Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-18 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на автомобіль, стягнення половини його вартості, зобов'язання [PERSON] взяти участь в оплаті навчання [PERSON] шляхом стягнення на користь [PERSON] половини загальної вартості освітньої послуги. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 05 березня 2014 року шлюб, який тривав з 24 липня 1993 року по 05 березня 2014 року, між сторонами розірвано. Під час шлюбу подружжя нажило майно - автомобіль марки Daewoo Sens, [NUMBER], який є їх спільною сумісною власністю. Крім цього [PERSON] на підставі договору №12 від 11 серпня 2011 року оплачує навчання старшого сина (загальна вартість освітньої послуги згідно п.4.2. договору становить 125 890,00 грн.) У зв'язку із розлученням позивач виявляє бажання здійснювати цю оплату солідарно з колишньою дружиною, тобто готовий оплатити лише половину цієї суми. За вказаних обставин, [PERSON] просить суд визнати за ним право спільної сумісної власності на автомобіль марки Daewoo Sens, [NUMBER], та стягнути з відповідача на користь позивача половину вартості даного автомобіля; зобов'язати [PERSON] взяти участь в оплаті навчання старшого сина згідно договору №12 від 11 серпня 2011 року шляхом сплати на користь [PERSON] половини загальної вартості освітньої послуги за період: третій-шостий курс у розмірі 45 395,00 грн. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на мотиви, викладені у позовній заяві, просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, просили суд відмовити у його задоволенні, покликаючись на подані заперечення. [PERSON] додатково пояснила, що спірний автомобіль марки Daewoo Sens, [NUMBER], було придбано сторонами у шлюбі, влітку 2013 року, та зареєстровано за відповідачем в органах УДАІ. Даний транспортний засіб був у поганому стані, потребував постійного ремонту, а тому був проданий [PERSON] в листопаді 2013 року. Про продаж спільного автомобіля відповідач позивача не повідомляла, а отримані від його реалізації кошти витратила на потреби сім'ї, зокрема для повернення позичених коштів на літній відпочинок дітей. Дослідивши та оцінивши докази по справі, заслухавши пояснення сторін, їх представників суд вважає, що заявлений позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області в справі №607/22812/13-ц від 05 березня 2014 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 24 липня 1993 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис №948. Під час шлюбу подружжя нажило майно - автомобіль марки Daewoo Sens, [NUMBER], який є їх спільною сумісною власністю. Відповідно до вимог ст.ст.60, 63, 69, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні вимоги містить ч.3 ст.368 ЦК України, за правилами якої, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною другою ст.369 ЦК України передбачено, що розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Пунктом 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами України законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ, спільного майна подружжя» роз'яснено, що у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження, чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї, чи не на її потреби, або приховав його, таке майно або його вартість враховується під час поділу. Згідно довідки №13/4386 від 24 червня 2014 року, виданої Управлінням ДАІ УМВС України в Тернопільській області, автомобіль марки «Daewoo Sens Т1311», 2003 року випуску, зеленого кольору, державний номерний знак [NUMBER], кузов [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], дійсно був зареєстрований 17.07.2013 року за громадянкою [PERSON], [INFO]. 27.11.2013 року даний транспортний засіб був знятий з обліку у Тернопільському Центрі при УДАІ та 23.11.2013 року зареєстрований за іншою особою. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами, спірний автомобіль марки Daewoo Sens, державний номерний знак [NUMBER], придбано ними в шлюбі та відчужено відповідачем 22 листопада 2013 року. [PERSON] визнала, а [PERSON] підтвердив ту обставину, що вказаний вище транспортний засіб продано без відому позивача. Відповідачем не надано належних допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що автомобіль, придбаний за час шлюбу, був нею відчужений в інтересах сім'ї, а одержані від продажу кошти витрачено на потреби сім'ї. А тому, з відповідача в користь позивача слід стягнути грошову компенсацію в розмірі половини вартості транспортного засобу - автомобіля Daewoo Sens в сумі 16464,55 грн. (шістнадцять тисяч чотириста шістдесят чотири) грн. При визначенні розміру компенсації суд виходив із висновку експерта №911/14-22 від 20 серпня 2014 року за результатами проведення судової авто товарознавчої експертизи, яким встановлено ринкову вартість автомобіля Daewoo Sens Т1311, 2003 року випуску, зеленого кольору, ДНЗ [NUMBER], кузов [NUMBER], в сумі 32929,10 грн. Позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за ним права спільної сумісної власності на автомобіль до задоволення не підлягають, оскільки автомобіль Daewoo Sens, державний номерний знак [NUMBER], відчужено іншій особі, яка на час розгляду справи є його законним набувачем. Право власності останнього на вказаний транспортний засіб позивачем не оспорюється та не може бути порушене судом за вказаних обставин. Щодо позовних вимог про зобов'язання [PERSON] взяти участь в оплаті навчання [PERSON] шляхом стягнення на користь [PERSON] половини загальної вартості освітньої послуги, суд виходить з наступного. 11 серпня 2011 року між Державним вищим навчальним закладом «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського» (Виконавець) та [PERSON] (Замовник) укладено договір №12, згідно якого Виконавець бере на себе зобов'язання за рахунок Замовника здійснити навчання студента [PERSON] на медичному факультеті за спеціальністю лікувальна справа. Згідно п.4.2. даного договору загальна вартість освітньої послуги становить 125 890,00 грн. У відповідності до п.4.3. договору Замовник вносить плату за перший рік навчання в розмірі річної плати в сумі 16 325,00 грн. Пунктом 4.4. договору передбачено, що за наступні роки Замовник вносить плату за навчання в таких розмірах: ІІ рік навчання - 18 774,00 грн.; ІІІ рік навчання - 20 275,00 грн.; ІV рік навчання - 21 957,00 грн.; V рік навчання - 23 568,00 грн.; VІ рік навчання - 24 991,00 грн. З долучених позивачем до матеріалів справи квитанції вбачається та відповідачем і її представником в судовому засіданні не заперечується факт оплати позивачем вартості навчання спільного сина сторін - [PERSON] в Державному вищому навчальному закладі «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського». Згідно ч.1 ст.201 Сімейного кодексу України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. В силу ч.1 ст.198 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Відповідно до ч.1 ст.199 Сімейного кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. У відповідності до ч.1 ст.185 Сімейного кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Дана норма закону застосовується до правовідносин, що регулюють обов'язки батьків утримувати неповнолітніх дітей. Син сторін [PERSON], [INFO], половину вартості витрат на навчання якого позивач просить стягнути з відповідача, є повнолітнім. Законодавством України не передбачено участь батьків у додаткових витратах на повнолітню дитину. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст.ст.182, 199, 200 Сімейного кодексу України. Вказані норми закону передбачають право повнолітнього сина сторін, який продовжує навчання і у зв'язку з цим потребує матеріальної допомоги, звернутися з позовом до батьків про стягнення аліментів до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] про зобов'язання [PERSON] взяти участь в оплаті навчання [PERSON] шляхом стягнення на користь [PERSON] половини загальної вартості освітньої послуги слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial