Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-12 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом, який в подальшому уточнив і просить визнати за ним право власності на 1/2 ідеальну частку гаража [NUMBER] в автогаражному кооперативі «Автолюбитель - 10», що знаходиться по вул.Авіаційній, 24-а у м.Львові, за набувальною давністю, із реєстрацією права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, скасувавши державну реєстрацію права власності речових прав на нерухоме майно за [PERSON] Свої позовні вимоги мотивує тим, що йому на праві власності належить 1/2 ідеальна частка вказаного гаража на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті дружини - [PERSON], яка померла [INFO]. Ця частка гаража належала його дружині з 1997 року згідно свідоцтва про право на спадщину по смерті батька [PERSON], а інша спірна частка гаража з 2000 року належала на праві власності [PERSON], який [INFO] помер. Спадкоємцем після його смерті стала [PERSON], яка [INFO] померла. Спадщину прийняла її внучка - відповідач по справі - [PERSON] Відмічає, що гараж не був поділений реально між співвласниками, томі після смерті [PERSON] він разом з дружиною добросовісно і відкрито користувались усім гаражем. Вони розуміли, що не є власниками гаража вцілому, однак на нього ніхто більше не претендував, про спадкоємців після смерті [PERSON] їм не було відомо. Після смерті дружини він продовжував постійно користуватись і відкрито володіти усім гаражем і володіє таким по даний час, про що було відомо адміністрації автогаражного кооперативу «Автолюбитель-10» і проти чого вона ніколи не заперечувала. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, який просять задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов визнала, зазначивши, що є спадкоємцем після смерті [INFO] її баби [PERSON], котра після смерті у 2003 році внука [PERSON] успадкувала його майно. Визнає, що позивач має право на 1/2 спірну частку гаража, яка належала [PERSON], за набувальною давністю. Представник третьої особи - голова автогаражного кооперативу «Автолюбитель-10» Дідух В.Р. проти задоволення позову не заперечив та пояснив, що [PERSON] протягом більше ніж десяти років, спочатку разом з дружиною, а після її смерті - одноосібно, володіє та користується гаражем [NUMBER] їх автогаражного кооперативу, хоча за документами на даний час є власником лише 1/2 частки цього гаража. Підтвердив той факт, що протягом цього часу ніхто не цікавився гаражем, не заявляв свої права на такий, в адміністрацію кооперативу з приводу цього не звертався. Просить позов задовольнити. Треті особи - Львівська міська рада та відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, не направили в суд своїх представників, начальник відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно подав заяву (а.с.23), в якій просить розглянути справу у відсутності їх представника, що суд вважає за можливе. Заслухавши пояснення позивача, його представника, відповідача і представника третьої особи, оглянувши матеріали спадкових справ № 741/2003 та № 323/2011, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, або оспорювання. Судовий захист цивільних прав та інтересів, шляхом визнання відповідного права, гарантується ст.16 ЦК України, з якої вбачається, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON], згідно свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON], посвідченого 10.10.1997 року П'ятою Львівською державною нотаріальної конторою (а.с.8), на праві власності належала 1/2 частка гаража [NUMBER] ряд 4 в автогаражному кооперативі «Автолюбитель-10», що знаходиться по вул.Авіаційній, 24-а в м.Львові (а.с.9), та що вона померла [INFO] (а.с.6). Після смерті дружини [PERSON] успадкував 1/2 частину вказаного гаража, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 26.09.2006 року П'ятою Львівською державною нотаріальною конторою (а.с.14) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.7). Інша 1/2 частка гаража належала на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом по смерті матері [PERSON], посвідченого 06.07.2000 року Третьою Львівською державною нотаріальної конторою (а.с.10). [INFO] [PERSON] помер (а.с.11). Згідно довідок Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» № 3/20457 від 26.12.2013 року та № 2822 від 18.06.2014 року (а.с. 12, 156), станом на 29.12.2012 року гараж [NUMBER] ряд 4 в автогаражному кооперативі «Автолюбитель-10» по вул.Авіаційній, 24-а в м.Львові зареєстрований за [PERSON] (1/2 частка) та [PERSON] (1/2 частка). З даних інформаційної довідки від 03.06.2014 року Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції (а.с. 42), відомості щодо об'єкта нерухомого майна - гаража [NUMBER] ряд 4 в автогаражному кооперативі «Автолюбитель-10» по вул.Авіаційній, 24-а в м.Львові у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відсутні. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до ст.397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Як вбачається із роз'яснень, даних в пп. 9, 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних ві кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні, вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст.344 ЦК України). З узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав (№8(1098) 23.02 - 01.03. 2013), проведеного Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має враховувати добросовісність саме на момент передання позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом усього часу володіння майном має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав його з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Другим важливим критерієм добросовісності є усвідомлення набувачем незаконності свого володіння. Позов про право власності за давністю володіння не може пред'являти законний володілець, тобто, особа, яка володіє майном з волі власника й завжди знає, хто є власником майна. Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Так, оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 р., норми ст.344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 р. Як достовірно встановлено судом, [PERSON] в травні 2003 року добросовісно заволодів чужим майном - 1/2 часткою гаража [NUMBER] ряд 4 в автогаражному кооперативі «Автолюбитель-10» по вул.Авіаційній, 24-а в м.Львові і з того часу спочатку разом з дружиною [PERSON], а після її смерті [INFO] - одноосібно продовжує відкрито, безперервно володіти цим майном по даний час, тобто понад десять років. Позивач, як незаконний володілець, протягом усього часу володіння вказаним майном був впевнений, що на це майно не претендують інші особи, адже до нього протягом більш ніж десяти років ніхто з приводу гаража не звертався, жодних претензій до нього не пред'являв. Усім приміщенням гаражного боксу він володів відкрито, адміністрації гаражного кооперативу було відомо про це, вона проти цього не заперечувала. Наведене підтверджується поясненнями самого позивача, які узгоджуються з поясненнями голови автогаражного кооперативу «Автолюбитель-10», а також довідкою кооперативу № 38 від 03.06.2014 року (а.с. 44). Згідно пп. 11, 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних ві кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. З матеріалів спадкової справи №741/2003 (а.с.51-61) вбачається, що після смерті [INFO] [PERSON] спадкоємцем була його бабця - [PERSON], якій 13.11.2003 року Третьою Львівською державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за законом на грошовий пай в сумі 50525,60 грн. [INFO] [PERSON] померла (а.с.78). Спадкоємцем по її смерті є внучка [PERSON], яка прийняла спадщину, про що їй видано свідоцтво про право на спадщину за законом (спадкова справа № 323/2011 - а.с. 74-154). Таким чином, правонаступником попереднього власника майна є [PERSON], що є відповідачем у справі. Суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи із вищенаведеного та враховуючи, що [PERSON] добросовісно заволодів 1/2 часткою гаража [NUMBER] ряд 4 в автогаражному кооперативі «Автолюбитель-10», що знаходиться по вул.Авіаційна, 24-а в м.Львові, відкрито та безперервно протягом більше десяти років продовжує володіти (користуватися) цим нерухомим майном, відповідач проти позову не заперечує, тому позовні вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Суд також враховує, що рішення суду, яке набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). У відповідності до ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Outcome: approved