Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» про захист прав споживачів у спосіб визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності. Ухвалою суду від 29.03.2017 відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено її до розгляду. Крім того, ухвалою суду від 29.03.2017 задоволено заяву позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти в розмірі 50000,00 грн., що знаходяться на банківських рахунках відповідача. В обґрунтування своїх вимог, які підтримані його представником у судовому засіданні у повному обсязі, позивач посилається на те, що 21.03.2017 між сторонами укладено договір фінансового лізингу, за яким позивач є лізингоодержувачем, а відповідач лізингодавцем, предметом якого є транспортний засіб Renault Logan, який лізингодавець зобовязався придбати у власність та передати у користування лізингоодержувачу за плату. Оспорюючи договір, позивач посилається на наявність у ньому несправедливих умов, заборонених Законом України «Про захист прав споживачів», на недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення правочину, на відсутність у відповідача ліцензії на надання фінансових послуг. На підставі ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 203, 215, 220, 227, 799, 806 ЦК України, позивач просить суд: визнати недійсним повністю з моменту укладання договір фінансового лізингу від 21 березня 2017 року № 600, укладений між сторонами; стягнути з відповідача на користь позивача кошти, одержані на виконання недійсного правочину, у розмірі 50\~000,00 (пятдесят тисяч) гривень; вирішити питання про судові витрати. У судове засідання 28.08.2017р. позивач та його повноважні представники не зявилися, однак від останніх надійшла заява, згідно якої вони просять розглянути дану справу за відсутності позивача та його представників. Повноважний представник відповідача у судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, в порядку\~ст.74 ЦПК України. Водночас від останнього на адресу суду надійшли письмові заперечення, відповідно до яких відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує у повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність, необґрунтованість та відсутність передбачених чинним законодавством підстав для визнання спірного правочину недійсним. Заслухавши надані у процесі розгляду справи пояснення представників позивача, дослідивши матеріали справи та норми чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. 21 березня 2017 року між відповідачем, як лізингодавцем, та позивачем, як лізингоодержувачем, укладено договір фінансового лізингу № 600 (далі договір). Відповідно до пункту 1.3 договору, лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства. Позивач є фізичною особою без статусу субєкта підприємницької діяльності, яка за договором домовилася про використання продукції для особистих потреб, безпосередньо не повязаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обовязків найманого працівника (договором не передбачено право лізингоодержувача використовувати предмет лізингу для потреб підприємницької діяльності або виконання обовязків найманого працівника). Через це, позивач підпадає під ознаки визначення «споживач», наведеного в п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», а, отже, правовідносини сторін регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з п.3.3.1 договору, лізингоодержувач зобовязаний до отримання предмету лізингу, на умовах та у порядку, передбаченому договором, сплатити передбачені даним договором платежі. Згідно з п.1.7 договору, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 (девяносто) календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст.9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.5 ст.9 даного договору. Розмір комісії за організацію договору встановлено на рівні 7 % від вартості предмета лізингу (п.9.1 договору), розмір авансового платежу 23 % від вартості предмета лізингу (п.9.3 договору), розмір комісії за передачу предмета лізингу 3\~% від вартості предмета лізингу. Загальний відсоток платежів, належних до сплаті до передачі предмета лізингу, становить 33 % від вартості предмета лізингу. Згідно з п.8.2 договору, укладаючи даний договір сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу, на момент укладання договору, за цим договором становить 12349,12 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, на фактичну дату укладання даного договору. На дату укладання даного договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 335896,00 гривень з ПДВ. На виконання умов договору, 21 березня 2017 року позивач сплатив відповідачу комісію за організацію договору в розмірі 23512,72 гривень (квитанція № ПН7538 від 21.03.2017) та авансовий платіж в розмірі 26487,28 гривень (квитанція №\~ПН7536 від 21.03.2017), що не заперечується і відповідачем у наданих письмових поясненнях. 22.03.2017р. позивачем на адресу відповідача направлено заяву про розірвання договору фінансового лізингу від 21.03.2017р. №600, укладеного між ТОВ «Єврокар Україна» та [PERSON] та повернення сплачених, згідно квитанцій №ПН7538 та №ПН7536, грошових коштів у розмірі 23\~512,72 грн. та 26\~487,28 грн. відповідно. Згідно листа від 18.04.2017р. ТОВ «Єврокар Україна», розглянувши заяву позивача про розірвання договору №600, повідомило останнього про розірвання вказаного договору із 05.04.2017р. та зазначило, що грошові кошти у сумі 23\~512,72 грн. згідно п.9.6. зараховані як комісія за організацію договору, а 26\~487,28 грн. згідно п.9.6 договору як частина авансового платежу. Крім того надіслано акт повернення, згідно якого будуть повернуті грошові кошти, із якого слідує, що до повернення підлягає сума грошових коштів у розмірі 21\~189,82 грн. 14.06.2017р. відповідачем на адресу позивача повторно направлено листа із вказівкою на розірвання договору фінансового лізингу №600 та повернення грошових коштів, згідно акту повернення після отримання відповідачем визначених у акті документів. Водночас, як встановлено судом та не заперечується відповідачем у наданих письмових запереченнях, авансовий платіж позивачу не повернутий. Так, перевіряючи доводи позивача про наявність в оспорюваному договорі несправедливих умов правочину, заборонених Законом України «Про захист прав споживачів», судом проведено аналіз умов правочину, на які позивач вказує в позовній заяві як на несправедливі. Стаття 18 даного Закону містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-ХІІ). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Проаналізувавши норму статті 18 Закону № 1023-ХІІ, слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Відповідно до п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Положенням п.3.4.3 спірного договору узгоджено, що лізингоодержувач має право відмовитись або розірвати договір у передбачених даним договором або чинним законодавством випадках. Однак, в той же час, згідно з п.12.1 договору, лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.17 та 4.1 та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору. У такому випадку поверненню підлягає 80 % (вісімдесят відсотків) від сплаченого авансового платежу та / або частини авансових платежів, а 20 % (двадцять відсотків) лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається. Таким чином, із аналізу змісту договору, слідує, що за невиконання своїх зобовязань (одностороння відмова від зобовязання чи розірвання договору) за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, у той час як позивач позбавлений можливості односторонньої відмови чи розірвання договору без застосування відповідних санкцій чи матеріальних втрат (поверненню підлягають не всі платежі, а лише 80 % від суми авансового платежу, а комісія за організацію договору взагалі поверненню не підлягає), тобто за аналогічних обставин лізингодавець отримує матеріальну вигоду, тоді як лізингоодержувач лише витрати. Отже, умова, зазначена в п.12.1 договору, є забороненою п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» як несправедлива Відповідно до п.7 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника). Згідно з п.12.2 договору, лізингодавець має право розірвати даний договір в односторонньому порядку з лізингоодержувачем, який не сплатив авансовий платіж в повному обсязі протягом строку, що встановлено п.9.3 даного договору, про що повідомляє лізингоодержувача у письмовій формі. В такому випадку, лізингодавець повертає лізингоодержувачу сплачений ним авансовий платіж за вирахуванням 10 % від суми сплаченого авансового платежу. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає. Таким чином, при розірванні спірного договору, не отримавши товару (предмету лізингу), сплачені в рахунок вартості останнього кошти лізингоодержувачу у повному обсязі не повертаються. Отже, умова, зазначена в п.12.2 договору, є забороненою п.7 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» як несправедлива. Відповідно до п.10 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. В п.17.4 договору зазначено, нібито лізингоодержувач ознайомлений з умовами та внутрішніми правилами лізингодавця. При цьому, ані в цьому пункті, ані в додатках до Договору немає ні переліку, ні самих «умов і внутрішніх правил лізингодавця», а також відсутні їхні реквізити (дати затвердження, назви правового акту, яким затверджені ці «умови і внутрішні правила», реєстраційні номери). З цього випливає висновок, що в процесі виконання умов договору лізингодавець одержав можливість посилатися на будь-які «умови і внутрішні правила лізингодавця», незалежно від того, чи надано було лізингоодержувачеві можливість ознайомитися з ними до укладення договору. Отже, умова, зазначена в п.17.4 договору, є забороненою п.10 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» як несправедлива. Відповідно до п.11 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі. Згідно з п.4.4 договору, строк передачі лізингоодержувачу в користування предмета лізингу може бути збільшено з причин, незалежних від лізингодавця (включаючи випадки затримки поставки продавцем / постачальником транспортного засобу), причому лізингодавець бере на себе зобовязання письмово або в телефонному режимі повідомити лізингоодержувача про причини та приблизні строки затримки (у випадках затримки поставки транспортного засобу продавцем / постачальником після отримання від нього відповідної інформації), при цьому лізингоодержувач погоджується на зміну строків передання предмету лізингу без укладення додаткових угод до даного договору. Наведена умова дозволяє лізингодавцю в односторонньому порядку на власний розсуд змінювати істотну умову договору умову про строк передачі лізингоодержувачу в користування предмету лізингу. При цьому лізингодавець отримав можливість посилатися на будь-які причини, незалежні від нього, однак тягар такої затримки повністю покладено на лізингоодержувача, оскільки умовами договору не передбачена відповідальність лізингодавця у випадку односторонньої зміни ним умови договору про строк передачі в користування предмету лізингу. Отже, умова, зазначена в п.4.4 договору, є забороненою п.11 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» як несправедлива. Відповідно до п.13 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. За змістом п.8.1 договору, сторони погодилися, що лізингові платежі, що підлягають сплаті за даним договором на користь лізингодавця, відображають справедливу вартість предмета лізингу та забезпечують отримання лізингодавцем суми, очікуваної станом на дату виконання договору відповідно до чинного курсу обміну долара США до української гривні за готівковими операціями, встановленого комерційним банком АТ «[PERSON] Аваль» (www.aval.ua) при продажу долару, станом на дату, коли кожен платіж має бути сплачений. Таким чином, розмір лізингових платежів ставиться в залежності від вартості предмета лізингу. В той же час, згідно з п.8.3 договору, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладання даного Договору, може змінюватися, зокрема, в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця. Зазначена вище умова надає можливість визначати вартість предмету лізингу, а відтак і розмір лізингових платежів, на момент передання предмету лізингу споживачеві, а не на момент укладення договору. Отже, умова, зазначена в п.8.3 договору, є забороненою п.13 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» як несправедлива. Крім того, згідно з п.9.4 договору, сторони визначили, що у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору та з метою виплати лізингоодержувачем не менше 23% від вартості предмета лізингу на момент купівлі предмету лізингу та його передачі, лізингоодержувач зобовязаний єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів. У такому випадку сплата різниці проводиться лізингоодержувачем на підставі наданої лізингодавцем квитанції або рахунку. В такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та подальші лізингові та інші обовязкові платежі будуть визначені у додатку № 3 до даного договору, який сторони зобовязані підписати та який є його невідємною частиною. Сторони погодили, що доказом зміни вартості предмету лізингу є рахунок-фактура чи прайс-лист від продавця транспортного засобу станом на дату виписки рахунку-фактури продавцем. Зазначена вище умова також надає можливість лізингодавцеві в однносторонньому порядку визначати вартість предмету лізингу, а відтак і розмір лізингових платежів, «на момент купівлі предмету лізингу та його передачі», а не на момент укладення договору. Суд також звертає увагу на те, що 90-денний передання предмету лізингу лізингоодержувачеві, за змістом п.4.4 договору, може збільшуватися лізингодавцем в односторонньому порядку на будь-який період часу, через що умова договору, яка дозволяє визначати розмір лізингових платежів на момент передачі предмета лізингу, а не на момент укладення договору, створила істотний дисбаланс прав договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Отже, умова, зазначена в п.9.4 договору, є забороненою п.13 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» як несправедлива. Крім того, згідно з п.10.14 договору, у випадку настання істотних змін на кредитно-грошовому ринку України та/або при виникненні процесів, які зумовили зміну валюти резервів Національного банку України та комерційних банків та / або обрання продавцями / постачальниками предметів лізингу за договорами інших грошових еквівалентів зобовязання ніж долар або євро, сторони дійшли згоди, що грошовий еквівалент виконання лізингоодержувачем зобовязання в іноземній валюті буде обрано лізингодавцем зіставно із виниклими змінами. При настанні зазначених у цьому пункті подій лізингодавець розробляє нові додатки №\~1 та № 3 із зазначенням нових розрахунків лізингових платежів та курсу грошового еквіваленту зобовязання в іноземній валюті на момент надсилання таких додатків лізингоодержувачу. Доказом отримання лізингоодержувачем додатків є поштова квитанція / повідомлення про таке відправлення на його адресу. Лізингоодержувач погоджується, що підписані з боку лізингодавця додатки є дійсними, правомочними та такими, що мають бути виконані сторонами. Зазначена умова надає лізингодавцю за широкого переліку неконкретизованих умов (наприклад, «істотні зміни на кредитно-грошовому ринку», «виникнення процесів, які зумовили зміну валюти резервів») можливість збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Більше того, всупереч принципу свободи договору (п.3 ч.1 ст.3 ЦК України), споживача зобовязано укладати додаткові угоди до договору, що збільшуватимуть його обовязки. Отже, умова, зазначена в п.10.14 договору, є забороненою п.13 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» як несправедлива. Наведені вище висновки суду узгоджуються із правовою позицією ВСУ, яка викладена у постановах по справі №6-2766цс15 від 16.12.2015р., по справі №6-1551цс16 від 19.10.2016р.,та №6-330цс16 від 08.06.2016р. У свою чергу, держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів (ч.4 ст.42 Конституції України). Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної [PERSON] Європи від 17 травня 1973 року № 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача. У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (пункти 9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви). В рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі № 1-26/2011 зазначено, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно з п.2 ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Таким чином, лізингодавець включив у пункти 4.4, 8.3, 9.4, 10.14, 12.1, 12.2, 17.4 оспорюваного договору умови, які є несправедливими, чим порушив приписи ч.1, п.4, 5, 7, 10, 11, 12, 13 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.203 ЦК України. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг»). Оскільки визнані несправедливими умови оспорюваного договору стосуються, в тому числі, предмета лізингу та розміру лізингових платежів (істотних умов договору), а також строку передання предмета лізингу, порядку розірвання договору, розрахунків при розірванні договору (умов початку і припинення дії договору лізингу), то визнання недійсними окремих положень договору зумовлює зміну інших його положень, що, свою чергу, відповідно до п.2 ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», є підставою для визнання договору недійсним в цілому. У той же час, посилання позивача на несправедливість умов, викладених у п.4.3 спірного договору, суд вважає безпідставними, з огляду на наступне. Відповідно до п.12 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживача», несправедливими є, зокрема, умови договору про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору. Пунктом 4.3 оспорюваного правочину визначено, що у разі, якщо лізингоодержувач не скористається своїм правом на обрання продавця/постачальника предмету лізингу та не повідомить у зазначені строки про свій намір та/або обраний лізингоодержувачем продавець / постачальник не зможе виконати зобовязання щодо поставки предмету лізингу належної якості, сторони погоджують, що такий вибір буде здійснено лізингодавцем. У відповідності до приписів ст.808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Разом з тим, як вбачається із спірного правочину, зокрема, п.4.3,4.7 у разі обрання лізингодавцем постачальника, останній несе відповідальність перед лізингоодержувачем щодо поставки предмету лізингу належної якості. У разі ж наявності дефектів у предмета лізингу, лізингодавець повинен замінити такий предмет лізингу. Водночас, відповідно до п.6.1 договору, термін та порядок гарантійного обслуговування предмету лізингу встановлюється заводом-виробником предмету лізингу. При цьому, недоліки предмету лізингу, що виникли у гарантійний строк експлуатації в результаті гарантійних випадків, не з вини лізингоодержувача, усуваються уповноваженим на те виконавцем робіт з технічного сервісу коштом продавця. Таким чином, проаналізувавши умови спірного правочину в частині посилань позивача, суд вважає, що останні відповідають приписам чинного законодавства та правовій природі договору фінансового лізингу, а відтак у даному випадку відсутні несправедливі умови. Перевіряючи обґрунтованість доводів позивача про відсутність у відповідача ліцензії на надання фінансових послуг, суд зазначає наступне. Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», до фінансових установ належать, зокрема, лізингові компанії. Фінансовими вважаються такі послуги: зокрема, фінансовий лізинг (п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій (ч.2 ст.7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб (п.4 ч.1 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Оскільки фінансовий лізинг належить до фінансової послуги, яка передбачає залучення фінансових активів від фізичних осіб, то для здійснення відповідачем діяльності з надання послуги фінансового лізингу відповідачу необхідно було оформити ліцензію. Наведені висновки суду узгоджуються із правовою позицією ВСУ, викладеної у постанові від 16.12.2015р. по справі №6-2766цс15 та постанові від 19.10.2016р. по справі №6-1551цс16, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. У той же час, не заслуговують на увагу доводи відповідача щодо отримання ліцензії на здійснення господарської діяльності з надання фінансових послуг з фінансового лізингу відповідно до розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №3009 від 04.07.2017р., оскільки зважаючи на дату укладення спірного правочину 21.03.2017р., останній був вчинений без відповідної ліцензії. Перевіряючи доводи позивача стосовно недотримання вимоги закону про обовязкове нотаріальне посвідчення правочину, суд зазначає наступне. Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки. За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування. Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України. За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню. З оспорюваного договору вбачається, що його укладено за участю фізичної особи (лізингоодержувача, позивача), але він не був нотаріально посвідчений. Таким чином, відповідачем не було дотримано умови закону про нотаріальне посвідчення правочину, яке є обовязковим для договору фінансового лізингу транспортного засобу, укладеного за участю фізичної особи, в силу приписів ст.ст.799, 806 ЦК України. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 16.12.2015 у справі № 6-2766цс15 та від 18.01.2017р. №6-648цс16. Згідно з абз.2 ч.1 ст.360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. З огляду на наведене та враховуючу правові висновки ВСУ, суд вважає необґрунтованими та безпідставними посилання відповідача на необовязковість нотаріального посвідчення спірного договору. Разом з тим, суд не може надати переваги над нормами закону положенню п.1.8 договору, де зазначено, що сторони погодили укласти даний договір у простій письмовій формі. Оскільки згідно з абз.2 ч.3 ст.6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обовязковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або з суті відносин між сторонами. Положенням ч.2 ст.799 ЦК України встановлено вимогу обовязкового нотаріального посвідчення правоину, від якої сторони не можуть відступити. Крім того, відповідно до п.29 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, судам необхідно враховувати, що в силу частини другої статті 215 ЦК норми закону щодо підстав нікчемності правочинів є імперативними. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Таким чином, договір фінансового лізингу від 21.03.2017 № 600, укладений між сторонами, є нікчемним. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину (п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст.215 ЦК України). Отже, нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам\~закону\~та не потребує визнання його таким судом (постанова ВСУ від 17.02.2016р. по справі №6-1601цс15). З огляду на наведене, позовні про визнання договору фінансового лізингу №600 від 21.03.2017р. недійсним до задоволення не підлягають. До таких правочинів застосовуються наслідки, передбачені\~статтею 216 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. З огляду на наведене, будь-які дії учасників недійсного правочину, у тому числі щодо виконання чи розірвання договору не створюють юридичних наслідків, тобто не породжують жодних зобовязань для контрагентів, оскільки правочин є недійсним з моменту його укладення, а не визнання недійсним судом. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Як встановлено судом, на виконання умов недійсного правочину відповідач одержав від позивача грошові кошти в розмірі 50000,00 гривень. Тоді як відповідач своїх зобовязань за договором не виконував, предмет лізингу в користування позивачеві не передав. Таким чином, враховуючи нікчемність договору, у відповідача в момент отримання грошових коштів від позивача (21 березня 2017 року) виникло на підставі ч.1 ст.216 ЦК України грошове зобовязання повернути позивачу все одержане на виконання умов правочину, в даному випадку повернути грошову суму в розмірі 50000,00 гривень. На день розгляду справи, матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем обовязку, передбаченого ч.1 ст.216 ЦК України. Кошти позивачеві не повернуті. Таким чином, позовна вимога про застосування наслідків недійсності правочину також підлягає задоволенню, а з відповідача належить стягнути на користь позивача 50000,00 гривень коштів, одержаних на виконання недійсного правочину. У відповідності до ч.3\~ст.88 ЦПК України\~якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial