Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-17 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з наведеним позовом до ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» про стягнення 2432.03 грн. заборгованої заробітної плати, 21719.22 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В позові зазначено, що 30.01.2015р. позивача було звільнено з роботи з посади начальника відділу страхування Івано-Франківської дирекції ПАТ УСК «Гарант-Авто» на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. При звільненні йому нарахована, але не була виплачена на день звільнення заробітна плата 2432.03 грн. (без відрахування необхідних відрахувань) за січень 2015р.. Заробітну плату позивачу не виплачено і по цей час станом на 02.11.2015р., у звязку з цим позивач також просить стягнути з відповідача в порядку ст. 117 КЗпП України середній заробіток за кожен день затримки по день фактичного розрахунку за 177 робочих днів із врахуванням середньоденної зарплати 158.14грн., що становить 21719.22 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з мотивів викладених в позовній заяві. Просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судові засідання не зявлявся, про дату, час та місце судових засідань повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, причини неявки суд не повідомив. Суд витребовував у відповідача довідку про заробітну плату позивача, однак ухвала суду про витребування відповідачем не виконана, причини невиконання суду не повідомлено. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Згідно наказу № 66-кго від 28.01.2015 року позивача було звільнено з роботи з 30.01.2015 року (а.с.4,7). Як вказує позивач, так як вбачається із розрахункової відомості за січень 2015 року, позивачу на день звільнення було нараховано 2510.53 грн. заробітної плати без відрахувань, компенсація відпустки 512.88 грн., а всього з відрахуваннями «на руки» - 2432,03 грн. (а.с.23). Відповідачем вказаного факту не спростовано. Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У відповідності з вимогами ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Але, в порушення вказаних вимог чинного законодавства України, розрахунок з позивачем в день звільнення відповідачем не було проведено. Доказів проведення розрахунку з позивачем відповідачем суду не надано. Отже, сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати підлягає до стягнення. Виходячи із положень ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, а також поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. Згідно ст. 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Представник відповідача жодних доказів на спростування доводів та розрахунку позивача суду не надав. Відповідач прострочив виплату позивачу розрахунку в день звільнення строком 186 днів. Однак, суд при ухваленні рішення враховує дату якою ухвалено рішення. Середньоденна заробітна плата позивача становить 116.77 грн. Отже, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2015 року по день фактичного розрахунку день ухвалення рішення, а саме по 18.02.2016 року в розмірі 32 462.06 грн. (116.77*278 днів). Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. У відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому судові витрати по справі слід покласти на відповідача, з урахуванням правового статусу позивача, що передбачає його звільнення від оплати судових витрат. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 10, 11, 60 ч.1 та 4, 88 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: approved