Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON], третя особа - Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивач є власником квартира, розташованої за адресою: [ADDRESS], на підставі договору дарування від 29.09.2009 року. У вказаній квартирі зареєстрований його син - [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу колишня дружина позивача та його син забрали свої речі з вказаної квартири, переїхали мешкати в інше місце та з 2015 року у спірній квартирі не проживають. У зв'язку з цим позивач звернувся з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, посилаючись при цьому на доводи, викладені у позовній заяві. Додатково зазначив, що визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою необхідне для поліпшення умов його проживання, оскільки позивач має бажання продати квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], та купити кращу. Квартира, яку позивач має намір купити, двокімнатна, розташована на третьому поверсі дев'ятиповерхового будинку, загальною площею 48 кв.м, тепла. Крім того, зазначив, що він жодним чином не має наміру позбавити дитину квартири, в якій він міг би проживати, а хоче навпаки прописати його в нову квартиру, пропонуючи відповідачу написати про вказане зобов'язання розписку, на що остання не погодилася. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, зазначивши, що вона з дитиною виїхали зі вказаної квартири 20.12.2015 року, наміру проживати в ній вона не має, перешкод у користуванні квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS], позивач не вчиняв. При цьому, відповідач пояснила, що з причини небажання зняття з реєстраційного обліку її сина та продажу квартири, вона заперечує проти позовних вимог. Представник третьої особи в судове засідання не з'явилася надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, зазначивши, що проти позовних вимог заперечує. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що дана позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно ст. 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON], що підтверджується копією договору дарування квартири серії ВМІ №812275 від 29.08.2009 року. З копії довідки про склад сім'ї №8873, виданої 29.08.2017 року Центром надання адміністративних послуг у м. Сєвєродонецьку, за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 4 особи - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 29.08.2017 року [PERSON] народився [INFO]. Батьками зазначені [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07.05.2014 року шлюб, зареєстрований 15.05.2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, актовий запис №198 між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON]) - розірвано. У відповідності до копії акту встановлення факту проживання (непроживання) №1446 від 29.08.2017 року за адресою: [ADDRESS] фактично проживають [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Крім вказаний осіб з 2015 року у квартирі ніхто не мешкає. Аналізуючи викладене вбачається, що з 2015 року у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], відповідач разом з дитиною не мешкають з 2015 року. Наміру проживати у вказаній квартирі відповідач не має, перешкод у користуванні квартирою позивач не чинить. Крім того, під час судового розгляду справи було встановлено, що відповідач має у власності житло - квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Частиною 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Згідно ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітній [PERSON] у спірній квартирі не мешкає. Залишення неповнолітнього зареєстрованим в спірній квартирі суперечило б ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України. Відповідно до ст.1 та ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Таким чином, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Проте, згідно висновку Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради №5582 від 09.11.2017 року з метою захисту житлових прав малолітньої дитини, Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради вважає недоцільним позбавлення права користування житлом, розташованим за адресою: [ADDRESS], неповнолітнього [PERSON], [INFO]. У відповідності до ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд звертає увагу на те, що вищевказаний висновок Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради взагалі не обґрунтований жодними фактичними обставинами справи або обставинами, які Орган встановив під час складання висновку. Загальне посилання на захист житлових прав дитини не є належним обґрунтуванням висновку. Крім того, суд зазначає, що ні Конституція України, Конвенція про права дитини, ні Цивільний кодекс України (зокрема, статті 405, 406 вказаного Кодексу), Сімейний кодекс України, Житловий кодекс УРСР, Закон України «Про охорону дитинства», Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» не встановлюють особливостей позбавлення дитини права користування житлом, яке вона набула як член сім'ї власника житла. Вказане право за своєю правовою природою є правом користування чужим майном (сервітутом) і позбавлення цього права відбувається в порядку статей 405 або 406 ЦК незалежно від віку особи. В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач разом з сином беруть участь в оплаті витрат на комунальні послуги, з вимогами про вселення до спірної квартири не зверталися та будь-якої спеціальної домовленості між сторонами щодо тривалості проживання не було, а також відсутні докази того, що існували будь-які перешкоди у проживанні відповідача разом з дитиною у спірній квартирі. З огляду на викладене, та враховуючи, що неповнолітня дитина мешкає разом з відповідачем, яка за власним бажанням не проживає у спірній квартирі з 2015 року та має у власності житло, суд доходить висновку про обґрунтованість заявлених вимог та необхідність їх задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved