Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-16 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] в якому вказав, що останній є приватним підприємцем. У даного підприємця позивач працював водієм з 11.05.2016 року по 13.11.2020 року. Однак при звільненні відповідач не виплатив йому заробітну плату за жовтень-листопад 2020 року та грошову компенсацію за невикористані дні основної щорічної відпустки за період 2017-2020 роки. У зв?язку з цим просить стягнути з відповідача: - заробітну плату за жовтень-листопад 2020 року в розмірі 13200 гривень; - компенсацію за невикористані дні основної щорічної відпустки за 2017-2020 роки в розмірі 13024 гривні; - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 15233 гривні; - моральну шкоду завдану затримкою розрахунку в розмірі 2000 гривень. Відповідач надіслав до суду відзив в якому вказав, що дійсно [PERSON] працював у нього водієм з 11.05.2016 року по 13.11.2020 року. В останній день роботи він звільнений за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. В день звільнення з ним проведений повний розрахунок, а саме: виплачена заробітна плата за жовтень-листопад 2020 року та виплачена компенсація за невикористані дні основної щорічної відпустки за період з 11.05.2019 року по 13.11.2020 року. Крім того йому були оплачені відпустки за періоди: з 11.05.2016 року по 11.05.2017 року, з 11.05.2017 року по 11.05.2018 року, з 11.05.2018 року по 11.05.2019 року. За таких обставин просить в задоволенні позову відмовити. Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та дослідивши надані сторонами докази, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю з наступних підстав. Згідно наказу приватного підприємця [PERSON] № 1 від 11.05.2016 року [PERSON] був прийнятий на посаду водія з 11.05.2016 року з посадовим окладом 1500 гривень (а.с. 20). 13.11.2020 року [PERSON] подав заяву про звільнення його за власним бажанням з 13.11.2020 року (а.с. 21). Цього ж дня [PERSON] видав наказ № 1, яким звільнив [PERSON] згідно ст. 38 КЗпП України з 13.11.2020 року (а.с. 22). Також в день звільнення [PERSON] були виплачені: заробітна плата за жовтень 2020 року в розмірі 4065 гривень 44 копійки, заробітна плата за листопад 2020 року в розмірі 1972 гривні 25 копійок та компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки за період з 11.05.2019 року по 13.11.2020 року в розмірі 4675 гривень. Дані обставини підтверджуються платіжними відомостями (а.с. 30, 32, 34) та відповідними розрахунками (а.с. 29, 31, 33). Крім того з наданих платіжних відомостей (а.с. 24, 26, 28) та відповідних розрахунків (а.с. 23, 25, 27) вбачається, що відповідачу були оплачені відпустки за періоди: з 11.05.2016 року по 11.05.2017 року, з 11.05.2017 року по 11.05.2018 року, з 11.05.2018 року по 11.05.2019 року. Дані відпустки були оплачені відповідно 14.02.2017 року, 13.02.2019 року та 12.02.2020 року. Позивач і його представник не надали доказів того, що вищевказані кошти не були виплачені позивачу, або були виплачені в менших розмірах ніж передбачено законодавством, а тому суд відмовляє позивачу у стягненні заробітної плати за жовтень-листопад 2020 року в розмірі 13200 гривень та компенсації за невикористані дні основної щорічної відпустки за 2017-2020 роки в розмірі 13024 гривні за безпідставністю. Відповідно до\~ст.\~ст.\~116,\~117\~КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Крім того, відповідно до ст. 2371 КЗпП\~України відшкодування власником або уповноваженим ним органом\~моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до\~моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування\~моральної шкоди визначається законодавством. З досліджених судом доказів вбачається, що відповідач в день звільнення виплатив позивачу всі належні йому суми та не порушив трудові права позивача. За таких обставин суд також відмовляє позивачу за безпідставністю у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд керується вимогами ЦПК України та пунктом 1 частини 1 статті 5 ЗУ «Про судовий збір», відповідно до якого позивач звільнений від сплати судового збору за позовні вимоги про стягнення заробітної плати. За інші позовні вимоги позивач сплатив судовий збір в розмірі 908 гривень. Однак суд не відшкодовує позивачу дану суму судового збору, оскільки позивачу повністю відмовлено в задоволенні позову.

Outcome: dismissed