Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та недійсним свідоцтва про право на спадщину, а саме квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач посилається на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу на момент його вчинення посилався на Рішення Малиновського районного суду від 18.05.2006 року у справі №2-3636/2006 яким за позовом [PERSON] за ним було визнано право власності на реконструйовану квартиру [ADDRESS] , загальною площею 57, 6 кв. м, житловою площею 21, 0 кв. м, підсобною площею 36, 6 кв. м. Однак на момент вчинення вказаного договору [PERSON] не міг здійснювати продаж реконструйованої квартири на користь [PERSON] , оскільки зазначене Рішення Малиновського районного суду від 18.05.2006 року у справі №2-3636/2006 було скасовано. Представником відповідача подано до суду відзив, в якому відповідачка вказує на правові наслідки визнання недійсним виконання стороною договору за ст. 216 ЦК, тобто двосторонньої реституції. Також представником відповідача подано до суду заяву про застосування строку позовної давності, в обґрунтування якої зазначено, що оспорюваний договір купівлі - продажу квартири складено 13.06.2015 року, а позовна заява складена 14.11.2019 року, що на думку відповідача свідчить про пропуск строку позовної давності. Також представником відповідача зазначено, що позивачем не доведено яким чином оспорюваний договір порушує його права. Залучений у якості третьої особи ,я ка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] надав до суду пояснення, проти позовних вимог [PERSON] не заперечував, просив справи розглянути за його відсутності. Позивач не приймав участі у судовому засіданні, представник позивача надав до суду заяву, щодо розгляду справи за його відсутність. Відповідач також не приймав участь у судовому засіданні, представник відповідача надав до суду заяву в якій зазначив, що проти позову заперечує, просить справу розглядати без його участі. Третя особа в судове засідання не з`явилась, матеріали справи містять заяву щодо розгляду справи за її відсутність. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 08.12.2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений Рюміною О. О., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за реєстровим № 10573. Згідно вказаного договору квартира [ADDRESS] , складається з однієї житлової кімнати загальної площею 24,4 кв. м, житловою площею 11,8 кв. м. [PERSON] у вказаній квартирі здійснив реконструкцію, у зв`язку із чим він звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси із позовною заявою до Малиновської районної адміністрації, третя особа КП «ОМБТІ та РОН» з вимогою про визнання за Позивачем права власності на реконструйовану квартиру [ADDRESS] . Рішенням Малиновського районного суду від 18.05.2006 року у справі №2-3636/2006 позовну заяву [PERSON] задоволено у повному обсязі, визнано за позивачем право власності на реконструйовану квартиру [ADDRESS] , загальною площею 57, 6 кв. м, житловою площею 21, 0 кв. м, підсобною площею 36, 6 кв. м. 28.09.2006 року КП «ОМБТІ та РОН» право власності на реконструйовану квартиру на підставі вказаного рішення суду було зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, про що свідчить відповідний штамп на зворотному аркуші зазначеного рішення. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2007 року скасовано рішення суду від 18 травня 2006 року у справі № 2-3636/2006, а справу призначено до судового розгляду. Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси у справі № 1519/2-1044/11 від 25 грудня 2013 року в задоволенні позовної заяви [PERSON] до Малиновської районної адміністрації про визнання права власності відмовлено. 30.06.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луб І. В. від 30.06.2015 року за реєстровим № 163. Пунктом 1.3 вищевказаного Договору зазначено, що квартира належить продавцю [PERSON] на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 травня 2006 року у справі № 2-3636/2006, яке було скасовано і втратило свою чинність. Крім того, у жовтні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу вказаної вище квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 30 червня 2015 року, удаваним в частині зазначення покупцем [PERSON] , визнати його покупцем за згаданим договором та визнати за ним право власності на цю квартиру. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2016 року по справі № 521/17654/15-ц позов [PERSON] задоволено. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 08 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Постановою Верховного Суду від 16 січня 2019 року Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 липня 2016 року скасовано та ухвалено у справі нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу удаваним та визнання права власності відмовити. Згідно правової позиції Верховного Суду України вказаної в Постанові від 16 січня 2019 року по справі № 521/17654/15-ц, зазначено що у рішенні Малиновського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2013 року у справі № 1519/2-1044/11 суд констатував, що [PERSON] є власником спірного приміщення, оскільки набув його в порядку, передбаченому законом за договором купівлі-продажу від 08 грудня 2005 року. Разом з тим, у результаті проведеної реконструкції загальна площа спірного приміщення збільшилася до 57, 60 кв. м, тобто змінилися технічні характеристики спірної нерухомої речі. Тобто [PERSON] міг визнаватися власником квартири в межах та з відповідними технічними характеристиками і у складі приміщень, що існували до здійснення її реконструкції, а не проданої ним нерухомої речі. Наведене позбавило продавця права здійснювати продаж того майна, що йому не належало на момент відчуження: за оспорюваним договором купівлі-продажу від 30 червня 2015 року відбулось відчуження спірної квартири вже за збільшеною площею 57, 6о кв. м. Таким чином, [PERSON] не мав права продавати квартиру [ADDRESS] , оскільки у нього не було права власності на реконструйовану квартиру [ADDRESS] , загальною площею 57, 6 кв. м, житловою площею 21, 0 кв. м, підсобною площею 36, 6 кв. м. Таким чином, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луб І. В. від 30.06.2015 року за реєстровим № 163 від 30.06.2015 року між [PERSON] та [PERSON] суперечить закону, оскільки ніхто не може передати більше прав ніж має сам, тому не може вважатися дійсним. [INFO] [PERSON] помер. Його спадкоємцем, який звернувся за отриманням спадщини та правонаступником є сестра померлого, [PERSON] , яка подала приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Груєвій О.В. заяву про прийняття спадщини, на підставі якої нотаріусом заведено спадкову справу № 03/2018. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до стаття 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Згідно зі ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Оскільки [PERSON] надала заяву про прийняття спадщини, то [PERSON] згідно вказаних вище обставин являється правонаступником [PERSON] . Стосовно правових наслідків визнання недійсним виконання стороною Договору за ст. 216 ЦК, тобто двосторонньої реституції суд прийшов до наступного висновку. Як зазначалося раніше, Постановою Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 521/17654/15-ц рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 липня 2016 року скасовано та ухвалено у справі нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу удаваним та визнання права власності відмовлено. У вказаній справі Верховний Суд встановив наступні преюдиційні факти. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 20 грудня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] підписано попередній договір, в якому зафіксовано намір укласти в майбутньому договір купівлі-продажу спірної квартири, визначено ціну продажу, зафіксовано факт передачі [PERSON] та [PERSON] грошової суми в розмірі 173 000, 00 грн, що еквівалентно 34 000, 00 дол. США. Згідно з поясненнями, наданими як свідками [PERSON] та [PERSON] у суді першої інстанції, в 2006 році вони домовились про продаж позивачу спірної квартири, [PERSON] отримав від позивача в рахунок продажу зазначеної квартири суму, еквівалентну 34 000, 00 дол. США, про що в агентстві нерухомості «Альянс» підписано відповідний договір. Таким чином є доведеним факт отримання [PERSON] грошей за продаж квартир саме від [PERSON] . Між тим, розрахунки між [PERSON] та [PERSON] за оспорюваним договором не здійснювалися, що підтверджується матеріалами справи. Так, в оспорюваному договорі зазначено, що суму у розмірі 611686,00 грн. (що на день укладення договору дорівнювало 29114,00 дол. США за курсом НБУ 21,01) продавець отримав від покупця повністю, розрахунок відбувся з дотриманням вимог статті 1087 ЦК України, постанови Правління НБУ від 06 червня 2013 року № 210, (пункт 3.3. договору), однак зазначене не підтверджується матеріалами оспорюваного договору, які надано приватним нотаріусом Луб І.В. Так, згідно вимог ч. 1 та 3 статті 1087 ЦК України розрахунки за участю фізичних осіб, не пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або в безготівковій формі за допомогою розрахункових документів у електронному або паперовому вигляді. Граничні суми розрахунків готівкою для фізичних та юридичних осіб, а також для фізичних осіб - підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України. Згідно постанови Правління НБУ від 06 червня 2013 року № 210 (у редакції, яка була чинна на час укладення вказаного договору купівлі продажу) було установлено граничну суму розрахунків готівкою: фізичних осіб між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі 150 000 (ста п`ятдесяти тисяч) гривень. Фізичні особи мають право здійснювати розрахунки на суму, яка перевищує 150 000 гривень, шляхом перерахування коштів з поточного рахунку на поточний рахунок, внесення та/або перерахування коштів на поточні рахунки (у тому числі у депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок у національній валюті). В супереч наведеним положення законодавства, розрахунки між сторонами, - [PERSON] та [PERSON] безготівковим шляхом не здійснювалися. Крім того, між сторонами не складалося будь-яких інших письмових документів, розписок, тощо на підтвердження розрахунку. Таким чином, з урахуванням доведеності факту отримання від [PERSON] грошей за продаж квартир саме від [PERSON] та відсутності фактичного підтвердження розрахунку між [PERSON] та [PERSON] , підстави для застосування наслідків визнання недійсним виконання стороною Договору за ст. 216 ЦК, тобто двосторонньої реституції між [PERSON] та [PERSON] відсутні. Щодо поважності причини пропущення строків позовної давності суд враховує наступне. У жовтні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу вказаної вище квартири, укладеного 30 червня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] , удаваним в частині зазначення покупцем [PERSON] та просив визнати його ( [PERSON] ) покупцем за згаданим договором та визнати за ним право власності на цю квартиру. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2016 року по справі № 521/17654/15-ц позов [PERSON] задоволено. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 08 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Постановою Верховного Суду від 16 січня 2019 року Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 липня 2016 року скасовано та ухвалено у справі нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу удаваним та визнання права власності відмовлено. Згідно правової позиції Верховного Суду вказаної в Постанові від 16 січня 2019 року по справі № 521/17654/15-ц, зазначено що у рішенні Малиновського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2013 року у справі № 1519/2-1044/11 суд констатував, що [PERSON] є власником спірного приміщення, оскільки набув його в порядку, передбаченому законом за договором купівлі-продажу від 08 грудня 2005 року. Разом з тим, у результаті проведеної реконструкції загальна площа спірного приміщення збільшилася до 57, 60 кв. м, тобто змінилися технічні характеристики спірної нерухомої речі. Тобто [PERSON] міг визнаватися власником квартири в межах та з відповідними технічними характеристиками і у складі приміщень, що існували до здійснення її реконструкції, а не проданої ним нерухомої речі. Наведене позбавило продавця права здійснювати продаж того майна, що йому не належало на момент відчуження: за оспорюваним договором купівлі-продажу від 30 червня 2015 року відбулось відчуження спірної квартири вже за збільшеною площею 57, 6о кв. м. Таким чином, [PERSON] не мав права продавати квартиру [ADDRESS] , оскільки у нього не було права власності на реконструйовану квартиру [ADDRESS] , загальною площею 57, 6 кв. м, житловою площею 21, 0 кв. м, підсобною площею 36, 6 кв. м. Таким чином, Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луб І. В. від 30.06.2015 року за реєстровим № 163 від 30.06.2015 року між [PERSON] та [PERSON] суперечить закону, оскільки ніхто не може передати більше прав ніж має сам, тому не може вважатися дійсним. Розгляд наведеної вище судової справи № 521/17654/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] тривав значний проміжок часу. Протягом розгляду справи суди приймали різні за змістом рішення. Так, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2016 року по справі № 521/17654/15-ц позов [PERSON] задоволено. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 08 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Лише після вирішення вказаної справи Верховним Судом 16 січня 2019 року позиція судів набула правової визначеності. З матеріалів справи вбачається, що протягом розгляду вказаної справи [PERSON] визнавав позов [PERSON] оскільки вважав його дійсним покупцем спірної квартири, оскільки фактично отримував гроші за продаж квартири саме від нього, а уклав договір із [PERSON] за проханням [PERSON] . Крім того фактично ключі від квартири [PERSON] передав [PERSON] , де останній почав мешкати зі своєю сім`єю. Таким чином, фактично після завершення розгляду вказаної справи [PERSON] усвідомив, що здійснив продаж квартири [PERSON] тоді як, гроші отримав від [PERSON] , хоча при цьому на момент укладення спірного договору підстава для визнання права власності на реконструйовану квартиру була припинена. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Однак за приписом ч. 5 статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. З урахуванням наведеного суд вважає, що порушене право [PERSON] підлягає захисту на загальних підставах, а причини пропущення позовної давності слід визнати поважними. Згідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Суд також приходить до висновку задоволення позовної вимоги про визнання недійсним спірного свідоцтва про право на спадщину, оскільки воно є похідним від права власності за оспорюваним договором купівлі-продажу. Пунктом 1 частини 2 ст. 141 ЦПК України перебачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі 768,40 гривень.

Outcome: approved