Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-02 00:00:00

[PERSON] звернувся в квітні 2017р. до суду з позовом до ВАТ Підгаєцький маслосирзавод Коропець про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в сумі 15554,10 грн. за період з 23.02.2016р. по 31.03.2017р. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, які зазначені у позовній заяві, просив позов задовольнити повністю. Відповідач в судові засідання не зявився, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, причини неявки суд не повідомив, а позивач подав достатньо матеріалів, суд вважає, що можливо завершення справи заочно без відповідача. Заслухавши позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи із наступного. Судом встановлено, що 05.08.2013р. ним була подана заява на звільнення з посади в.о. директора ВАТ Підгаєцький маслосирзавод Коропець, яку він займав з 17.11.2011р., однак повний розрахунок з ним проведено на час звільнення не було. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25.04.2016 року, було стягнуто з ВАТ Підгаєцький маслосирзавод Коропець на користь [PERSON] заборгованість по нарахованій але не виплаченій зарплаті в сумі 23389.61грн. та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 35360.4грн. за період з 20.08.2013 року по 22.02.2016р., що складає в загальному 57750грн. (а.с.5-6). На підставі даного рішення суду та виконавчих листів виданих судом 22.06.2016р., було відкрито ВП від 11.08.2016р. Бережанським МВ ДВС ГТУЮ в Тернопільській області (а.с.7). Позивач стверджував, що жодного виконання даного рішення суду боржником не відбулося, в звязку з чим він і звертався до органу ДВС про причини невиконання (а.с.8). Інших доказів на спростування доводів позивача про не проведення з ним розрахунку та виплати стягнутої судом заборгованості суду не надано. За вимогами ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як слідує зі ст..47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Стаття 116, 117 цього ж кодексу зазначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 29 січня 2014 року ухвалив постанову у справі № 6-144цс13, предметом якої був спір про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди і зробив правовий висновок, про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, як вже зазначалось вище, позивач при звільненні з роботи належним чином розрахункових сум не отримав, що встановлено судовим рішенням. А тому позовна вимога щодо стягнення середнього заробітку за час невиплаченої заробітної плати у сумі 15554,10 грн. (55.95грн.х 278 робочих днів), є обґрунтованою Відповідно до указаних норм та роз'яснень, які містяться в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні середнього заробітку суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 (із наступними змінами та доповненнями). Згідно статті 27 Закону України «Про оплату праці», п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому згідно з пунктом 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства. Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. На підставі вищевикладеного, ст. 116, 117, 233, КЗпП України, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100,

Outcome: approved