Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Одеської міської ради, в якій просить визнати за [PERSON] право власності на нежитлове приміщення (сарай) площею 10.8 кв.м., яке розташовано по [ADDRESS] , за набувальною давністю. В обґрунтування позову зазначено, що з квітня 2005 року позивач проживає із своєю родиною у будинку [ADDRESS] . Поруч із вказаним будинком розташовано нежитлове приміщення загального площею 10.8 кв.м., яким позивач, починаючи з квітня 2005 року, відкрито, безперервно використовує як сарай, де зберігає дрова, оскільки квартира, у якій він проживає, має пічне опалення. Дане нежитлове приміщення не є самовільним будівництвом, треті особи не претендують на це майно. Ухвалою суду від 14 серпня 2020 року по справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання на 21 грудня 2020 року. 21 грудня 2020 року у судове засідання з`явилися позивач, його представник та представник відповідача, оголошено перерву до 22 березня 2021 року. 22 березня 2021 року у зв`язку з неявкою сторін, розгляд справи відкладено на 05.05.2021 року. 05 травня 2021 року в судове засідання з`явився позивач. Оголошено перерву на 02 серпня 2021 року. 02 серпня 2021 року до суду надійшли письмові пояснення відповідача, в яких представник ОМР просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що на момент заволодіння майно позивач знав та розумів, що він отримав та користується цим майном без будь-яких правових підстав. 02 серпня 2021 року у судове засідання з`явилися позивач, його представник та представник відповідача, оголошено перерву до 26 жовтня 2021 року. З 30 серпня 2021 року по 20 вересня 2021 року суддя Свячена Ю.Б. знаходилася у щорічній відпустці. 26 жовтня 2021 року у судове засідання з`явилися позивач, його представник та представник відповідача, розгляд справи відкладено на 10 листопада 2021 року У судовому засіданні 10 листопада 2021 року позивач та його представник позов підтримали, просили задовольнити, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що нежитлові приміщення першого поверху № 502, загальною площею 5,7 кв.м, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради відповідно до Свідоцтва про право власності від 18 грудня 2008 року, [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.11.2008 р. № 1316 та технічним паспортом від 21 серпня 2008 року. 23 квітня 2008 року [PERSON] звернувся до начальника представництва з управління комунальною власністю Одеської міської ради з заявою щодо надання йому в оренду з подальшим правом викупу приміщення подвірної вбиральні, загальною площею 8 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Згідно договору №1509/1 від 29 грудня 2012 року укладеному між КП ЖКС «Фонтанський» та [PERSON] , останній є користувачем підсобного приміщення, розташованого на першому поверсі будинку [ADDRESS] . Також, зазначеним договором встановлено тарифи орендної плати за користування зазначеним приміщенням. Згідно даних Департаменту надання адміністративних послуг ОМР від 14 липня 2020 року № М1-132086-ф/л, [PERSON] зареєстрований з 08 жовтня 2003 року в квартирі [ADDRESS] . Згідно даних трудової книжки [PERSON] , він 01.09.2010 року прийнятий на посаду пічника ділянки № 15 в КП ЖКС «Фонтанський». Листом від 12 червня 2018 року № 01-13/2650, департаментом комунальної власності ОМР на ім`я [PERSON] , останньому роз`яснено порядок отримання в оренду чи у власність нерухомого майна - приміщення дворової вбиральні, загальною площею 8 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до абз. 9 ст. 4 ЖК України до житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру. Вказане нежитлове приміщення першого поверху № 502 за адресою: [ADDRESS] , площа якого наразі складає 10,8 кв.м. (згідно з Актом від 29 жовтня 2019 року), використовується [PERSON] , відповідно до договору від 29 грудня 2012 року № 1509/1. Положенням ч. 1 ст. 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Це право ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: - наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; - законність об`єкта володіння; - добросовісність заволодіння чужим майном; - відкритість володіння; - безперервність володіння; - сплив установлених строків володіння; - відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Проте, усупереч вимогам ст. 60 ЦПК Позивачем не надано суду доказів добросовісного заволодіння спірним приміщенням. Натомість, з наданих суду доказів вбачається, що Позивач усвідомлював, що використовує спірне приміщенням недобросовісно та незаконно, а саме всупереч нормам статі 344 ЦК України, оскільки ініціював звернення до уповноважених органів, щодо надання йому в оренду спірного приміщення ще з 2008 року. Отже, на переконання суду, спірне нежитлове приміщення першого поверху № 502 є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин та таким що без достатніх правових підстав зайнято [PERSON] . Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «за змістом ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Велика Палата Верховного Суду визнала наведені висновки судів попередніх інстанцій обґрунтованими та додатково зазначила, що ТОВ «Компанія «Укрінком» не може вважатися володільцем, який добросовісно заволодів спірним майном, оскільки на підставі договору підряду сторони погодили, що ТОВ «Аста ЛТД» як розрахунок за виконані роботи передає у власність нерухоме майно, а отже позивач отримав це майно не у володіння (володіння та користування), а саме у власність». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої палати ВС від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17. Таким чином, відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені ст. 344 Цивільного кодексу України. Крім цього, суду не надано доказів того, що [PERSON] видавались містобудівельні умови та обмеження на реконструкцію нежитлового приміщення першого поверху № 502, загальною площею 5,7 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , внаслідок якої, площа спірного приміщення збільшилась до 10,8 кв.м. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Одеської міської ради є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed