Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 22 408,00 грн., 2% від суми позики за договором позики у розмірі 8 963,20 грн., витрати на правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн. та судовий збір у розмірі 768,40 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.01.2018 між позивачем та відповідачем було укладено Договір позики №08/01/2018 (далі по тексту - договір позики), за умовами якого позивач надав відповідачу у позику 22 408,00 грн. Відповідно до п. 2 договору позики, відповідач зобов`язався повернути борг до 08.01.2019. Факт отримання грошових коштів, як зазначає позивач, підтверджується розпискою відповідача. Також, договором позики передбачено, що відповідач сплачує 2% від суми позики. Разом з тим, станом на 26.11.2019 борг відповідачем не погашено. З врахуванням наведеного, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. 15.01.2020 Шевченківський районний суд м. Києва своєю ухвалою відкрив провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, встановив сторонам строки для надання заяв по суті справи. 25.05.2020 на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив, з якого вбачається, що відповідач заперечуває проти позовних вимог, просить відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Вказує, що 08.01.2019 повернув позивачу кошти у повному обсязі. Зазначає, що у зв`язку з поверненням позики у повному обсязі та сплаті усіх відсотків за її користування зобов`язання припинилося, через що пред`явлений у справі позов є безпідставним, а його подача направлена на бажання подвійного отримання грошових коштів, що стало можливим за рахунок відсутності відповідача у державі. 26.05.2020 Шевченківський районний суд м. Києва своєю ухвалою призначив справу до розгляду, викликавши в судове засідання учасників судового процесу, явку яких визнав обов`язковою. 07.07.2020 на адресу суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність. 13.07.2020 на адресу суду від позивача надійшло клопотання про приєднання документів до матеріалів справи. Відповідно до вказаного клопотання, позивач просить долучити до матеріалів справи заяву про кримінальне правопорушення, яку, як зазначає, було подано 08.01.2020 до слідчого управління ГУНП у м. Києві. 28.09.2020 на адресу суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність. Позивач в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав заяву, відповідно до якої просив позов задовольнити, справу розглянути за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. За приписами ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до підходу, зазначеного в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008, зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з вимогами п.п. 1-3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, в силу вимог ст.ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 08.01.2018 між позивачем та відповідачем було укладено Договір позики №08/01/2018, за умовами якого позивач надав відповідачу у позику 22 408,00 грн. Відповідно до п. 2 договору позики, відповідач зобов`язався повернути борг до 08.01.2019. Факт отримання грошових коштів підтверджується розпискою відповідача. Також, відповідно до п. 1.1. договору позики, позичальник зобов`язався сплатити позикодавцю 2% від суми позики за кожний місяць. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. У своєму правовому висновку, викладеному у постанові від 11.11.2015 у справі №6-1967цс15, Верховний Суд України вказав, що, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Основною відмінністю, яка дозволяє відмежувати договір позики від інших договорів, зокрема договору зберігання, є те, що за договором позики позикодавець передає позичальнику у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками. Крім того, ч. 2 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. У своїй постанові від 21.03.2019 у справі №757/27533/15-ц Верховний Суд звернув увагу на те, що розписка про отримання коштів у борг обов`язково повинна містити строк повернення позики. Так, як встановлено судом, між сторонами було укладено договір позики, який відповідає вимогам, передбаченим ст.ст. 1046, 1047 ЦК України. Водночас, як свідчать матеріали справи, відповідач повернув позивачу грошові кошти разом з нарахованими відсотками, що вбачається з розписки про одержання грошових коштів від 08.01.2019, яка підписана позивачем. Судом не приймаються твердження позивача про те, що надана відповідачем розписка про повернення коштів виготовлена шляхом підроблення його почерку, оскільки, вказане позивачем не доведено. Водночас, судом вживалися заходи щодо виклику позивача в судове засідання для дачі ним пояснень та реалізації процесуальних прав, передбачених ЦПК України, водночас, позивач, явка якого була визнана обов`язковою, в судове засідання не з`явився. Окрім того, суд не бере до уваги заяву про кримінальне правопорушення, оскільки, по-перше, вказана заява не містить відмітку про тримання її адресатом, а по-друге, заява про кримінальне правопорушення не є доказом, який встановлює вину особи, поряд з цим, вироку суду, який набрав законної сили та яким би було встановлено протиправність дій відповідача в частині підроблення документу, позивачем долучено до матеріалів справи не було. Відтак, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів відповідно до положень ст.ст. 1046-1050 ЦК України відсутні. При цьому, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, та з урахуванням ст. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed