Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користуванням житловим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідно до ордеру на жиле приміщення серії Б № 40734 від 09.01.1984 року, виданого Ватутінською районної Ради народних депутатів м. Києва, йому із сім`єю у складі трьох осіб, а саме колишньої дружини [PERSON] та сина [PERSON] , отримали право на зайняття жилого приміщення квартири [ADDRESS] . Вказана спірна квартира не приватизована та складається з двох жилих кімнат площею 30,52кв.м. У вказаній квартирі зареєстрований та проживає позивач, а також зареєстровані колишня дружина [PERSON] , син [PERSON] , проте в не проживають в ній з 1994 року. Крім того, в квартирі також зареєстрований син колишньої дружини [PERSON] - [PERSON] , який ніколи не проживав. Позивач стверджує, що всі витрати по утриманню квартири в належному стані, в тому числі сплату рахунків за комунальні послуги та інших платежів, що виникають з договору найму житлового приміщення, він сплачував самостійно. Крім того, позивач планує оформити субсидію на оплату комунальних послуг за квартиру, а наявність в спірній квартирі зареєстрованих осіб, які фактично не проживають, перешкоджають йому в цьому. З огляду на викладені обставини, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, оскільки вони не проживають в ньому без поважних причин понад шість місяців. По вищевказаній цивільній справі винесено заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23.01.2019р., яким вказаний позов - задоволено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30.09.2019р. скасовано заочне рішення від 23.01.2019р. та призначено підготовче засідання по справі. 22.10.2019р. відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] подали зустрічний позов до [PERSON] , третя особа - Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, про вселення. В зустрічній позовній заяві відповідачі зазначають, що не мали можливості проживати у спірній квартирі з поважних причин, оскільки [PERSON] постійно перешкоджав їм у користуванні квартирою, що підтверджується, зокрема, рішеннями Ватутінського районного суду від 22.03.1999р., від 17.02.1998р. Відповідачі стверджують, що з їх боку були звернення на адресу ЖЕК «1311 з заявою про збереження за ними права користування спірним житловим приміщенням від 17.02.1999р., а у 2003р. (21.02.2003р. та 05.03.2003р.) двічі були звернення із заявами до міліції про те, що [PERSON] постійно чинить перешкоди у користуванні квартирою та привів до квартири іншу жінку, замінив замки вхідних дверей та не надав їх. Крім того, відповідачі не проживали у спірній квартирі за поважних причин, оскільки доглядали за [PERSON] , яка є їх матір`ю та бабусею, у зв`язку з потребою в постійному сторонньому догляді. Однак, не проживаючі в квартирі, останні сплачували щомісяця квартирну плату та комунальні послуги в період з 1986р. по 2019р. 22.10.2019р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій відповідачі стверджують, що не проживають в спірній квартирі, оскільки наявні поважні причини. 04.12.2019р. до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивач зазначає, що у 1996 році відповідач [PERSON] переїхала проживати до свого нового чоловіка [PERSON] , який проживає в [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] взагалі ніколи не проживав в квартирі, а лише був зареєстрований за місцем проживання його матері [PERSON] . Крім того, відповідачі протягом тривалого часу бажають зберегти своє місце реєстрації в спірній квартирі, при цьому не маючи реального наміру там проживати. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25.02.2020р. зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, про вселення об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14.07.2020р. закрито підготовче засідання по справі та призначено розгляд справи по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник підтримали позовну заяву за викладеними в ній обставинами та просили задовольнити, в задоволенні зустрічного позову - заперечували. Відповідач [PERSON] та [PERSON] заперечували проти задоволення основного позову, зазначивши, що з боку позивача та його дружини чинились перешкоди в користування квартири та наполягали на задоволення зустрічного позову. Відповідач [PERSON] зазначив, що йому не має різниці, яке буде рішення. Вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків в судовому засіданні та дослідивши, наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. Відповідно до ордеру на жиле приміщення серії Б №40734 від 09.01.1984 року, виданого Ватутінською районної Ради народних депутатів м. Києва, [PERSON] , із сім`єю у складі трьох осіб, а саме колишньої дружини [PERSON] та сина [PERSON] , отримали право на зайняття жилого приміщення квартири [ADDRESS] . Вказана спірна квартира на час розгляду справи не приватизована та складається з двох жилих кімнат. Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу, [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 07.06.1988 року здійснений актовий запис №132. Відповідно до реєстру територіальної громади м. Києва, спірній квартирі зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позивач стверджує, що відповідачі не проживають в спірній квартирі без поважних причин більше шести місяців, що підтверджується актами складеними комісією ЖЕД №310 від 14.03.2018р., 17.02.2017р., 03.04.2015р., 11.09.2015р. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Відповідно до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно роз`яснень, викладених в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року (з наступними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України) необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні; у осіб, які потребують догляду; внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В судовому засіданні відповідач [PERSON] зазначала, що не проживала в спірній квартирі з поважних причин, оскільки здійснювала догляд за матір`ю. Однак, відповідно до листа Миронівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Київській області, вбачається, що мати відповідача [PERSON] - [PERSON] померла [INFO] , а позивач [PERSON] звернувся з позовом до суду в квітні 2018р. Надані відповідачами докази, підтверджують наявність між сторонами конфліктної ситуації щодо користування квартирою в період 1998-2003 роки. Наявність квитанцій про сплату за житлово-комунальні послуги не підтверджують поважність причин не проживання відповідачів в квартирі. Передбачених ч. 2 ст. 71 ЖК України випадків, коли жиле приміщення зберігається за відсутнім членом сім`ї наймача понад шість місяців, у судовому засіданні не встановлено. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні Житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Згідно з частинами першою, другою, третьою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Будь-яких доказів, що підтверджують наявність у відповідачів перешкод в користуванні спірною квартирою з 2017 року у відповідачів з 2017 суду не надано. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Відповідачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не надано належних та допустимих доказів, що підтверджують наявність у останніх перешкод в користуванні спірною квартирою в період з 2017 року, а звернення до суду з зустрічним позовом про вселення, свідчить лише намір останніх збереження за собою місця реєстрації за адресою спірної квартири. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню, в задоволення зустрічного позову, суд вважає за необхідне - відмовити. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В порядку ст.ст. 141, 142 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати компенсуються за рахунок держави, в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved