Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

[PERSON] , звернувся до Немирівського районного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про виселення, в якому просить, усунути перешкоди у здійсненні [PERSON] права користування та розпорядження житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] із житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення з передачею ключів від дверей будинку та господарських будівель. Мотивуючи позов тим, що 17.01.2017 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Під час шлюбу в них народилась дочка [PERSON] , [INFO] . 12.03.2019 року рішенням Немирівського районного суду шлюб між нею та відповідачем, розірвано. Житловий будинок в якому вона проживає розташований за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивачці, на підставі свідоцтва про право власності належить ј частина житлового будинку по [ADDRESS] . В будинку зареєстровані позивачка [PERSON] , її дочка [PERSON] та її мати [PERSON] . Відповідач по справі колишній чоловік позивачки, [PERSON] , незважаючи на розірвання шлюбу продовжує проживати в їх будинку без реєстрації. [PERSON] має постійне місце реєстрації в будинку своїх батьків, в [ADDRESS] . Відповідач проживаючи в будинку постійно здійснює відносно позивачки та її матері [PERSON] насильницькі дії, через що неодноразово притягувався за насилля в сім`ї до адміністративної відповідальності. Окрім того, позивачка та її мати неодноразово звертались до Немирівського ВП ГУНП у Вінницькій області з приводу вчинення [PERSON] кримінального правопорушення з метою притягнення його до кримінальної відповідальності. 18.11.2020 року внесено відомості до ЄРДР про вчинення відносно, [PERSON] , [PERSON] кримінального правопорушення, що підтверджується витягом з єдиного реєстру досудових розслідувань . Постановами Немирівського районного суду Вінницької області від 03.07.2018 року, 30.11.2018 року, 09.04.2019 року, 10.04.2019 року,03.05.2019 року, 09.09.2020 року [PERSON] було визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за насилля в сім`ї та призначено покарання у вигляді штрафів за ст. 173-2 КУпАП. Відповідач в житловому будинку проживає без реєстрації, не неодноразові прохання позивачки до нього звільнити житловий будинок не дають ніякого результату, хоча шлюб між ними розірвано, він систематично вчиняє сварки, ображає нецензурною лайкою, застосовує насильницькі дії що робить нестерпним проживання позивачки у власному будинку, тобто позивач систематично порушує правила співжиття. Згідно довідки Мельниківської сільської ради № 347 від 15.11.2020 року [PERSON] , [INFO] , українець, позапартійний, не працює, не являється депутатом, проживає в [ADDRESS], порушує громадський порядок, зловживає алкогольними напоями. Позивачка вказує на те, що неодноразово намагалася вирішити питання виселення відповідача мирним шляхом, але не змогла, так як відповідач агресивно реагує на її прохання щодо виселення, дії відповідача призвели до того що позивачка боїться жити в будинку, боюся за життя своєї дитини та матері. У зв`язку із такими обставинами вона змушена звернутися до суду за вирішенням вказаного питання. В підготовчому судовому засіданні позивачка свій позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. Відповідач в підготовчому судовому засіданні позов визнав повністю не заперечував проти його задоволення. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали позову, приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Суд, вивчивши матеріали справи, а саме: копію свідоцтва про право власності на житловий будинок, копію технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, довідку-характеристику № 347 від 15.11.2020 видану виконкомом Мельниківської сільської ради, довідку про склад сім`ї № 348 від 15.11.2020 видану Мельниківською сільською радою, довідку про реєстрацію місця проживання особи, копія рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 12.03.2019 у справі № 140/2615/18 про розірвання шлюбу, копію свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , витяг з ЄРДР № 12020025240000080 та враховуючи визнання відповідачем позову, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч.3 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР (далі за текстом - ЖК Української РСР) ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до вимог ст. 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частинами першою та другою статті 116 ЖК Української РСР визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, ш;о застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Згідно із ст. 317 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Згідно ч. 1 та 2 ст.317 Цивільного кодексу України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до Ч.1, 2ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Outcome: approved