Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до комунального неприбуткового підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради (далі - КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР) про визнання наказу незаконним, поновлення на посаді, стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 01 червня 2001 року по 05 червня 2020 року він працював на посаді невропатолога організаційно-методичного консультативного відділення амбулаторно - поліклінічного відділу ТОКПНЛ. Пунктом 2.2 посадової інструкції лікаря невропатолога кабінету обласного неврологічного прийому ОМКВ передбачено надання консультативної неврологічної допомоги хворим на захворювання нервової системи в поліклініці. 05 червня 2020 року позивача на підставі наказу відповідача № 86, без його згоди було переведено на іншу посаду лікаря-невропатолога інсультного відділення, із зміною істотних умов праці (режиму роботи праці, посадового окладу, умов праці (шкідливі умови). Відповідач вважає, що ним було здійснено переміщення позивача [PERSON] , про що був виданий наказ від 05 червня 2020 року № 86. [PERSON] звернувся до Тернопільського міськрайонного суду із позовом про визнання його незаконним, під час розгляду якої 04 листопада 2020 року, а також із поданого відзиву відповідача, позивачу стало відомо про існування наказу генерального директора КНП «Тернопільська клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР Шкробота В. В. № 85 від 04 червня 2020 року «Про оптимізацію роботи консультативно-методичної служби», яким було ліквідовано відділення у якому працював позивач, відтак і його посаду. Як вбачається із п. 1 копії вказаного наказу № 85 від 04 червня 2020 року, відповідачем прийнято рішення про проведення реорганізації консультативно-методичної служби шляхом ліквідації організаційно-методичного консультативного відділення і утворення організаційно-методичного консультативного відділення. У спірному наказі зазначено, що підставою для його видачі було запровадження урядом Міністерства охорони здоров`я України № 20 від 22 січня 2007 року «Про затвердження Інструкції з організації диспансерного та консультативного нагляду осіб, які страждають на психічні розлади, при наданні амбулаторної психіатричної допомоги» на підставі наказу Міністерства охорони здоров`я України від 13 травня 2019 року № 1063 «Про визнання таким, що втратив чинність, наказу Міністерства охорони здоров`я України від 22 січня 2007 року №20». Позивач вважає наказ від 04 червня 2020 року №85 «Про оптимізацію роботи консультативно-методичної служби», яким проведено реорганізацію консультативно-методичної служби шляхом ліквідації відділення, у якому він працював, як наслідок переведення позивача без його згоди на іншу роботу, таким, що порушує його трудові права та гарантії, передбачені трудовим законодавством України. Вважає, що у відповідача не було правових підстав здійснювати ліквідацію відділення, у якому він працював, оскільки втрата чинності наказу Міністерства охорони здоров`я України від 22 січня 2007 року №20 «Про затвердження Інструкції з організації диспансерного та консультативного нагляду осіб, які страждають на психічні розлади при наданні амбулаторно психіатричної допомоги» на підставі наказу в.о. Міністра охорони здоров`я України від 13 травня 2019 року №1063 не передбачає ліквідацію організаційно-методичного консультативного відділення та його посади лікаря-невропатолога. Так, як вбачається із наказу в.о. Міністра охорони здоров`я України від 13 травня 2019 року №1063, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 червня 2019 року №584/33555 «Про визнання таким, що втратив чинність, наказу Міністерства охорони здоров`я України від 22 січня 2007 року №20», підставою його видачі було поліпшення стану забезпечення захисту прав і законних інтересів громадян на надання психіатричної допомоги, відповідно до статті 12 Закону України «Про психіатричну допомогу», яка регламентує порядок надання амбулаторної психіатричної допомоги лікарем-психіатром. Проте, зазначений наказ не містить положень про необхідність ліквідації організаційно-методичних консультативних відділень у психо-неврологічних лікарнях, у тому числі необхідність ліквідації посад лікарів невропатологів зазначених відділень, на якій позивач працював, він не стосується надання особам амбулаторної допомоги неврологічного спрямування, що входило у його функціональні обов`язки та передбачено його посадовою інструкцією лікаря невропатолога обласного неврологічного прийому. При цьому відповідачем наказ позивачу не доводився до відома заздалегідь, шляхом письмового ознайомлення із ним. Відтак, [PERSON] як працівника, було позбавлено установлених Кодексом законом про працю України гарантій. Крім цього, при здійсненні ліквідації зазначеного відділення, позивачу не було запропоновано інші вакантні посади, наявні у зазначеному комунальному закладі станом на момент ліквідації, які б зберігали його функціональні обов`язки та істотні умови праці, у яких він працював раніше. Роботодавцем не доведено відсутність вакантних посад лікарів-невропатологів, на які б відповідач повинен був перевести позивача, зберігши його істотні умови праці. Також, позивач вважає, що видача зазначеного наказу про ліквідацію відділення, у якому він працював мала бути обґрунтована та доведена виробничою необхідністю КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня», що зроблено відповідачем не було. [PERSON] вважає, що незаконними діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 50 000 грн. Моральна шкода полягає у моральних стражданнях та стресах, яких позивач [PERSON] зазнав внаслідок грубого порушення відповідачем його прав та гарантій, передбачених законодавством України. Внаслідок незаконних дій відповідача через порушення його прав, він втратив сон, у нього погіршився стан здоров`я через постійні переживання, втрати нормальних життєвих зв`язків, які вимагають додаткових зусиль для організації свого життя. Він змушений постійно думати про те, що втратив свою роботу, внаслідок незаконних дій відповідача. З огляду на зазначене, [PERSON] просить суд визнати незаконним та скасувати пункт 1 наказу генерального директора КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР від 04 червня 2020 року № 85 «Про оптимізацію роботи консультативно-методичної служби»; зобов`язати генерального директора КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР поновити його на посаді лікаря невропатолога організаційно-методичного консультативного відділення (організаційно-методичного відділу); стягнути із КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР в користь позивача 50 000 грн заподіяної моральної шкоди, судовий збір, а також витрати, понесені на надання правової допомоги. 06 січня 2021 року суддею Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області відкрито провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР про визнання наказу незаконним, поновлення на посаді, стягнення моральної шкоди. Постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. 10 лютого 2021 року судом зареєстровано письмовий відзив представника відповідача КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР, у якому він зазначив, що заперечує щодо задоволення позовних вимог. Покликається на те, що позивач міг зажадати у відповідача пояснень про причини переміщення, з`ясувати обставини виробничої необхідності його переміщення та подальшу долю попереднього місця роботи позивача, тобто довідатись про причини, які зумовили переміщення його на іншу посаду, а також про факт ліквідації попереднього місця роботи ще в червні 2020 року. Таким чином, представник відповідача вважає, що позовна давність для оскарження спірного наказу для позивача повинна обчислюватись з 05 червня 2020 року, тобто з дня переміщення позивача на інше робоче місце, однак з позовом про визнання незаконним та скасування п. 1 наказу він звернувся лише 31 грудня 2020 року. З наведеного випливає висновок, що позивач пропустив встановлений законодавством строк позовної давності для заявлених у справі вимог, що є безумовною підставою для відмови у задоволенні його позову. З огляду на вказані обставини позивач просить застосувати наслідки пропуску позивачем позовної давності - відмовити у задоволенні позову. Окрім цього, представник відповідача вважає доводи позивача щодо визнання незаконним наказу хибними. У відповідності до наказу Міністерства охорони здоров`я №1063 від 15 травня 2019 року визнано таким, що втратив чинність наказ вказаного міністерства №20 від 22 січня 2007 року. Останнім було затверджено Інструкцію з організації диспансерного та консультативного нагляду осіб, які страждають на психічні розлади, при наданні амбулаторної психіатричної допомоги. З огляду на припинення дії вимог нормативно-правового акту, що визначає необхідність диспансерного та консультативного нагляду осіб, які страждають на психічні розлади, наданні амбулаторної психіатричної допомоги, відповідачем було вирішено реорганізувати консультативно-методичну службу з метою ефективного використання бюджетних коштів. Внаслідок ліквідації організаційно-методичного консультативного відділення та утворення організаційно-методичного відділення було скорочено, зокрема посаду і невропатолога. При цьому, у новому організаційно-методичному відділенні не передбачено посади лікаря-невропатолога, яку обіймав позивач. Таким чином, не наказ Міністерства охорони здоров`я №1063 від 15 травня 2019 року зумовив ліквідацію організаційно-методичного консультативного відділення, а втрата чинності наказу №20 від 22 січня 2007 року дала можливість оптимізувати роботу КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР,скоротивши чисельність штату працюючих, які раніше були задіяні консультативній службі поліклініки відповідача. Отже, неправильне розуміння позивачем мотивів прийняття оспорюваного наказу зумовила хибність доводів і міркувань позивача. Доводи позивача про необхідність ознайомлення останнього з наказом жодним чином не обґрунтовані. Вказаний наказ не містить вказівки про необхідність ознайомлення з ним позивача, а законодавством також не встановлено обов`язок роботодавця повідомляти про свої накази працівників, крім випадків, прямо передбачених КЗпП України. Крім того, як видно зі штатного розпису, у відповідача не залишилось внаслідок ліквідації організаційно-методичного консультативного відділення жодної посади лікаря-невропатолога, яка б зберігала функціональні обов`язки та істотні умови праці, у яких позивач працював раніше, до переміщення на іншу посаду, у зв`язку чим такі посади й не були запропоновані позивачу. Внаслідок ліквідації організаційно-методичного консультативного відділення позивач не був звільнений, а лише переміщений на іншу посаду в межах кваліфікації та посади, обумовленої трудовим договором (лікар-невропатолог). При цьому, законодавство не визначає обов`язку пропонувати працівнику будь-які інші вакантні посади при переміщенні працівника на інше місце роботи. Більше того, оспорюваний наказ не передбачає переміщення позивача на іншу посаду. Представник відповідача вважає, що не можуть бути задоволені також вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки ліквідація організаційно-методичного консультативного відділення була проведена відповідачем в межах компетенції останнього та у встановленому законодавством порядку у зв`язку з чим будь-які трудові права позивача порушені не були. 15 лютого 2021 року судом зареєстровано відповідь на відзив, у якій позивач зазначив, що про існування спірного наказу Генерального ректора КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР від 04 червня 2020 року №85 «Про оптимізацію роботи консультативно-методичної служби» йому стало відомо 04 листопада 2020 року під час розгляду цивільної справи № 607/14453/20. Ознайомлення позивача із спірним наказом покладається на роботодавця або уповноважений ним орган, оскільки він торкався ліквідації організаційно-методичного консультативного відділення у якому позивач працював, відтак зачіпає його трудові права, а тому [PERSON] вважає, що ним не пропущено строків звернення до суду із вимогою про скасування спірного наказу. Твердження представника відповідача про те, що видача спірного наказу про ліквідацію організаційно-методичного консультативного відділення, у тому числі скорочення посади лікаря-невропатолога була зумовлена втратою чинності наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22 січня 2007 року №20 «Про затвердження Інструкції з організації диспансерного нагляду осіб, які страждають на психічні розлади при наданні амбулаторно психіатричної допомоги» на підставі наказу в.о. Міністра охорони здоров`я України від 13 травня 2019 року №1063 вважає хибними, оскільки, як його видача зумовлена поліпшенням стану забезпечення захисту прав і законних інтересів громадян на надання психіатричної допомоги, відповідно до статті 12 Закону України «Про психіатричну допомогу», яке встановлює надання амбулаторної допомоги лікарем психіатром та не містить положень про необхідність ліквідації організаційно-методичних консультативних відділень у психоневрологічних лікарнях, у тому числі ліквідації посад лікарів невропатологів зазначених відділень. 23 лютого 2021 року представником відповідача подано до суду заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву. Вважає, що позовна давність для оскарження спірного наказу повинна обчислюватись з 05 червня 2020 року, тобто з дня переміщення позивача на інше робоче місце, а не з моменту одержання копії наказу в судовому засіданні 04 листопада 2020 року по справі №607/14453/20. Обов`язок роботодавця запропонувати працівникові інші вакантні посади наявний у випадку можливого звільнення працівника у зв`язку із скороченням чисельності працюючих (ст. 49-2 КЗпП України). Позивач не підпадав під звільнення, не повідомлявся про можливе звільнення чи скорочення його посади, а був переміщений на інше місце роботи. 04 березня 2021 року судом зареєстровано клопотання позивача [PERSON] , у якому він зазначив, що дізнався про існування спірного наказу Генерального директора КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР від 04 червня 2020 року №85 «Про оптимізацію роботи консультативно-методичної служби» 04 листопада 2020 року під час розгляду цивільної справи №607/14453/20, тому просить суд визнати поважними причинами для поновлення строку звернення із позовом про вирішення даного спору у частині визнання незаконним та скасування вказаного наказу у випадку, якщо суд прийде до переконання про пропуск зазначених строків, відтак, просить поновити їх на підставі ст. 234 КЗпП України. Крім цього, просив врахувати, що представником відповідача у підтвердження своїх тверджень про пропуск позивачем строку звернення із позовом до суду не надано доказів, які б підтверджували належне його ознайомлення із спірним наказом від 04 червня 2020 року №85, або вжиття ним заходів про доведення спірного наказу до відома [PERSON] . Позивач [PERSON] та його представник, адвокат Магдич О. О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив, та просили задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача, адвокат Авдєєнко В. В. в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві та запереченні. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши доводи учасників судового розгляду, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне. Як слідує з трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] , 20 березня 1989 року [PERSON] прийнятий на роботу у Тернопільську обласну клінічну психоневрологічну лікарню на посаду лікаря-невропатолога 4 неврологічного відділення. Згідно з записом №15 від 23 червня 2020 року [PERSON] переведено лікарем-невропатологом інсультного відділення на підставі наказу №86 від 05 червня 2020 року. Згідно з наказом генерального директора КНП «Тернопільської обласної клінічної психоневрологічної лікарні» ТОР № 85 від 04 червня 2020 року «Про оптимізацію роботи консультативно-методичної служби» проведено реорганізацію консультативно-методичної служби шляхом ліквідації організаційно-методичного консультативного відділення і утворення організаційно-методичного відділення. Консультативний прийом наказано забезпечити профільними спеціалістами за рахунок наявного кадрового потенціалу. Відповідно наказу генерального директора КНП «Тернопільської обласної клінічної психоневрологічної лікарні» ТОР №86 від 05 червня 2020 року у зв`язку з виробничою необхідністю [PERSON] - лікаря-невропатолога організаційно-методичного консультативного відділення поліклініки переміщено з 23 червня 2020 року працювати на повну ставку лікарем-невропатологом інсультного відділення, з оплатою праці згідно штатного розпису в межах спеціальності і кваліфікації, обумовлених трудовим договором, без зміни істотних умов праці та оплати праці. Посадовою інструкцією лікаря невролога кабінету обласного неврологічного прийому організаційно-методичного консультативного відділення Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні (далі - ОМКВ ТОККПНЛ) визначено, що завданням та обов`язками лікаря невролога кабінету обласного неврологічного прийому ОМКВ ТОККПНЛ є: проведення консультативного прийому; надання консультативної неврологічної допомоги хворим на захворювання нервової системи в поліклініці; проведення організації і забезпечення надання кваліфікованої амбулаторно-поліклінічної допомоги хворим, що направляються з медичних закладів міста та області, а також звертаються самостійно; забезпечення повноцінного та якісного рівня обстеження хворих неврологічного профілю із залученням спеціалістів консультативного відділення та відділення функціональної діагностики; забезпечення прийому, обстеження, встановлення клінічного діагнозу, видача консультативного висновку про стан здоров`я хворих; забезпечення обстеження та комісійного огляду юнаків призивного віку; вирішення місця подальшого лікування (госпіталізації) хворих, оглянутих на прийомі (стаціонарне, амбулаторне, у інших спеціалістів), необхідність додаткових консультацій і обстежень; консультація (при потребі) хворих, направлених іншими спеціалістами, та з інших лікувально-профілактичних закладів, з видачею консультативного висновку; здійснення аналітичної роботи; здійснення керівництва і контролю за роботою підлеглого медперсоналу; участь у щотижневому огляді хворих у неврологічних стаціонарах; проведення щопіврічного звіту, участь у виїздах до профілактичних закладів області; аналіз випадків непрофільної госпіталізації. Відповідно до Положення про огранізаційно-методичний відділ його завданням є здійснення аналітико-статистичної та організаційно-методичної роботи для забезпечення центрального органу виконавчої влади у сфері охорони здоров`я та психіатричних закладів області (міста) комплексною інформацією проблем психічного здоров`я та організації надання психіатричної допомоги населенню; надання консультативної юридично-правової допомоги особам з психіатричними розладами; забезпечення надання консультативно-діагностичної допомоги; здійснення заходів щодо організації госпіталізації хворих та організаційно-методичних заходів із надання поліклінічної допомоги населенню. Як слідує із штатного розпису на І квартал 2020 року КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР у організаційно-методичному консультативному відділі передбачено дві посади лікаря-невропатолога вищої категорії. Згідно штатного розпису на вересень - грудень 2020 року КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР організаційно-методичний консультативний відділ не передбачений, разом з тим передбачено організаційно-методичний відділ із посадами завідувач відділення, лікар-статистик вищої категорії (1 посада) та лікар-статистик вищої категорії (2 посади). Відповідно до статуту КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР, затвердженого рішенням ТОР від 04 червня 2019 року № 1378 основною метою діяльності підприємства є забезпечення медичного обслуговування населення Тернопільської області шляхом надання йому медичних послуг в порядку та обсязі, встановлених законодавством України. З врахування встановлених обставин суд вважає, що до виниклих між сторонами правовідносин слід застосувати наступні норми процесуального та матеріального права. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Як вбачається з досліджених судом матеріалів, до переведення позивача на посаду лікаря-невропатолога інсультного відділення на підставі наказу № 86 від 05 червня 2020 року, [PERSON] працював на посаді лікаря-невропатолога організаційно-методичного консультативного відділення амбулаторно-поліклінічного відділу КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР. Такому переведенню позивача передував наказ генерального директора КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР № 85 від 04 червня 2020 року «Про оптимізацію роботи консультативно-методичної служби». Пунктом 1 цього наказу проведено реорганізацію консультативно-методичної служби шляхом ліквідації організаційно-методичного консультативного відділення і утворення організаційно-методичного відділення. Позивач у судовому засіданні стверджував, що із зазначеним наказом його ознайомлено не було. Серед підписів працівників КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР про ознайомлення на звороті цього наказу підпис [PERSON] відсутній, а відтак просив суд визнати поважними причини для поновлення строку звернення із позовом при вирішення даного спору у частині визнання незаконним та скасування вказаного наказу. У випадку, якщо суд прийде до переконання про пропуск зазначених строків, просить поновити їх на підставі ст. 234 КЗпП України, оскільки тільки 04 листопада 2020 року під час розгляду цивільної справи № 607/14453/20 він дізнався про існування вищевказаного наказу. Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Про те, що виходячи зі змісту частини першої статті 233 КЗпП України, важливо розрізняти початок перебігу строку для звернення до суду залежно від виду позовних вимог: вимог у справах про звільнення та інших вимог працівника зауважив, зокрема, Верховний Суд у постанові від 03 лютого 2021 року у справі № 682/2782/18. При цьому, в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що «встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк». З огляду на те, що [PERSON] не повідомлявся про прийняття оспорюваного наказу, його підпис про ознайомлення з цим наказом на звороті наказу відсутній, так як стверджує позивач, він вперше дізнався про наявність такого наказу 04 листопада 2020 року в ході розгляду судової справи № 607/14453/20, що відповідачем не спростовано, суд приходить до переконання, що строк звернення позивача до суду пропущено з поважних причин, а тому він підлягає поновленню. [PERSON] просить суд визнати незаконним та скасувати пункт 1 наказу генерального директора КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР від 04 червня 2020 року № 85 «Про оптимізацію роботи консультативно-методичної служби», яким проведено реорганізацію консультативно-методичної служби шляхом ліквідації організаційно-методичного консультативного відділення і утворення організаційно-методичного відділення. Суд вважає такі вимоги позивача правомірними з огляду на те, що дії відповідача в частині прийняття пункту 1 оспорюваного наказу в подальшому мали наслідком порушення трудових прав [PERSON] , оскільки у штаті новоствореного організаційно-методичного відділення відсутня посада лікаря-невропатолога. При цьому суд в жодному разі не втручається у внутрішню діяльність КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР, однак вважає, що при прийнятті будь-яких рішень відповідач має гарантувати працівнику дотримання його трудових прав. Заборона власнику або уповноваженому ним органу в односторонньому порядку змінювати укладений з працівником трудовий договір є одним із способів забезпечення права громадян на вільний вибір діяльності, що унеможливлює примусову працю, заборонену статтею 43 Конституції України. Сторонами визнаються обставини скасування наказу «Про переміщення [PERSON] » № 86 від 05 червня 2020 року та поновлення позивача на попередньому місці роботи з огляду на встановлення судом фактичного переведення [PERSON] на іншу роботу без його згоди, яке названо переміщенням, а також того, що істотні умови праці останнього змінились, а відтак, в силу ст. 82 ЦПК України ці обставини є обов`язковими для суду та доказуванню не підлягають. Згідно з частинами третьою, четвертою ст. 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Із аналізу частини третьої статті 32 КЗпП України слідує, що у разі, коли роботодавець лише за умов зміни в організації виробництва та праці планує змінити систему та розмір оплати праці, пільг, режиму роботи, встановити або скасувати неповний робочий час, суміщення професій, зміну розрядів або найменування посад він має попередити працівника про це не пізніше, ніж за два місяці. Попереджаючи працівника про таку зміну істотних умов праці, роботодавець має чітко зазначити, які саме істотні умови праці зміняться, оскільки саме конкретизація змін істотних умов праці у попереджені дає змогу працівнику свідомо вирішити для себе питання, чи має він намір продовжувати дію трудового договору з конкретним працедавцем. Згідно з п. 31 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 відповідно до ст. 32 КЗпП переведення на іншу роботу допускається тільки за згодою працівника. Переведенням на іншу роботу вважається доручення працівникові роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором. Не вважається переведенням, що потребує згоди працівника, переміщення його на тому ж підприємстві (в установі, організації) на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ на території підприємства в межах тієї ж місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою і з тими ж істотними умовами праці. Прийняття відповідачем спірної частини наказу мало наслідком зміну істотних умов праці [PERSON] , про що він не попереджався за два місяці. Відповідач не запитував згоди позивача про переведення на посаду лікаря-невропатолога інсультного відділення або ж у випадку незгоди на продовження ним роботи в нових умовах, не приймав рішення про звільнення працівника на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України, що не відповідає змісту вищенаведених норм трудового законодавства. Відтак, розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення шляхом визнання незаконним та скасування пункту 1 наказу Генерального директора КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР від 04 червня 2020 року № 85 «Про оптимізацію роботи консультативно-методичної служби». Щодо решти позовних вимог, то суд не знаходить підстав для їх задоволення з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Звільнений без законних підстав або з порушенням установленого порядку працівник не поновлюється на попередній роботі лише у випадку, коли поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації. У справі № 607/14453/20 суд поновив [PERSON] на попередньому місці роботи, а відтак в цій частині позовних вимог порушене право позивача захищене рішенням суду, яке на час ухвалення рішення у цьому спорі, набрало законної сили. Отже, відсутні підстави для зобов`язання генерального директора КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР поновити [PERSON] на посаді лікаря невропатолога організаційно-методичного консультативного відділення (організаційно-методичного відділу). У разі скорочення посади, на якій працював незаконно переведений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен відновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису - ввести скорочену посаду. В частині вимог про стягнення моральної шкоди, суд відмовляє, виходячи з наступного. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. У частині 2 статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди тощо. У статті 1 КЗпП України передбачено, що на трудові відносини поширюються норми цього закону. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 2371КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі статті 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя та здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад поновлення на роботі), так і механізмом компенсації за моральну шкоду як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів завдання йому моральної шкоди. Однак, як сам факт завдання особі моральних страждань, так і розмір відшкодування за них, підлягає доказуванню за допомогою відповідних доказів. Сам лише факт скасування пункту 1 спірного наказу не може слугувати підставою для стягнення грошового відшкодування моральної шкоди. [PERSON] не довів суду, що такі дії відповідача призвели до моральних страждань позивача, втрати ним нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тобто своє право на отримання грошового відшкодування моральної шкоди, що є достатнім для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині. Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача пропорційно задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial