Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачки про визнання її втратившою право користування квартирою №26 по вул..Героїв Сталінграду №33 в м.Олександрії Кіровоградської області. Свої вимоги мотивує тим,що відповідно до ордера на службове житло №14 від 25.05.2003 року він отримав квартиру під час служби в органах міліції.Після отримання квартири ним неодноразово укладалися договори найму з КП « Житлогосп» на обслуговування квартири та комунальні послуги і останній раз 6 квітня 2016 року. На підставі рішення Олександрійського міськрайонного суду від 18.11.2011 року шлюб між ними розірвано. Відповідачка не проживає в даній квартирі з жовтня 2011 року. Він несе витрати по утриманню квартири. Добровільно відповідачка відмовляється зніматися з реєстрації в даній квартирі. В судовому засіданні позивач підтримав позов і просить його задоволити. Відповідачка та її представник позов не визнали, просять відмовити в його задоволенні. Дослідивши матеріали справи, заслухавши сторони та представника відповідача , покази свідка , суд вважає що позов не підлягає задоволенню. Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. \~\~\~\~\~\~\~\~ Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (стаття 10 ЦПК України). Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК. Обставини, визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч.1 ст.61 ЦПК України). За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Серед основних прав і свобод людини і громадянина [PERSON] України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини « Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоровя й добробуту її самої та її родини ». Невідємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Нормами статті 64 ЖК України передбачено, що члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сімї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Особи, що вселились в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами сімї не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК України). Право на користування житлом виникає у членів сімї власника житла, якщо проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Фізична особа може мати кілька місць проживання ( ч.6\~ст.29 ЦК України). Згідно ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім»ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 107 Житлового кодексу України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це.На підтвердження вибуття необхідно брати до уваги будь-які фактичні дані , які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання( повідомлення про це в листах , розписках , переадресовка кореспонденції , утворення сім»ї в іншому місці , виїзд в інший населений пункт і постійна там прописка) , на що вказує п.11 постанови Пленуму Верховного суду України « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України « від 12.04.1985 року за №2. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10\~постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. В судовому засіданні встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Олександрійської міської ради №320 від 24.04.2003 року був виданий ордер№14 на службове приміщення площею 44,41 кв.м квартири № 26 у житловому будинку №33 по вул. Героїв Сталінграду в м. Олександрія Кіровоградської області .Ордер був виданий [PERSON] та членам його сім»ї [PERSON] ( дружині), [PERSON]( дочці), [PERSON]( сину). Згідно договору найму житла НЖ/2016 в будинках державного і комунального житлового фонду від 6 квітня 2016 року , укладеного між КП « Житлогосп « та [PERSON] наймодавець надав Наймачу і членам його сім»ї [PERSON], [PERSON], [PERSON] у безстрокове користування службове житло : трикімнатну квартиру № 26 у житловому будинку №33 по вул. Героїв Сталінграду в м. Олександрія Кіровоградської області . Згідно з довідкою №551 від 3 червня 2016 року, виданої КП «Житлогосп», у зазначеній квартирі крім позивача та відповідача зареєстровані [PERSON] ( дочка) та неповнолітній син [PERSON] Позивач в судовому засіданні пояснив, що після розірвання шлюбу з відповідачкою, остання забрала свої речі і виїхала з квартири.До 2014 року відповідачка мала доступ в квартиру.А в 2014 році він змінив замок в вхідних дверях і відповідачка не має доступу в квартиру. Він не бажає, щоб відповідачка проживала в даній квартирі. Відповідачка в судовому засіданні пояснила, що з відповідачем перебувала в шлюбі, шлюб розірваний 18.11.2011 року. Спірну квартиру надали їхній сім»ї для проживання.Квартира не приватизована.Після розірвання шлюбу вона продовжувала з дітьми проживати в спірній квартирі.Так як між нею та позивачем склалися неприязні відносини , останній створив неможливі умови для спільного проживання в одній квартирі ,то вона вимушена була тимчасово виїхати з квартири і проживала у своїх батьків.В квартирі залишилися її речі. Іншого житла , належного їй на праві власності , вона не має. Позивач 3 рази міняв ключі в вхідних дверях.В 2014 році позивач поміняв замки в дверях і не надав їй ключ від вхідних дверей.Тому вона не мала можливості користуватися даною квартирою.Вона неодноразово зверталася в міліцію з заявою про те, що її чоловік перешкоджає їй користуватися спірною квартирою.Але по результатам її звернень встановлено відсутність складу злочину в діях відповідача( висновок від 21.04.2016 року). В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що проживає в одному будинку з сторонами, їхні квартири знаходяться на одному сходовому майданчику.Сім»ю [PERSON] знає з 1997 року.Відповідачку не бачив в спірній квартирі з 2014 року.Йому не відомо було про те, що позивач змінив замки в дверях і ключ не надав відповідачці. За таких обставин, а також враховуючи те, що відповідачка іншим житлом не забезпечена, інтерес до спірної квартири не втратила, суд вважає, , що позов про визнання відповідачки [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою задоволенню не підлягає, оскільки факт не проживання позивачки у квартирі понад шість місяців без поважних причин, відповідачем не доведено. Позивачами у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням можуть бути особи, які мають право постійного користування цим жилим приміщенням, а саме наймач, члени його сімї, колишні члени сімї, в тому числі і ті з них, які зберігають право на це як тимчасово відсутні. Правове значення для вирішення спору про визнання особи такою, що втратила право користування житлом є причини відсутності особи у спірній квартирі понад встановлені законом строки. Так як, в задоволенні позову відмовлено, то підстави для відшкодування судових витрат відповідно до ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України відсутні.

Outcome: dismissed