Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він зареєстрував шлюб з відповідачкою по справі, [PERSON], 23 квітня 2010 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 413. Від цього шлюбу має дитину - дочку [PERSON], [INFO], яка мешкає з матір'ю. Розриває шлюб з тієї причини, що з відповідачкою не зійшлися характерами та поглядами на життя, у зв'язку з чим між ними постійно виникають суперечки та сварки, що негативно може відобразитись на дитині та її психоемоційному стані. На даний момент сімейні відносини припинені. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. Спору про поділ майна, що є спільною власністю, немає. Між подружжям досягнуто згоди про утримання дитини. Просить суд розірвати шлюб, між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 23 квітня 2010 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 413. [PERSON]. в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, але надав до суду Заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити (а.с.16). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду судового засідання. 14 квітня 2015 року надала до суду Заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги визнала, не заперечувала проти їх задоволення (а.с.15). Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обгрунтованість. Судом встановлено, та вбачається з матеріалів справи наступне. Сторони уклали шлюб 23 квітня 2010 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 413 (а.с.4). Від цього шлюбу сторони мають дитину - дочку [PERSON], [INFO], яка мешкає з матір'ю. Сторони не зійшлися характерами та поглядами на життя, у зв'язку з чим між ними постійно виникають суперечки та сварки, що негативно може відобразитись на дитині та її психоемоційному стані. На даний момент сімейні відносини припинені. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. Спору про поділ майна, що є спільною власністю, немає. Між подружжям досягнуто згоди про утримання дитини. В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв'язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно - правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно ч. 1 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст. 56 Сімейного кодексу України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання [PERSON] залишити шлюбне прізвище «[PERSON]». Таким чином у суду є усі підстави для задоволення позовних вимог та розірвання шлюбу між сторонами, так як подальше спільне життя подружжя та збереження сім'ї неможливе. На підставі викладеного,

Outcome: approved