[PERSON]М.», а вдруге з присвоєнням кадастрового номеру 2323683500:10:011:0002 (ділянка № 490 в контурі поля № 323), що знаходиться в користуванні у ТОВ «Лідер». При цьому, місце розташування цих земельних ділянок за координатами не співпадає. Відтак обєкти оренди за договором оренди землі від 27 грудня 2010 року, укладеним між [PERSON] та фермерським господарством «[PERSON]М.» та за договором оренди землі від 22 листопада 2013 року, укладеним між [PERSON] та ТОВ «Лідер», є різними. Твердження позивачів про те, що земельна ділянка з кадастровим номером 2323683500:10:013:0012 та земельна ділянка з кадастровим номером 2323683500:10:011:0002 є однією і тією самою земельною ділянкою, що була передана в оренду [PERSON] фермерському господарству «[PERSON]М.», суд визнає необґрунтованим припущенням, яке спростовується вищенаведеними дослідженими судом доказами. Посилання позивачів на наявність технічних помилок у присвоєнні кадастрового номера судом не беруться до уваги у звязку з тим, що порядок виправлення таких помилок визначено Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051, а докази внесення таких виправлень та наявності у відомостей про земельні ділянки з кадастровими номерами 2323683500:10:013:0012 та/або 2323683500:10:011:0002 статусу архівних у суду відсутні. Таким чином, обставини, на які посилались позивачі в обґрунтування заявленого позову, не знайшли свого підтвердження за результатами розгляду справи, у звязку з чим суд визнає позов таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем, у справі відсутні. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: dismissed