Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просив поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за ним право власності на ? частину квартири, загальною площею 23,83 кв.м., житловою площею 12,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він та відповідач по справі перебували у шлюбі з 23.09.2006 року по 28.10.2016 року. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO]. Під час перебування у шлюбі, а саме 17.07.2013 року, позивач з відповідачем придбали квартиру, загальною площею 23,83 кв.м., житловою площею 12,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за ціною 117\~100 грн. Після розлучення позивач не може з відповідачем дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема, зазначеної квартири. Більш того, відповідач 07.09.2016 року сама подала позов про поділ спільного майна подружжя, але вищевказану квартиру, як майно придбане ними під час шлюбу і яке їм належить на праві спільної сумісної власності, відповідач навмисно не вказала. В ході судового розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги і просив поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за ним право власності на 7/50 частин квартири [ADDRESS] (стара назва Леніногірська) в м. Запоріжжі. [PERSON], в свою чергу, звернулася до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання квартири особистою приватною власністю, в якому просила визнати, що квартира № 45 по вул. Леніногірська (нова назва [PERSON] Григоренка) в буд. № 23 в м. Запоріжжі, яка належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17.07.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON]А є особистою приватною власністю [PERSON] Свої зустрічні позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.02.2003 року, [PERSON] з братом [PERSON] стали власниками двокімнатної квартири [ADDRESS], в порядку спадкування за законом. Після смерті їхньої матері [PERSON] самостійно виховувала свого брата. В 2013 році у останнього виникли борги у сумі 40 000 гривень і брату постійно погрожували його кредитори. [PERSON]І, став звертатися до [PERSON] з проханням продати спільну квартиру і купити більш дешеву, а гроші, які залишаться, використати для розрахунку з його кредиторами. 17.07.2013 року вони продали квартиру, яка знаходилась за адресою: [ADDRESS] за 167 600 гривень. В той же день, 17.07.2013 року [PERSON] придбала однокімнатну квартиру № 45 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Леніногірська (нова назва [PERSON] Григоренка), буд. № 23 за 117 100 гривень. Різницю грошей [PERSON] витратила на оплату послуг нотаріуса, сплату державного мита, а ті кошти, які залишилися, її брат віддав своїм кредиторам. Ніяким чином [PERSON] не брав участі в купівлі однокімнатної квартири, на половину якої він претендує, тому що в цьому не було потреби. З [PERSON] вона перебувала у шлюбі з 23.09.2006 року до 27.10.2016 року і спірна квартира дійсно придбалася в період шлюбу, але джерелом її набуття були її особисті кошти, які [PERSON] отримала від продажу спадкової квартири. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, які наполягали на своїх вимогах та запереченнях, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя не підлягає задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири особистою приватною власністю підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з матеріалами справи, з 23.09.2006 року до 27.10.2016 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. На підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.02.2003 року, [PERSON] та [PERSON] стали власниками двокімнатної квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. 17.07.2013 року [PERSON] та [PERSON] продали квартиру, яка знаходилась за адресою: [ADDRESS] за 167 600 гривень. В той же день, 17.07.2013 року [PERSON] придбала однокімнатну квартиру № 45 за адресою: м. Запоріжжя вул. Леніногірська (нова назва [PERSON] Григоренка), буд. № 23 за 117 100 гривень. Дані обставини підтвердив допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON], який пояснив, що у 2013 році у нього виник борг у розмірі 40\~000 гривень, за для його погашення він звернувся до сестри з проханням продати двохкімнатну квартиру, що належали їм на праві власності після смерті матері. Оскільки на той час він переховався від кредиторів, вони оформили у нотаріуса довіреність та [PERSON] самостійно здійснювала купівлю-продаж квартири. Після продажі квартири, він забрав 40\~000 грн., сестра на суму яка залишалася від продажу, придбала однокімнатну квартиру. Статтею 60\~Сімейного кодексу\~України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61\~СК України передбачено об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При чому, ст.\~65\~СК України передбачає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно із ст.\~68\~СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Статтею 70\~СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статті 69,\~70\~СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтями 316 та 317\~ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтями 368, 372\~ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Також, стаття 369\~ЦК України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до п. п. 22, 23, 30 Постанови Пленуму\~ВСУ №\~11\~від 21.12.2007\~року «Про\~практику застосування\~судами законодавства\~при розгляді\~справ про\~право на\~шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст.\~325\~ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15 статтею 60\~СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57\~СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Згідно з ч. 1 ст.\~57\~СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60\~СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60\~СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи ту обставину, що 17.07.2013 року [PERSON] та [PERSON] продали квартиру, яка знаходилася за адресою: [ADDRESS] за 167 600 гривень і, в той же день, 17.07.2013 року [PERSON] придбала однокімнатну квартиру № 45 за адресою: м. Запоріжжя вул. Леніногірська (нова назва [PERSON] Григоренка), буд. № 23 за 117 100 гривень, а [PERSON], в свою чергу, не довів належними та допустимими доказами, що спірна квартира була придбана за кошти подружжя, визнає, що квартира [ADDRESS] (нова назва [PERSON] Григоренка) в м. Запоріжжі є особистою приватною власністю [PERSON] та відмовляє в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, повязані з розглядом справи покладаються на відповідача.

Outcome: approved