Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , в якому\~просить визнати\~останню такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та зобов`язати Нововодолазький районний сектор Державної міграційної служби України у Харківській області зняти її з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , в якому зареєстровані відповідач по справі: [PERSON] та їх неповнолітній син [PERSON] , [INFO] . Проте колишня дружина позивача [PERSON] , вже тривалий час, а саме з жовтня 2014 року в даному будинку не проживає, комунальні послуги не сплачує. У вищевказаному домоволодінні позивач проживає разом зі своїм сином [PERSON] . Як зазначив позивач, через реєстрацію відповідача він не має можливості користуватися своїм майном на власний розсуд та змушений нести додаткові витрати на сплаті комунальних послуг. Відповідач добровільно не бажає знятися з реєстрації в будинку, на даний час місце її знаходження невідоме, а тому позивач вимушений звернутися з вищевказаним позовом до суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.08.2017 року головуючим суддею визначено суддю Пархоменко І.О. Ухвалою від 21 серпня 2017 року цивільну справу прийнято до провадження суддею Пархоменко І.О. Строк відрядження судді Пархоменко І.О. закінчився 06.08.2018 року, цивільна справа по суті не розглянута. Згідно розпорядження керівника апарату суду від 20.09.2018 року за № 1101 призначено повторний\~автоматизований розподіл\~судової справи\~й згідно\~відповідному протоколувід 20.09.2018 року, цивільну справу з єдиним унікальним № 631/1039/16 ц (провадження № 2/631/52/18) передано до розгляду судді Трояновській Т.М. Ухвалою від 20 вересня 2018 року справу прийнято до провадження суддею Трояновською Т.М., розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення. Скориставшись своїм правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, [PERSON] через канцелярію суду 25.04.2019 року надав заяву, зареєстровану за вхідним № 2961/19-вх, відповідно до якої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, розгляд справи просив провести за його відсутності, зазначивши, що проти заочного розгляду справи не заперечує, додавши при цьому додаткові письмові докази по справі (а.с.109). Відповідач [PERSON] у судові засідання не з`являлася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась відповідно до вимог Цивільного процесуального законодавства України за адресою місця реєстрації, вказаною у довідці Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області (а.с. 14). Згідно з даними поштових відділень судові повістки повернулися на адресу суду з відміткою про неможливість вручення «за закінченням встановленого строку зберігання», за таких обставин, відповідно до частини 1 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач [PERSON] вважається такою, що належним чином повідомлена про розгляд справи. У судове засідання, що було призначено на 25 квітня 2019 року відповідач не\~з`явилась,\~про день,\~час та\~місце розгляду\~справи повідомлялась\~шляхом розміщення судового оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України від 14.03.2019 року (https://nv.hr.court.gov.ua/sud2028/pres-centr/11/642375/) . Причини неявки відповідача суду не відомі. Відзив на позовну заяву відповідач не подала. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України\~передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Крім того, відповідно до частини 1\~статті 280 Цивільного процесуального кодексу України\~у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, і від якої не надійшло заяви про розгляд справи за її відсутності, зі згоди позивача по справі, суд вирішив за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення. Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1\~статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Із матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування домоволодіння, посвідченого 15 жовтня 2004 року приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Разіною Л.О., зареєстрованого в реєстрі за № 2665 та витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів за № 200256, сформованого 15.10.2004 року, реєстраційний номер 186200 (а.с. 115, 116). Приписами частини 4 статті 334 Цивільного кодексу України закріплено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5076523, виданого Комунальним підприємством «Нововодолазьке мале комунальне підприємство технічної інвентаризації» 15.10.2004 року, домоволодіння, що розташоване на земельній ділянці селищної ради за адресою: [ADDRESS] ,за реєстраційним номером 7887258, номер запису 2115 в книзі 19 належить [PERSON] (а.с. 117). Згідно рішення Нововодолазької селищної ради Харківської області LIX сесії VI скликання від 09 жовтня 2015 року № 2668 «Про перейменування назв вулиць, площ, провулків, в`їздів по Нововодолазькій селищній раді» встановлено, що вулицю [PERSON] перейменовано на вулицю Преображенську (а.с.113) Зі змісту довідки, виданої Нововодолазькою селищною радою Харківської області від 24.04.2019 року за № 0405-21/273 встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , його син [PERSON] , [INFO] та колишня дружина, [PERSON] (а.с.112). З копії заочного рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 06 червня 2016 року по справі з єдиним унікальним номером 631/636/16 ц (провадження № 2/631/412/16) вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 21 вересня 2002 року Станичненською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, актовий запис № 9, розірвано. Вказане рішення набрало законної сили 19 липня 2016 року (а.с.101). Згідно акту обстеження проживання від 25 березня 2016 року, складеного депутатом Нововодолазької селищної ради Харківської області [PERSON] в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , з`ясовано, що [PERSON] , дійсно проживає у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним проживає його син [PERSON] , 2003 року народження. [PERSON] виховує свого сина самостійно, мама у вихованні дитини участі не приймає, [PERSON] знаходиться на повному утриманні батька. Дружина [PERSON] , 1983 року народження, зареєстрована у вищевказаному домоволодінні, але з жовтня 2014 року за даною адресою не проживає, місце її знаходження невідоме (а.с. 12). Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами\~Конституції України, Цивільного та\~Житлового кодексів України. Так, з огляду на положення\~статті 47 Конституції України\~та\~статті 1 Житлового кодексу України\~кожен громадянин має право на житло. У свою чергу, положеннями частини 4\~ статті 9 Житлового кодексу України\~закріплена гарантія кожного громадянина, відповідно до якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383\~Цивільного кодексу\~України та статтею 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно положень статей\~391,\~396 Цивільного кодексу України\~позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до\~наданих доказів\~по справі\~достовірно встановлено,\~що позивач,\~ [PERSON] є\~власником домоволодіння,\~розташованого за\~адресою:[ADDRESS] .\~ Згідно статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Аналогічні приписи містить й у частині 1 статті 317 Цивільного кодексу України де передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення\~статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Приписами частини 1 статті 383 Цивільного кодексу України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За правилами статті 391 Цивільного кодексу України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України. Статтею 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України. Проте, відповідно до частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод пред`явивши одну із таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Аналогічні роз`яснення також передбачені у пункті 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Так, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв`язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). До членів сім`ї власника належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом і ведуть з ним спільне господарство. Кваліфікуючи спірні\~правовідносини,\~з урахуванням\~наданих доказів\~по справі,\~встановлено,\~що відповідач\~по справі\~ [PERSON] не\~є членом\~сім`ї позивача\~з липня\~2016\~року та\~не мешкає\~ у\~домоволодінні [PERSON] \~щонайменше з\~2014\~року,судові виклики у судові засідання відповідачу також вручити не виявилося можливим, в зв`язку з тим, що вона за місцем своєї реєстрації не проживає, ніяких доказів, що після виїзду зі спірного житлового будинку до сьогоднішнього дня, вживались будь-які спроби вселитись до спірного будинку відповідачем не надано. З урахуванням вищенаведеного, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, щодо визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Щодо вимоги [PERSON] у частині зобов`язання Нововодолазький районний сектор Державної міграційної служби України у Харківській області зняти з реєстраційного обліку [PERSON] , то суд дійшов висновку, що ця вимога не підлягає задоволенню за наступних підстав. У постанові\~Верховного Суду\~України від\~16\~січня 2012\~року по \~справі № 6-57цс11 зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті\~71,\~72,\~116,\~156 Житлового кодексу УРСР,\~стаття 405 Цивільного кодексу України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення\~ статті 7 цього Закону\~підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до\~частини 1статті 7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» зняття з реєстрація місця проживання особи здійснюється органом реєстрації на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Приписами частини 1\~ статті 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Пунктом 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, встановлено перелік підстав зняття з реєстрації місця проживання особи, серед яких є рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, дає підстави уповноваженому державному реєстраційному органу здійснити функції щодо зняття цієї особи з реєстрації. Тому, суд приходить до переконання, що вимоги позивача [PERSON] щодо зобов`язання Нововодолазького районного сектору Державної міграційної служби України у Харківській області зняти з реєстраційного обліку [PERSON] , не підлягають задоволенню. Крім того, Нововодолазький районний сектор Державної міграційної служби України у Харківській області не є стороною по справі. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1, підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, ставка судового збору встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З матеріалів\~справи вбачається,\~що позивачем\~при подачі\~позовної заяви\~до суду\~було сплачено\~судовий збір\~у сумі\~551\~гривень 21\~копійка,\~що підтверджено\~квитанцією №\~88,\~виданої Публічним\~акціонерним товариством\~«Державний ощадний\~банк України»\~ТББВ 10020/0372 (а.с.2). Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача (пункт 1 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України). З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551 гривня 21 копійок.

Outcome: partial