Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON], третя особа: Верхньомайданська сільська рада Надвірнянського району Івано-Франківської області про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки. В судовому засіданні позивач по справі [PERSON] позов підтримав з мотивів викладених в позовній заяві, яку просить задоволити та зобов'язати [PERSON] повернути йому самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0188 га землі, що по [ADDRESS]. Відповідач по справі [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилася з невідомих суду причин. Про час і місце слухання справи повідомлена вчасно рекомендованою кореспонденцією. Представник третьої особи [PERSON] не заперечує проти задоволення позову. А тому, суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України(постановляє заочне рішення). Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст. 60 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення своїх позовних вимог та з'ясувавши фактичні обставини справи, прийшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав: Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зі змісту ст. 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, а також доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню всіх обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. А відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 14 Конституції України встановлено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно з ч.1 ст.2 ЗК України земельні відносини-це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в України є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування (ч.2 ст.5 Конституції України). Відповідно до ч.3 ст.140, ч.1 ст.144 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (ч.2 ст.59 Закону України « Про місцеве самоврядування в Україні»). Згідно ст.ст. 125, 126, 158 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації, а право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Виключно судами вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян, а у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. Чинний Земельний кодекс України встановлює підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність або надання їх у користування(ч.2 ст.116). Однак, громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. Земельний Кодекс України, чинний на момент виникнення спірних правовідносин закріпив право приватної власності громадян на землю. Отже, підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 15.11.2016 року в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача по справі залучено Верхньомайданську сільську раду Надвірнянського району Івано-Франківської області(ас.35). В судовому засіданні встановлено, що позивачу по справі [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,2830 га землі по [ADDRESS], цільове призначення якої-для ведення особистого селянського господарства, так як зазначена земельна ділянка була приватизована ним 31.12.2004 року, а також на неї видано державний акт на право власності на земельну ділянку року(ас.6-7). В судовому засіданні встановлено, що відповідач по справі [PERSON], яка мешкає за адресою: [ADDRESS] самовільно зайняла та використовує земельну ділянку площею 0,0188 га, яка розташована в межах земель населеного пункту, за відсутності відповідного рішення органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) та за відсутності відповідного правочину щодо такої земельної ділянки. Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», таке використання земельної ділянки, відповідальність за яке передбачена статтею 53-1 КУпАП. За фактом порушення відповідачем по справі [PERSON] вимог земельного законодавств, зокрема знесення межових знаків і захоплення земельної ділянки складено акти виходу на місце депутатської земельної комісії Верхньомайданської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 12.08.2016 року, 15.08.2016 року, довідкою Верхньомайданської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 10.11.2016 року №194/2-20, довідкою Надвірнянського ВП ГУ НПУ в Івано-Франківській області від 19.03.2016 року та від 07.11.2016 року, висновком від 19.08.2016 року(ас.11-12; 31-35). На час розгляду справи в суді спірна земельна ділянка не повернута. Відповідно до вимог ч.1 ст. 212 Земельного кодексу України самовільно зайнята відповідачем по справі [PERSON] земельна ділянка площею 0,0188 га землі повинна бути повернута за належністю. Згідно з п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради. У зв'язку з цим органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, є Верхньомайданська сільська рада Надвірнянського району Івано-Франківської області. Отже, своїми протиправними діями які виявилися в самовільному зайняті земельної ділянки площею 0,0188 га, розташованої по [ADDRESS] відповідач по справі [PERSON] без відповідного дозволу та правовстановлюючих документів, порушила вимоги щодо встановлених правил отримання земельних ділянок комунальної власності, передбачені ст.ст. 125,126 Земельного кодексу України. Згідно з ч.1 ст. 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Статтею 212 ч. ч. 1, 2 Земельного кодексу України встановлено, що приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Згідно статті 152 Земельного кодексу України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю; власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою; захист прав здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших передбачених законом, способів; а тому суд враховуючи вищезазначене та

Outcome: approved