Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля», третя особа - Відокремлений підрозділ «Шахта ім. Д.Ф. Мельникова» Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля», про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 06.02.2018 року вищевказану позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення, вказаних в ухвалі, недоліків. На виконання вимог ухвали суду від 06.02.2018 року позивач усунув недоліки у вказаний судом строк, у зв'язку з чим 19.01.2018 року ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області прийнято до розгляду дану позовну заяву та відкрито провадження у справі. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивач з 24.07.2007 року працював підземним прохідником з повним робочим днем під землею на «Шахта ім. Д.Ф. Мельникова» Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля». 16.08.2017 року був звільнений на підставі ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з виходом на пенсію за віком, проте всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України відповідач не здійснив з позивачем розрахунку при звільненні, що і стало підставою для звернення позивача із даним позовом до суду. Сторони, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не з'явилися. Від позивача та відповідача надійшли заяви про розгляд справи без їх участі. Також, у поданій представником відповідача заяві зазначено, що він позов визнає у повному обсязі, посилаючись при цьому на те, що заборгованість виникла через відсутність коштів на підприємстві, які виділяє юридична особа ПАТ «Лисичанськвугілля» тільки на заробітну плату. У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що згідно копії трудової книжки, 24.07.2007 року наказом № 199к позивач був прийнятий на роботу підземним прохідником з повним робочим днем під землею на «Шахта ім. Д.Ф. Мельникова» Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля». 16.08.2017 року [PERSON] був звільнений на підставі ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з виходом на пенсію за віком, про що було видано наказ № 681к від 16.08.2017 року. Згідно довідки № 198 від 24.01.2018 року, оригінал якої наявний в матеріалах справи, станом на 23.01.2018 року заборгованість по заробітній платі [PERSON] складає 40012 грн. 46 коп. Також, зі змісту довідки № 201 від 31.01.2018 року, яка видана позивачу, вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача із двох місяців складає: 21694,34 грн./41 р.д. = 529,13 грн. (червень 2017 року - 10622,13 грн. - 20 робочих днів, липень 2017 року - 11072,21 грн. - 21 робочий день). Вирішуючи спір по суті суд виходив з наступного. Статтями 47, 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У відповідності до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Таким чином, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Судом встановлено, що у день звільнення з позивачем не було проведено розрахунку. На день розгляду справи заборгованість по заробітній платі складає 40012 грн. 46 коп., у зв'язку з чим суд доходить висновку про необхідність стягнення вищевказаної заборгованості. Щодо визначення розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем, суд зазначає наступне. Позивач був звільнений 16.08.2017 року, тобто в день, коли він знаходився на роботі, у зв'язку із чим розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з дня, наступного за днем звільнення позивача. 16.08.2017 року був останнім робочим днем позивача, а отже затримка розрахунку при звільненні почалася на наступний день після звільнення позивача, в той час як 16.08.2017 року оплачувалося позивачу в якості робочого дня. Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з 17.08.2017 року по 13.03.2018 року (день ухвалення цього рішення суду). Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктами 5, 8 розділу IV вказаного Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-195цс134. Так, середньоденна заробітна плата позивача складає 529,13 грн. (заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом двох місяців, що передують події звільнення, робочі дні в загальному розмірі 21694,34 грн. (10622,13 грн. за червень 2017 року та 11072,21 грн. за липень 2017 року) ділиться на число відпрацьованих робочих днів за два вищевказаних місяці в кількості 41 день. Середньомісячне число робочих днів позивача складає 20,5 робочих днів (сумарне число робочих днів за останні два календарні місяці 2017 року (червень 2017 року - 20 робочих днів та липень 2017 року - 21 робочий день), в кількості 41 день ділиться на 2). Затримка розрахунку відповідача перед позивачем за період з 17.08.2017 року по 13.03.2018 року, тобто станом на час винесення судом цього рішення, складає 7 повних місяців мінус 3 робочих дні (період з 17.08.2017 року по 17.03.2018 року включно мінус 14.03.2018 року, 15.03.2018 року та 16.03.2018 року). Таким чином загальне число робочих днів за період невиплати складає 140,5 робочих днів (7 місяців х 20,5 робочих днів - 3 робочих дні). Таким чином, 140,5 робочих днів затримки слід помножити на 529,13 грн. середньоденної заробітної плати позивача, в результаті чого отримуємо суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні - 74342,77 грн. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, а тому суд визначає суму до стягнення без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, що визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до частин 1, 6 ст. 202 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на викладене, та з урахуванням визнання відповідачем позову, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що позивачем було сплачено судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп., про що свідчить квитанція № 19 від 12.02.2018 року. Також, згідно Закону України «Про судовий збір» за вимоги про стягнення заробітної плати позивач звільнений від сплати судового збору. Таким чином, у відповідності до вимог Закону України «Про судовий збір» та ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача в дохід держави підлягають судові витрати в розмірі 704,80 грн. та на користь позивача 704,80 грн. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання цього рішення в частині виплати позивачу заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved