Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-09 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), третя особа - Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі по тексту - третя особа), відповідно до якого просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 23 березня 2016 року, вчинений Приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Бишевцем Русланом Валерійовичем, зареєстрований в реєстрі за № 357 та стягнути з відповідачів на свою користь судовий збір. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем 1 було укладено Договір позики, відповідно до якого відповідач 1 передав, а позивач отримав грошові кошти в розмірі 990 250, 00 грн. із строком повернення до 01.12.2014. 23.06.2016 відповідачем 2 було вчинено оскаржуваний виконавчий напис, відповідно до якого запропоновано стягнути з позивача грошові кошти в розмірі 2 218 500, 00 грн. Позивач вважає, що вказаний виконавчий напис виданий з порушенням вимог Закону України «Про нотаріат», зокрема, нотаріусом не було перевірено безспірність вимог позивача. Крім того, Договором позики було передбачено повернення боргу частинами. При цьому, до повернення підлягали кошти в розмірі 990 250, 00 грн., в той час коли виконавчий напис видано на суму 2 218 500, 00 грн., що не було передбачено Договором позики. Крім того, позивачем частина коштів була повернута відповідачу 1. З врахуванням наведеного, позивач вважає, що є достатні підстави вважати виконавчий напис таким, що вчинений приватним нотаріусом з порушенням норм чинного законодавства та таким, що не підлягає виконанню, а тому останній звернувся до суду з вказаним позовом. Від відповідача 1 відзив не надходив. Від відповідача 2 відзив не надходив. Від третьої особи пояснення не надходили. 23.02.2017 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Гуменюк А.І. відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду. 23.02.2017 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Гуменюк А.І. відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову, поданої позивачем. 24.11.2017 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. на підставі Розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва № 01-08-1224 від 23.11.17 року щодо повторного автоматичного розподілу справи, справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду. 15.05.2018 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. у зв`язку з набуттям чинності 15.12.2017 змін, внесених до ЦПК України, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 19.06.2018 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. 27.07.2018 на виконання вимог ухвали суду від 19.06.2018 від відповідача 2 надійшли копії документів, на підставі яких вчинено виконавчий напис. 30.08.2018 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про об`єднання позовів. 30.08.2018 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про об`єднання позовів. 30.08.2018 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про забезпечення позову. 11.02.2019 30.08.2018 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 10.10.2019 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та долучення доказів до матеріалів справи. Представник позивача в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подана заява про розгляд справи за його відсутності. Вказав, що між сторонами дійсно існує спір щодо розміру заборгованості та строку, за який вона нарахована. Відповідач 1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Відповідач 2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 2, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Так, в судовому засіданні встановлено, що 14.05.2014 між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір позики, відповідно до якого відповідач 1 передав у власність, а позивач прийняв грошові кошти в розмірі 990 250, 00 грн., що на день підписання Договору еквівалентно 85 000, 00 доларів США за офіційним курсом НБУ. Позика є безпроцентною, строк повернення - до 01.12.2014 з можливістю дострокового повернення позики та повернення позики частинами (далі по тексту - Договір позики). 23.03.2016 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Бишевцем Русланом Валерійовичем на підставі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та п. 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМ України від 29.06.1999 № 1172, вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 357, яким запропоновано стягнути з позивача невиплачені в строк на підставі Договору позики від 14.05.2014, грошові кошти у розмірі 2 218 500, 00 грн., строк повернення яких настав 01.12.2014. Вказаний виконавчий напис було вчинено на підставі Договору позики від 14.05.2014, Інформаційної довідки з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів від 23.03.2016, заяви відповідача 1 від 01.02.2016, рекомендованого відправлення про вручення поштового відправлення, Свідоцтва про посвідчення факту передання заяви про вимогу сплати боргу від 23.03.2014, заяви відповідача 1 про вчинення виконавчого напису від 23.03.2016, копії паспорта та картки платника податків відповідача 1. 23.04.2016 за вказаним виконавчим написом Шевченківським районним відділом державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження № 50617676. Так, позивач, обґрунтовуючи зміст позовних вимог, зазначає, що приватним нотаріусом під час вчинення оспорюваного виконавчого напису не було перевірено безспірність вимог, оскільки позивач суму заборгованості, вказану до стягнення у виконавчому написі, а також період, за який вона нарахована, не визнає. Зазначає, що з цього приводу між сторонами існує спір. Положеннями ст. 18 ЦК України передбачено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1ст. 1 вказаного Закону, нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року№ 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. При цьому ст. 50 Закону передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Зазначене вище узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року, справа № 6-887цс 17 та у постанові Верховного суду від 23 січня 2018, справа № 61-154 св 18. Так, перевіряючи обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, судом встановлено, що 29.05.2019 Шевченківським районним судом м. Києва винесене рішення, змінене в частині постановою Київського апеляційного суду від 27.08.2019 по справі № 761/19841/16-ц за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики грошових коштів та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] про визнання окремої частини правочину недійсною. Відповідно до вказаних рішень суду, позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, з [PERSON] на користь останньої стягнуто суму заборгованості за договором позики в розмірі 2 275 450, 00 грн., три відсотка річних в розмірі 198 057, 66 грн. та судовий збір 6 890, 00 грн. Крім того, виконавчий напис вчинено відповідачем 2 щодо стягнення з позивача грошових коштів в розмірі 2 218 500, 00 грн. Враховуючи зазначене, а також ту обставину, що вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за Договором позики були предметом судового розгляду вже після вчинення приватним нотаріусом виконавчого напису, суд дійшов висновку, що на момент вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису вимоги відповідача 1 до позивача не були безспірними. Відповідачі в судове засідання не з`явились, доказів протилежного суду не надали, встановлені судом обставини не спростували. Так, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З врахуванням наведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні підтвердилась та обставина, що оскаржуваний виконавчий напис не відповідає вимогам законодавства, зокрема ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та Постанові Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999р., оскільки на момент вчинення оспорюваного виконавчого напису вимоги відповідача 1 до позивача не були безспірними. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача 1 на користь позивача судовий збір у розмірі 275,60 грн., стягнути з відповідача 2 на користь позивача судовий збір у розмірі 275,60 грн.

Outcome: approved