Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою, в якій просить визнати малолітню [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] Свої позовні вимоги він мотивує тим, що є власником зазначеного будинку, в якому окрім нього та його брата [PERSON] з 2009 року зареєстрована його малолітня донька [PERSON]. Проте донька у даному будинку з квітня 2013 року не проживає, оскільки разом з його дружиною [PERSON] переїхали проживали в квартиру останньої на [ADDRESS], де й проживає по теперішній час, а спірним будинком не користується. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, який просять задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, зазначивши, що визнання малолітньої доньки позивача такою, що втратила право користування житлом порушить її права, оскільки місцем її проживання згідно положень ст.29 ЦК України є в тому числі місце проживання її батька. Тому вважає, що право проживання малолітньої в спірному будинку є похідним від права проживання в будинку її батька. Підтвердив, що Малолітня [PERSON]. проживає з матір'ю, аде бажає жити з батьком, однак [PERSON] проти цього заперечує. Мати відповідачки - [PERSON] та орган опіки і піклування згоди на зняття з реєстрації [PERSON]. за адресою: [ADDRESS] не надали. Просить в позові відмовити. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, зазначивши, що при проживанні малолітньої доньки зі своєю матір'ю, окремо від батька, малолітня дитина не може втратити право на користування житлом за місцем проживання свого батька, а в разі задоволення позову будуть порушені права малолітньої. Просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення позивача, представників позивача, відповідача і третьої особи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] належить на праві власності позивачу [PERSON], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9653927 від 24.01.2006 року, а також довідкою з місця проживання №1185 від 25.04.2016 року, виданою ЛКП «Левандівка» (а.с.4, 8). [PERSON] і [PERSON] перебували у шлюбі до 25.07.2016 року, в якому в них [INFO] року народилася донька [PERSON] (а.с.33), і проживали на [ADDRESS] Як встановлено в судовому засіданні і підтверджується матеріалами справи 16.10.2009 року [PERSON]. була зареєстрована за місцем реєстрації батька у вказаному будинку (а.с.4). Встановлено також, що [PERSON] в квітні 2013 року, забравши доньок [PERSON]. і [PERSON], добровільно залишила будинок на [ADDRESS] і переїхала проживати в належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] Наведені обставини щодо непроживання малолітньої [PERSON]. з квітня 2013 року і по час розгляду справи разом з батьком в будинку на [ADDRESS], а проживання разом з матір'ю, підтверджуються окрім пояснень позивача та представника позивача, актами ЛКП «Левандівка» №112 від 02.03.2015 року, №301 від 06.08.2015 року та №121 від 02.03.2016 року (а.с.5, 6, 7), показаннями свідків - [PERSON], який є рідним братом позивача і зареєстрованим у будинку на [ADDRESS], та його дружини [PERSON] Наведене також не заперечується представником відповідача, який ствердив, що спору між [PERSON] і [PERSON] щодо місця проживання їхньої доньки [PERSON] не було. Згідно акту ОСББ «Крайня Хата» від 21.01.2017 року [PERSON]. станом на січень 2017 року проживає без реєстрації в квартирі своїх бабусі і дідуся - батьків [PERSON] на [ADDRESS] Таким чином, під час розгляду справи було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] добровільно визначили місцем постійного проживання їхньої малолітньої доньки [PERSON]. місце проживання її матері. Належних і допустимих доказів того, що позивач з 2013 року і на час звернення з даним позовом чинив будь-які перешкоди доньці [PERSON]. у користуванні спірним жилим приміщенням суду не надано, як і не представлено доказів на підтвердження доводів представника відповідача, що відповідач бажає проживати з батьком, зокрема чи були відповідні звернення з цього приводу до позивача чи компетентних органів. Згідно зі ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (ч. 1, ч. 3 ст. 402 ЦК України). Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з ч.1 ст.402 Цивільного кодексу України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У ЦК України право членів сім'ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім'ї власника житла. Таким чином, суб'єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член його сім'ї. Згідно з положеннями ЖК України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (ч.2 ст.64, ч.3 ст.156 ЖК України). Об'єктом цього сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеною власником житла. Оскільки малолітня [PERSON]. з народження жила з батьками, а з квітня 2013 року - проживає зі своєю матір'ю [PERSON] і з того часу не проживає в спірному будинку, між її батьками немає спору щодо місця проживання доньки, між позивачем, як власником житла, і законним представником відповідача не має ніякої іншої домовленості, а відповідно до ч.2 ст.29 ЦК України лише фізична особа, яка досягла лише чотирнадцяти років вільно обирає собі місце проживання, тому суд дійшов висновку, що малолітня [PERSON]. втратила право на користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] у зв'язку з її відсутністю в цьому житлі понад один рік. Крім того, ст.29 ЦК України та ст.160 СК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Також статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» надано визначення відповідних термінів саме: місце проживання - адміністративно - територіальна одиниця, на території якої остання проживає строком понад шість місяців на рік. Матеріалами справи не заперечується, що батьками [PERSON]. добровільно було визначено місцем проживання доньки місце проживання її матері [PERSON] Остання разом із донькою понад три роки проживає окремо від позивача, про місце проживання дитини з батьком будь-яких угод між батьками не укладалось. Наведені обставини і докази свідчать про те, що місце проживання [PERSON] залишається постійним місцем проживання малолітньої [PERSON]. з урахуванням положень ст.29 ЦК України, ст.160 СК України. Вимагаючи визнання відповідача такою, що втратила право користування належним їй житлом, позивач посилається на те, що наявність реєстрації відповідача на цьому житлі створює дня нього перешкоди у користуванні і розпорядженні своєю власністю. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач при поданні позову помилково керувався ст.71 ЖК України, чинність якої поширюється на будинки державного і громадського житлового фонду. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захисти права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Оскільки позивач є власником спірного будинку, віна неправильно послався на ст.71 ЖК України, а слід було керуватися ст.405 ЦК України, згідно якої визначено, що член сім'ї власника житла має право користуватися цим житлом. Однак це право користування втрачається у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Судом також безспірно встановлений той факт, що права малолітнього не порушені, оскільки факт проживання [PERSON]. зі своєю матір'ю за адресою: [ADDRESS], а в подальшому на [ADDRESS] знайшов своє підтвердження. Крім цього, позивачем заявлено вимогу саме про визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а не вимогу щодо її виселення, враховуючи той факт, що не може бути виселена з приміщення та особа, яка в ньому не проживає. Щодо доводів представника органу опіки і піклування, що зняття з реєстрації малолітньої порушить права дитини на житло, то слід зауважити, що предметом спору є визнання малолітньої втратившою право користування житлом, а не зняття її з реєстрації. Крім цього, згідно зі ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи за місцем проживання це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Тобто реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін. Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити, малолітню [PERSON]. слід визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]

Outcome: approved