Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду в інтересах [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки. Мотивує вимоги, тим що з 11 червня 1994 року позивач перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], від шлюбу мають двох дітей доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. На праві особистої приватної власності йому належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: Херсонська область, Генічеський район, смт. Партизани, вул. Героїв (Чапаєва), 16, який йому подарував батько [PERSON] 20 вересня 2010 року. 02 грудня 2015 року він приватизував земельну ділянку під цим будинком та отримав свідоцтво на право власності на неї. Після розірвання шлюбу з відповідачем, вони домовилися, про те, що він передасть їй цей житловий будинок, а вона відмовиться від аліментів на дочку та сина. В серпні 2016 року вони звернулися до приватного нотаріуса [PERSON] та уклали договір купівлі-продажу цього будинку та земельної ділянки, оскільки нотаріус пояснила, що в даному випадку договір дарування укладається після присудження судом аліментів. Він погодився на договір купівлі-продажу, але ніяких грошей від відповідача не отримував, бо вважав, що таким чином він передає нерухомість у рахунок аліментів на дітей. Незважаючи на таку домовленість, відповідач звернулася до суду з позовною заявою про стягнення з нього аліментів на утримання дітей, яким винесено рішення про стягнення з нього аліментів на утримання доньки 600 гривень, сина ј від усіх видів заробітку. Отже, вважає цей договір недійсним, по-перше: в звязку з відсутністю дозволу на продаж житлового будинку органу опіки та піклування Партизанської селищної ради; по-друге: в звязку з помилкою, оскільки він неправильно сприймав істотні умови договору та його наслідків, що вплинуло на його волевиявлення. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, просять позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] проти позову заперечували в повному обсязі, пояснивши, що дозвіл на продаж будинку та земельної ділянки наданий органом опіки та піклування Генічеської районної державної адміністрації, з приводу того що позивач не отримував грошей за продаж нерухомого майна, то ці обставини вже досліджувалися судом першої та апеляційної інстанції, в задоволенні позову з цих підстав позивачу було відмовлено. Третя особа приватний нотаріус Генічеського районного нотаріального округу [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона посвідчувала договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON] Під час укладання цих договорів мова йшла про продаж цих обєктів позивачем відповідачу. Всі права та обовязки були розяснені сторонам. Внаслідок того, що за цією адресою були прописані неповнолітні діти був отриманий дозвіл Генічеської районної державної адміністрації на продаж житлового будинку. Сторони прочитали дані угоди, підписали, зауважень не мали, гроші як вони повідомили були передані до укладання цих угод. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Так, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 червня 1994 року по16 липня 2015 року. Від шлюбу мають дітей доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Позивачу на праві приватної власності належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: Херсонська область, Генічеський район, смт. Партизани, вул. Героїв (Чапаєва), 16, який йому подарував батько [PERSON] 20 вересня 2010 року. На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02 грудня 2015 року позивачу належала земельна ділянка за вказаною адресою. Згідно договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 03 серпня 2016 року позивач продав вищезазначений житловий будинок та земельну ділянку відповідачу за 79400 грн. та 35078 грн. відповідно. Розпорядженням голови районної державної адміністрації від 08 липня 2016 року № 296 надано дозвіл [PERSON] на продаж даного житлового будинку. 07 вересня 2009 року рішенням Генічеського районного суду Херсонської області стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини доньки [PERSON] в розмірі ј частини всіх видів заробітку, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму щомісячно до досягнення нею повноліття. 20 січня 2017 року рішенням Генічеського районного суду Херсонської області стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання повнолітньої дитини доньки [PERSON] в розмірі 600 гривень, сина [PERSON] в розмірі ј частини всіх видів заробітку, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму щомісячно до досягнення нею повноліття. Надаючи правову оцінки правовідносинам які виникли суд виходить з наступного. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Зі змісту статті 202 ЦК України вбачається, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно з положеннями частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частин 1 та 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. Так, позивач посилається на те, що угоди укладені без дозволу органу опіки та піклування Партизанської селищної ради. Але, суд не приймає до уваги ці доводи, оскільки в реєстраційній справі наданої суду нотаріусом, наявне розпорядження голови районної державної адміністрації про надання дозволу гр. [PERSON] на продаж житлового будинку право користування яким мають діти. Це розпорядження було винесено за заявою гр. [PERSON] на підставі рішення засідання комісії питань захисту прав дитини Генічеської районної державної адміністрації від 15 червня 2016 року. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань науки, освіти, культури, охорони здоров'я, фізкультури і спорту, сім'ї, жінок, молоді та дітей. Відповідно до п. 1 ст. 22 цього Закону місцева державна адміністрація реалізовує державну політику в галузі науки, освіти, охорони здоров'я, культури, фізкультури і спорту, материнства і дитинства, сім'ї та молоді. Згідно п.1 ч. 1 ст. 39 цього Закону голови місцевих державних адміністрацій очолюють відповідні місцеві державні адміністрації, здійснюють керівництво їх діяльністю, несуть відповідальність за виконання покладених на місцеві державні адміністрації завдань і за здійснення ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 1 ст. 41 цього Закону голови місцевих державних адміністрацій видають розпорядження одноособово і несуть за них відповідальність згідно із законодавством. Згідно п. 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, повязаної із захистом прав дітей, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України 24 вересня 2008 року № 866, дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається у разі гарантування збереження її права на житло і оформлюється рішенням районної, районної в мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної в місті ради, витяг з якого заявникам видає служба у справах дітей. Отже, посилання позивача про те, що не має дозволу органу опіки та піклування Партизанської селищної ради не має під собою правого обґрунтування та не є підставою визнавати оспорювані договори нікчемними. Крім того, позивач особисто звертався до Генічеської районної державної адміністрації за дозволом на продаж житлового будинку, який і отримав, та позиція займана ним під час розгляду справи суперечить його діям, вчиненим для укладання цих угод. Іншою підставою для визнання оспорюваних угод недійсними, [PERSON] посилається на те, що, бажаючи укласти із колишньої дружиною договір дарування в рахунок подальшої сплати аліментів на дітей, помилково уклав договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, тому ці договори підлягають визнанню недійсними на підставі статті 229 ЦК України. За положеннями частини 1 статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості обєкта тощо. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце та надати відповідні докази, які б свідчили про її помилку, зокрема, щодо правової природи правочину. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6 листопада 2009 року розяснено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних та допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку та неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно мало місце і має істотне значення. Допитані свідки [PERSON] співмешканка позивача та [PERSON] батько позивача в судовому засіданні пояснили, що позивач мав намір передати житловий будинок із земельною ділянкою колишній дружині в рахунок сплати в майбутньому аліментів на утримання дітей, наміру продавати це майно у нього не було. Суд, критично оцінює покази цих свідків, оскільки під час укладання спірних угод вони присутні не були, інших належних доказів того, що позивач мав інші наміри та помилився щодо обставин та істотних умов договору суду не надано. За умовами оспорюваних договорів сторони підтвердили дійсність намірів при його укладанні, що договори не носять характеру фіктивного чи удаваного правочину. Продавець стверджував, що правочин вчинено ним не під впливом обману чи помилки. Нотаріусом розяснено наслідки укладення цього договору. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Судові витрати не підлягають стягненню з відповідачів, оскільки згідно ст. 141 ЦПК України в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed