Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якій зазначає, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 15 серпня 2001 року. Від даного шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. Спільне подружнє життя з Відповідачем не склалося. З липня 2017 року сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства. Позивач зазначає, що кожен із них має діаметрально протилежні погляди на шлюб і сім'ю, а тому вважає подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливим, та таким що супересить його інтересам. На примирення не згідний, а тому просить розірвати шлюб. Сторони в судове засідання не з'явилися. Позивач подав заяву в якій позов підтримав, проти заочного рішення не заперечив. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про дату і час розгляду справи, повторно в судове засідання не з'явилася, причин неявки не повідомила, відзиву не подала. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі свідоцтвом про шлюб [NUMBER], виданим повторно 17 січня 2018 року Підволочиським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, 15 серпня 2001 року зареєстрували шлюб [PERSON] та [PERSON], після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище - «[PERSON]». Від шлюбу сторони мають одного спільного неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження [NUMBER], видане повторно Підволочиським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області 17 січня 2018 року). Згідно із ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до чч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Сімейні відносини між сторонами відсутні. Позивач і Відповідач, враховуючи її неявки до суду, не мають бажання зберегти сім'ю та дальше перебувати у шлюбі. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності, як того вимагає ст. 55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, для цього не встановлено. Таким чином суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог, а тому позов слід задовольнити.

Outcome: approved