Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до [PERSON], яким після уточнення позову, просив усунути перешкоди у здійсненні права власності на квартиру [ADDRESS], шляхом виселення [PERSON]з вказаної квартири. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 10 квітня 2015 року для розгляду справи по суті позивач і відповідач не з'явились. Позивач подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі на підставі наявних у справі доказів, а у випадку неявки відповідача вказав, що не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. У зв'язку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судових засідань 19 березня 2015 року та 09 квітня 2015 року, та від якого заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило і причини неявки ним не повідомлені, а позивач не заперечив проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п'ятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) занесена до журналу судового засідання. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиція позивача полягала у тому, що відповідач, яка отримала право користування квартирою у колишнього її власника, втратила означене право через те, що тепер власник квартири змінився. І оскільки новим власником квартири є позивач, а проживання відповідача у цій квартирі створює йому перешкоди у користуванні та розпорядженні своєю власністю, він має право виселити відповідача із квартири. На основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: На підставі договору купівлі-продажу, 23 липня 2008 року, [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] (а.с.46-47,51). У лютому 2014 року, [PERSON] помер (а.с.30). А його право власності на квартиру [ADDRESS], успадкувала його сестра - [PERSON] (а.с.31,46-49,52), а також зареєструвала означене право у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.52). Разом з цим, на момент смерті [PERSON], право користування квартирою мала [PERSON], [INFO], яка однак, починаючи з 08 квітня 1993 року, мала зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання за іншою адресою (а.с.2,9-10,14,16,17,28-29,33,46-47). На підставі договору купівлі-продажу від 22 грудня 2014 року, [PERSON] придбав означену квартиру у [PERSON] та зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно набуте право власності на квартиру (а.с.3-6). Починаючи з моменту набуття [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS], в ній проживає [PERSON], яка вважає що має право проживати у цій квартирі, як член його сім`ї та як особа, гроші якої були використані позивачем на придбання квартири (а.с.2,16,17,28-29,46-47). Вважаючи, що [PERSON] втратила право користування означеною квартирою, але у добровільному порядку не бажає виселятись, [PERSON] подав позовну заяву про її виселення (а.с.2,28-29). Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли цивільні правовідносини у сфері права власності на нерухоме майно, в межах яких виник спір з приводу наявності у відповідача права користування нерухомим майном, а також права у позивача виселити відповідача. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини 1 статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з частиною першою статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Також положення частини 1 статті 383 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) прямо встановлюють, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї та інших осіб. А згідно частини 1 статті 156 Житлового кодексу України, члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Отже, право членів сім'ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Означеного висновку, суд дійшов з урахуванням висновку Верховного Суду України, наданого ним у постанові від 05 листопада 2014 року, при розгляді справи у порядку статті 355 ЦПК України. Тому, оскільки [PERSON], який був власником квартири [ADDRESS], членом сім`ї якого була [PERSON] помер у лютому 2014 року, а право власності на вказану квартиру у листопаді 2014 року успадкувала [PERSON] одноособово, відповідач втратила право користування цією квартирою в листопаді 2014 року. При цьому суд враховує, що матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б свідчили про те, що [PERSON] була співвласником квартири [PERSON] або успадкувала право власності чи користування на неї. Разом з цим, письмові докази у вигляді договору купівлі-продажу та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухому майно свідчать про те, що 22 грудня 2014 року новим власником квартири [ADDRESS], став [PERSON]. А відповідно до положень частини 1 статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тому, враховуючи те, що відповідач не маючи права користування квартирою продовжує в ній мешкати, суд вважає, що саме він створює перешкоди позивачу у користуванні своєю квартирою, а тому й порушує право власності позивача, яке слід захистити. При цьому, суд вважає, що виселення відповідача з вказаної вище квартири, про що й просить позивач, буде ефективним засобом захисту порушеного права власності позивача, що повністю узгоджується з положеннями статей 55,124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Таким чином, позовні вимоги слід задовольнити у повному обсязі. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесят) копійок, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.1), вони підлягають стягненню на користь позивача з відповідача у повному обсязі. Отже,

Outcome: approved