Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до [PERSON] з позовними вимогами про поділ спільного майна подружжя. На обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що з відповідачем перебували у фактичних шлюбних відносинах з 2002 року, а з 2007 року по 2018 рік - у зареєстрованому шлюбі. У цей період ними був збудований житловий будинок по [ADDRESS] , а також придбане інше майно: легковий автомобіль марки ШЕВРОЛЕ АВЕО, причіп легковий і автомобіль вантажний марки ЗІЛ. Посилаючись на ч.1 ст. 60 СК України, просив визнати вказане майно об`єктами спільної сумісної власності та здійснити поділ за принципом рівності часток подружжя, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину будинку та прилеглої земельної ділянки, а також транспортних засобів. Крім того, зазначив, що у відповідача залишилися речі, які він вважає особистою власністю - електричні інструменти та автозапчастини: болгарка електрична, дриль електрична, шуруповерт електричний, шуруповерт акумуляторний, фен будівельний електричний, електрозварювальний апарат, компресор електричний стаціонарний заводський, бензинова коса, електричний генератор, бензинова пила, диски металеві автомобільні 2 шт., паяльник електричний, металевий ящик для зимової риболовлі, вудки для зимової риболовлі у кількості 5 шт., бур для зимової риболовлі, вудки для літньої риболовлі - телескопічні з котушками, довжиною 4-м. одна, у кількості 5 шт., компресор автомобільний для підкачки шин, набір ключів накидних для ремонту техніки один комплект, трудова книжка, видана на ім`я позивача. Відповідач, заперечуючи повністю позовні вимоги, надала до суду відзив, зокрема зазначила, що спірний будинок належав їй на праві власності до укладення шлюбу з позивача, а інше майно вона придбала за власні кошти, позивач же не працював та доходу не мав, відтак не вкладав коштів у придбання майна. Вважає, що позивач не має права на майно. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Надав пояснення про те, що з 2002 року вони з відповідачем проживали разом як сім`я без реєстрації шлюбу. Жили у будинку, який належав відповідачці по [ADDRESS] . В 2007 році зареєстрували шлюб. Житловий будинок вони знесли та на його місці почали будівництво нового. Позивач в 2002 році звільнився з посади вантажника міськоопторгу та почав самостійно заробляти кошти, здійснюючи вантажні перевезення до м. Києва. Брав участь у будівництві будинку, привозив будівельні матеріали, а коли почалися виконуватися внутрішні роботи по будинку, працював у бригаді будівельників. За час проживання у шлюбі вони також придбали автомобіль марки Шевроле Авео, причіп легковий і автомобіль вантажний марки ЗІЛ. Саме на вантажному автомобілі він здійснював перевезення та заробляв кошти. Крім цього майна, ним придбані як особисті речі електричні інструменти та автозапчастини. Відповідач в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог. Надала пояснення про те, що вона працювала на посаді заступника директора Бобринецького Міськкоопторгу та здійснювала підприємницьку діяльність. З 2002 року вони періодично підтримували стосунки, а в 2007 році зареєстрували шлюб. Будинок, на який претендує позивач, належить їй особисто, оскільки придбаний до реєстрації шлюбу з позивачем, в 2007 році вона здійснювала реконструкцію вказаного будинку, так як він потребував ремонту. Оскільки будинок був старим, потребував капітального ремонту, то вирішила звести нові стіни. Самостійно наймала будівельників та за власні кошти здійснювала будівництво. Позивач в цей час не працював, займався вантажними перевезеннями, доходу фактично не мав і дома був дуже рідко. Коштів для будівництва будинку не надавав. Автомобіль ЗІЛ вона придбала також за власні кошти, однак оформила майно на чоловіка та передала йому для того, щоб він займався перевезеннями. Дійсно, впродовж 2007-2009 років чоловік працював у Києві, однак зароблені ним кошти витрачалися на його ж потреби та ремонт автомобіля, до бюджету сім`ї зароблених грошей позивач не вкладав. В 2011 році вони придбали легковий автомобіль Шевроле Авео, визнає, що на придбання автомобіля позивач дав 15 тисяч гривень, проте заперечує проти поділу цього майна. Заявлені позивачем речі побуту не вважає його особистими, оскільки придбавала деякі особисто сама за власні кошти, а деякі разом з чоловіком для обслуговування будинку та автомобілів. Трудову книжку на час розгляду справи в суді позивачу повернула. Судом встановлені наступні обставини та відповідні правовідносини. Позивач [PERSON] та відповідача [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.11.2007 року по 20.04.2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу (ст.68 СК України). Сторони не дійшли згоди щодо поділу майна, тому спір вирішується в судовому порядку. За змістом ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 06.04.2011 року є власником будинку по [ADDRESS] та земельної ділянки за цією ж адресою, площею 942,7 кв.м. Дата прийняття рішення про державну реєстрацію 14.04.2011 року (а.с.82). Крім того, об`єктом поділу є рухоме майно: автомобіль ЗИЛ, модель 431410 СПГ, бортовий-С, реєстраційний номер [NUMBER] , 1991 року випуску, зареєстрований 25.06.2010 року, власником якого зазначений [PERSON] (а.с.13), причім марки ЛЕВ, реєстраційний номер [NUMBER] , 2016 року випуску, зареєстрований 22.03.2016 року, власником якого зазначений [PERSON] (а.с.14), автомобіль Шевроле Авео, реєстраційний номер [NUMBER] , 2011 року випуску, придбаний згідно договору купівлі-продажу 16.09.2011 року [PERSON] (а.с.117). За змістом ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно з ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, відповідач, заперечуючи позовні вимоги, вказала, що належний їй будинок не є спільною сумісною власністю, оскільки право власності на нього набула до укладення шлюбу з позивачем, на підтвердження цього надала копію будинкової книги про реєстрацію місця проживання, договір купівлі-продажу будинку по [ADDRESS] від 11.08.1988 року та договір купівлі-продажу будинку від 03.07.2001 року (а.с.104-108). Разом з тим, відповідачем визнано, що вказаний будинок, був зруйнований та на його місці побудовано новий ( за словами відповідача - зроблено реконструкцію), право власності на новозбудований будинок зареєстровано за відповідачем в 2011 році (а.с.110). Спростовуючи вимоги позивача, позивач вказує, що на власні кошти будувала будинок та на підтвердження цього надала суду копії накладних про придбання будівельних матеріалів та відомості про доходи, зокрема, розмір заробітної плати та доходи від підприємницької діяльності. Крім того, достатній фінансовий стан підтвердила укладенням в 2007 році договору про надання поворотної фінансової допомоги на суму 100000 грн., які надав їй роботодавець (а.с.247), а також відомості про наявні вклади в банківській установі, що також на думку відповідача підтверджують той факт, що саме на її власні кошти здійснювалося будівництво та придбавалося інше спірне майно. Крім наданих письмових доказів, сторони також посилалися на показання свідків, зокрема працівників, які були задіяні на будівництві та облаштуванні будинку. Так, свідок [PERSON] зазначив, що [PERSON] з ним домовлялася про будівництво будинку, всі домовленості та розрахунки були з нею. Позивача бачив періодично у дворі. Коли проводили роботи на другому поверсі позивач допомагав встановлювати дах. Бачив, як він привозив будівельні матеріали. Свідок [PERSON] зазначив, що також був найнятий [PERSON] для робіт по будинку, зокрема роботи у дворі та внутрішні роботи в будинку. Періодично бачив у дворі позивача, знав, що він працює у Києві. Розраховувалася з ними саме відповідач. Зазначив також, що під час виконання внутрішніх робіт, позивач працював у їхній бригаді та отримував за це кошти. Свідок [PERSON] вказав, що працював разом з позивачем у Києві в 2002-2003 роках, знає, що позивач там працював що до 2008 року. Йому відомо, що [PERSON] купила вантажний автомобіль до [PERSON] , на якому він і здійснював перевезення у Києві, пізніше придбали легковий автомобіль. За чиї кошти придбане майно не знає. Свідок [PERSON] також надав показання про те, що працював у бригаді по оздоблювальним роботам будинку, позивач працював у їхній бригаді нарівно та отримував за це заробітну плату. Свідки [PERSON] надала показання про те, що знає відповідача та місце її роботи, а також розмір отриманих доходів, оскільки працювала разом з відповідачем. Їй відомі обставини придбання автомобіля ЗІЛ, який відповідач придбала за власні кошти до позивача. Позивач також працював у тому ж підприємстві вантажником до 2002 року, мав мінімальну заробітну плату, пізніше його доходи їй не були відомі. Позивач, вважаючи будинок спільною сумісною власністю, послався на те, що набуте вказане майно під час шлюбу, відтак він має право на рівну частину цього майна. На думку суду, такі твердження позивача щодо будинку та земельної ділянки є помилковими, оскільки жодним чином ним не доведено спільної участі у будівництві, в тому числі фінансових вкладів у будинок, навпаки, зі показань свідків встановлено, що при будівництві цього будинку позивач працював в одній з бригад як найманий працівник та отримував заробітну плату за виконану роботу, плату за яку проводила відповідач. Вказана обставина натомість підтверджує доводи відповідача, що будівництво проводилося на її власні кошти. Відтак підстав для визнання спірного будинку та земельної ділянки, на якій він розташований спільною сумісною власністю подружжя не вбачається, тому у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити. Що стосується спору відносно рухомого майна, слід відзначити наступне. Відповідач визнала, що придбала вантажний автомобіль для позивача для його подальшого працевлаштування, вказаний автомобіль був у розпорядженні позивача і на даний час перебуває у його користуванні. Легковий автомобіль та причіп придбали у період шлюбу, крім того, позивач вкладав частину коштів на придбання автомобіля. Відповідач, хоча і заперечує позовні вимоги, однак не надала до суду достатніх доказів, що вказане майно придбане виключно за її кошти та для її потреб. Тому, на думку суду, вказане майно як об`єкти спільної сумісної власності підлягають поділу між подружжям, виходячи із рівності часток. Разом з тим, зазначене майно є неподільним в натурі, питання щодо передачі майна у власність одній із сторін зі сплатою компенсації частки іншою стороною, в судовому засіданні не ставилося, тому суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу та залишає майно в їхній спільній частковій власності. Статтею 57 Сімейного Кодексу України зазначене майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Так, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Також особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Заявляючи вимогу про визнання переліку речей особистою приватною власністю, позивач не послався жоден доказ, що б підтвердив ці обставини, зокрема набуття його до шлюбу, на підставі дарування чи спадкування, за власні кошти. На думку суду та з урахуванням позиції відповідача можливо віднести до категорії речей індивідуального користування металевий ящик, для зимової риболовлі, вудки, для зимової риболовлі у кількості 5 штук, бур, для зимової риболовлі,вудки для літньої риболовлі - телескопічні з котушками, довжиною 4-м. - одна, у кількості 5 шт. та залишити вказані речі у користуванні позивача. У задоволенні інших позовних вимог щодо визнання речей приватною власністю слід відмовити за недоведеністю позовних вимог. Відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 502 грн. 17 коп.

Outcome: partial