Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про визнання\~договору фінансового\~лізингу недійсним\~та стягнення\~грошових коштів посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору фінансового лізингу № 004803 з додатками № 1, 2, 3, від 15 лютого 2017 року між ним та відповідачем за первісним позовом, товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» взяло на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - транспортний засіб трактор МТЗ 622, вартістю 105000 грн. та передати предмет лізингу у його користування на строк та на умовах, передбачених цим договором. На виконання умов договору [PERSON] сплатив 35000 грн. реєстраційного внеску, однак вважає, що умови зазначеного договору фінансового лізингу не відповідають діючому законодавству та порушують його права як споживача. Так, за умовами вищезазначеного договору до отримання предмету лізингу, він має сплатити товариству не менше половини його вартості, зокрема, комісійну винагороду за організацію у розмірі 35000 грн., авансового платежу у розмірі 70000 грн. вартості предмета лізингу, сплатити відсоткову ставку за користуванням предметом лізингу та комісією за супроводження договору. Крім цього, договором встановлено жорстку односторонню відповідальність [PERSON] як за будь-яке порушення зобовязання, так і за розірвання договору за його ініціативою. Також передбачена відповідальність у вигляді штрафу у розмірі 10 % від вартості предмета лізингу, у разі відмови лізингоодержувачем в односторонньому порядку від договору лізингу. У вказаному договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача у разі неналежного виконання лізингодавцем обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннями ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання чи неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі речі належної якості. Такі умови [PERSON] вважає такими, що не відповідають вимогам Закону України «про захист прав споживачів», а саме несправедливими всупереч принципу добросовісності та їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду йому, як споживачу. Крім того, вказує на те, що обов'язок сплатити 70000 грн. вартості транспортного засобу у вигляді авансу є фактичним залученням коштів для його придбання, що потребує ліцензії як для залучення фінансових активів від фізичних осіб. Крім того, вказує на нікчемність спірного договору, в силу ст. 19 Закону Країни «Про захист прав споживачів, так і в силу ст. 220 ЦК України, оскільки договір не було посвідчено нотаріально. У зв'язку з наведеним просить визнати договір фінансового лізингу недійсним та стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» в його користь сплачений ним адміністративний платіж в розмірі 35000 грн. Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» подало до суду зустрічний позов до [PERSON] про визнання дійсним договору фінансового лізингу № 004803 від 15 лютого 2017 року, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» та [PERSON], посилаючись на те, що всі визначені законодавством істотні умови для договору фінансового лізингу зазначені у договорі і цей Договір підписаний [PERSON], що є свідченням узгодження істотних умов. Про погодження всіх умов Договору [PERSON] засвідчив своєю заявою від 15 лютого 2017 року та частково виконав Договір, сплативши, згідно з Додатком № 1 до Договору, 35000 грн. Від нотаріального посвідчення Договору відповідач за зустрічним позовом ухилився. Доказом цього є його заява від 22 лютого 2017 року, яка надана на пропозицію товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» нотаріально посвідчити Договір. Позивач-відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали заявлені вимоги, посилаючись на обставини зазначені у первісному позові та у зустрічному позові просили відмовити. Представник відповідача-позивача товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» у судове засідання не з'явився, подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності та письмове заперечення проти позову, в якому просив відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що при укладенні спірного договору, сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, що ставляться чинним законодавством, дотримані всі вимоги щодо змісту та форми договору, будь-яких зауважень чи претензій щодо його незрозумілості [PERSON] не заявляв. Крім того, зазначив, що твердження позивача про обов'язкове нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу є безпідставними, виходячи з того, що дані правовідносини регулюються виключно положеннями ст. ст. 806-809 ЦК України та спеціальним Законом України «Про фінансовий лізинг», що визначає правові та економічні засади фінансового лізингу і даними нормами не передбачено нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу. Крім того зазначає, що позивачем не було внесено авансового платежу та комісії згідно Додатку № 1 до Договору, а тому відповідно у лізингодавця, товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН», не настав обов'язок передачі предмету Лізингу. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши подані докази, суд вважає, що первісний позов підлягає до задоволення, а у зустрічному позові слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Встановлено, що 15 лютого 2017 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу № 004803 з додатками № 1, № 2, № 3, за умовами якого товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» зобов'язалося придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді трактора «МТЗ 622», вартістю 105000 грн., та передати предмет лізингу на умовах фінансового лізингу у користування [PERSON] на строк та на умовах, передбачених цим договором, а [PERSON], у свою чергу зобов'язався сплатити товариству не менше половини вартості предмета лізингу, зокрема комісійну винагороду за організацію у розмірі 35000 грн., авансового платежу у розмірі 70000 грн. його вартості. Договір фінансового лізингу передбачав право позивача отримати трактор у власність за умови повної сплати вартості трактора та інших витрат. Згідно пункту 5.1 договору трактор передається у користування [PERSON] не пізніше 50 робочих днів з моменту сплати позивачем на рахунок товариства комісії за організацію в сумі 35000 грн., авансового платежу у розмірі 70000 грн. вартості предмета лізингу, комісії за передачу предмета лізингу в розмірі 3 % від вартості предмета лізингу. Пунктом 8.2.1 договору визначено, що кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховується по даному договору у наступному порядку: перший лізинговий платіж, що складається з комісійної винагороди за організаційні заходи, авансового платежу, комісійної винагороди за передачу предмета лізингу, другий лізинговий платіж, що складається з періодичних лізингових платежів в які входить відшкодування частини вартості предмету лізингу, сплата відсоткової ставки за користування предметом лізингу, комісія за супроводження договору. 15 лютого 2017 року на виконання умов договору фінансового лізингу [PERSON] сплатив товариству з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» грошові кошти в розмірі 35000 грн., як реєстраційний платіж згідно договору № 004803. Відповідно до ч. 1 ч. 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону, згідно якої умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. За змістом статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Крім того, у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 травня 2012 у справі № 6-35цс12 зазначено, що за положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Згідно зі статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», цей Закон регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг. Згідно з п. 5) ч. 1 ст. 4 вказаного Закону, фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. (п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону). Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. (ч. 1 ст. 5 Закону ). Фінансовою установою є - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону). Тобто, чинним законодавством чітко передбачено, що послуги з фінансового лізингу можуть надаватися тільки юридичною особою, що має статус фінансової установи. Частиною 1, 2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Згідно п. 3) ч. 1 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», відповідно до спеціальних законів господарська діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. Господарською діяльністю в розумінні вказаного Закону є будь-яка діяльність, у тому числі підприємницька, юридичних осіб, а також фізичних осіб - підприємців, пов'язана з виробництвом (виготовленням) продукції, торгівлею, наданням послуг, виконанням робіт. Органом, що здійснює видачу ліцензій для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії (ч. 2 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). З огляду на положення зазначених вимог чинного законодавства України суд вважає, що послуги з фінансового лізингу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «ЕТАЛОН» мало право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи, та отримання відповідних ліцензій. Станом на дату укладання між сторонами договору фінансового лізингу, товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» не мав статусу фінансової установи, не мав ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно приписів ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Частина 1 ст. 229 ЦК України, встановлює, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину ( стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Пунктом 20 цієї ж Постанови передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Таким чином, в даному випадку має місце умисне замовчування представником товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «ЕТАЛОН» відсутності у товариства статусу фінансової установи та відсутності ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу, у зв'язку з чим ввело позивача в оману щодо прав товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «ЕТАЛОН» на укладання договору фінансового лізингу. Зазначені обставини є істотними. Крім того, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Таким чином, у даному випадку у суду відсутні підстави вважати, що предмет лізингу трактор «МТЗ 622» є індивідуально визначеною річчю, оскільки в договорі відсутні ознаки, які можуть бути властиві тільки йому, зокрема рік випуску, колір, номер кузова, шасі, та інше, що є порушенням вимог чинного законодавства. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Частиною 6 даної статті передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Крім цього, відповідно до частини другої статті 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, договір фінансового лізингу за участю фізичної особи, предметом якого є транспортний засіб, підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766 цс15. Як встановлено судом, договір фінансового лізингу № 004803 від 15 лютого 2017 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» та [PERSON] нотаріально посвідчено не було. Враховуючи встановлені судом обставини справи, виходячи з наявних в матеріалах справи доказів, аналізуючи вимоги чинного законодавства, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу № 004803, укладеного 15 лютого 2017 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» та [PERSON] Відповідно до ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Оскільки судом встановлено недійсність вказаного правочину, суд вважає за необхідне застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» сплаченої позивачем суми у розмірі 35000 грн. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані, а тому підлягають до задоволення, а у задоволенні зустрічного позову товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про визнання дійсним договору фінансового лізингу № 004803 від 15 лютого 2017 року, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» та [PERSON], - відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Outcome: approved