Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про: 1) визнання недійсним договору фінансового лізингу № 009658 від 05.03.2014 року з додатками; 2) стягнення з відповідача сплаченого реєстраційного платежу в сумі 8 240 грн.; 3) стягнення з відповідача сплаченої комісії за прийом платежів згідно тарифів в сумі 82 грн. 40 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тими обставинами, що 05.03.2014 року між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» був укладений договір фінансового лізингу № 009658 з додатками, предметом якого є автомобіль ЗАЗ Ланос. На виконання договору позивачем було сплачено суму 8 240 грн., але виконання договору відповідачем не відбулося, оскільки компанія відмовилася передавати позивачу предмет лізінгу з посиланням на те, що договором передбачено сплату 50% від вартості предмету лізінгу, а сплачена [PERSON] сума в розмірі 8 240 грн. є комісією за організацію та оформлення договору. Позивач вважає, що під час попередніх переговорів представником компанії його введено в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Аналіз договору та додатків до нього свідчить про нечесну підприємницьку діяльність, яку проводить відповідач, метою якої є залучення сторонніх фінансових ресурсів для власних потреб та небажання продавати визначений видом діяльності товар і надавати фінансові послуги. Договір № 009658 не містить певних обов'язкових умов. Договір лізингу нотаріально не посвідчений. Позовні вимоги ґрунтуються на приписах ст. ст. 3, 11, 215, 216, 220, 799, 806 ЦК України, ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 6, 10 Закону України «Про фінансовий лізинг». Позивач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки останнього суду невідомі. В судових засіданнях 10.09.2014 року, 16.10.2014 року [PERSON] позов підтримав та просив суд його задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача - ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, до суду надійшла заява від Григоренко І.В., відповідно до якої остання просить розглянути цивільну справу без участі представника відповідача, на підставі наданих сторонами доказів. Одночасно представник відповідача надав суду свої письмові заперечення з відповідними додатками, в запереченнях на позовну заяву не погоджується із вимогами позивача. Зазначає зокрема, що під час укладення договору фінансового лізингу № 009658 від 05.03.2014 року сторонами було дотримано усі вимоги, які ставляться чинним законодавством України до чинності правочину, а саме: договір укладено в письмовій формі, позивачем підписана кожна сторінка договору та заява про повноту отриманої інформації. Відповідач має довідку Національної комісії Держфінпослуг на право надання послуг з фінансового лізингу, а тому діяльність відповідача є законною. Спірний договір містить усі істотні умови, що необхідні для договорів даного виду. Договір № 009658 не підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача у судовому засіданні 16.10.2014 року, вивчивши письмові докази, суд встановив наступне. 05.03.2014 року між ТОВ «Лізингова компанія АвтоФінанс» (лізингодавець) і [PERSON] (лізингоодержувач) був укладений договір фінансового лізингу № 009658, предметом якого є ЗАЗ Ланос (хетчбек), чорного кольору, вартістю 82 400 грн. Пунктом 7 вище вказаного договору визначено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачі протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення даного договору (10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмета лізингу). До договору сторонами підписано Додаток № 1 (графік сплати першого лізингового платежу) і Додаток № 2 (графік сплати другого лізингового платежу). На виконання умов договору позивачем сплачена відповідачу сума 8 240 грн. комісії за організацію та оформлення даного договору, що складає 10% від вартості предмету лізингу. Комісія банку за платіж склала суму 82 грн. 40 коп. Відповідно до ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Статтею 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. За змістом ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. З матеріалів справи вбачається, що сторонами в договорі № 009658 від 05.03.2014 року визначений предмет лізингу (п. 1 договору), строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (п. 2 договору), розмір лізингових платежів (п. 8 договору, Додатки № 1 і № 2 до договору), та інші умови. Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З аналізу змісту договору № 009658 від 05.03.2014 року суд приходить до висновку про те, що між сторонами досягнуто згоди по всім істотним умовам, що необхідні для договорів даного виду. Посилання позивача на те, що договір фінансового лізингу має бути посвідчений нотаріально, судом до уваги не приймається, оскільки ст. 799 ЦК України (форма договору найму транспортного засобу) є складовою параграфа 5 гл. 58 ЦК України, який регулює відносини, що виникають із найму (оренди) транспортного засобу. Норма ст. 799 ЦК України не може бути застосована до договору фінансового лізингу, оскільки, незважаючи на схожість цих відносин, законодавством вони розділені як такі, що мають окреме регулювання. Крім того, у цих правовідносинах є спеціальний закон - Закон України «Про фінансовий лізинг». Нотаріальне посвідчення укладеного між сторонами договору фінансового лізингу в силу положень Закону України «Про фінансовий лізинг» та параграфа 6 гл. 58 ЦК України не є обов'язковим. Щодо доводів позивача про ведення його в оману під час укладення спірного договору та про нечесну підприємницьку діяльність, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. В п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Позивачем в ході розгляду справи не було доведено належними доказами укладення договору фінансового лізингу № 009658 від 05.03.2014 року під впливом обману. Відповідно до п. 2.1 «Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами», затвердженого Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 22.01.2004 року № 21, юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності, зокрема, довідки про взяття на облік юридичної особи (далі - Довідка), виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг. Відповідачем до матеріалів справи надана довідка Національної комісії Держфінпослуг від 11.09.2012 року № 1217, яка підтверджує право надання послуг з фінансового лізингу. Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Позивачем не було доведено у встановленому законом порядку застосування відповідачем «пірамідальної схеми» придбання товарів, що могло б бути кваліфіковано як порушення законодавства. Умовами правочину передбачено надання позивачеві товару в обмін на внесені ним кошти. Якщо укладений сторонами правочин передбачає одержання споживачем необхідного йому товару, визначає умови (схему фінансування тощо), за яких такий товар може бути одержаний (у тому числі закріплює відповідні права та обов'язки сторін), то до такого правочину не може бути застосовано визначення «пірамідальної схеми». За таких обставин, твердження позивача про недійсність договору через його невідповідність Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими. Відповідно до п 7. Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, позивачем не було доведено у встановленому законом порядку наявності підстав для визнання договору фінансового лізингу № 009658 від 05.03.2014 року недійсним. Таким чином, суд проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази приходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed