Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (відповідач 2), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 3) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивував тим, що на прохання відповідачів, позивачем було здійснено їх реєстрацію у належній йому на праві власності квартирі [ADDRESS]. [PERSON], [PERSON] та [PERSON], з 2008 року не проживають в даній квартирі та сплату за комунальні послуги не здійснюють. В своїх позовних вимогах позивач просив суд визнати відповідачів, зареєстрованих за вказаною вище адресою, такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Ухвалою суду від 08 травня 2018 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін для розгляду справи по суті в судовому засіданні. Згідно з частиною 1 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. В судове засідання позивач не з'явився, однак надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та не заперечував проти заочного розгляду справи. Просив суд позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надіслали. Про причину неявки суд не повідомили, відзиву та інших заяв з процесуальних питань від них до суду не надходили. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 20 травня 1999 року, копія якого наявна в матеріалах справи. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. А ч. 1 ст. 317 цього Кодексу встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до витягів наданих Реєстром територіальної громади м. Києва від 07 травня 2018 року, [PERSON], [PERSON] та [PERSON], зареєстровані в [ADDRESS]. Крім того, судом встановлено, що відповідачі з 2008 року у спірній квартирі не проживають, сплату за утримання будинку та комунальні послуги не здійснюють. Вказане підтверджується також актом про не проживання осіб у спірній квартирі. Частиною першою ст. 401 ЦК України встановлено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Тобто, між сторонами виникли правовідносини щодо права користування чужим майном (сервітут), в яких позивач є власником майна, а відповідачі особами, які користуються сервітутом. Водночас, відповідно до вимог частини третьої статті 403 ЦК України особа, що користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Проте як, за змістом ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Оскільки відповідачі з 2008 року у спірній квартирі не проживають, сплату за комунальні послуги будучі зареєстрованими у цій квартирі не здійснюють, що також порушує права та законні інтереси позивача, як власника майна, на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись цим майном, суд дійшов висновку про наявність обставин для припинення сервітуту [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. А відповідно до ст. 391 цього Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, враховуючи встановлені обставини, суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі. Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved