Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до Кілійського районного суду Одеської області 20.12.2013 року з позовом до ПП «Екосфера 2011» про стягнення заборгованості по заробітні платі розмірі 2 706, 97 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 31.07.2013 року по день винесення судом рішення та стягнення 5000 гривень моральної шкоди, завданої позивачу порушенням його трудових прав відповідачем. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що з 05.06.2013 року по 31.07.2013 року працював слюсарем - сантехніком у ПП «Екосфера 2011». На день звільнення з роботи, ПП «Екосфера 2011» нарахувало йому заробітну плату за період з 05.06.2013 року по 31.07.2013 року в сумі 2 605, 97 грн., але ні на день звільнення, ні до часу звернення до суду з позовом, не виплатило. [PERSON] вважає, що відповідач вчинив незаконні дії, оскільки у відповідності з ч. 1 ст. 116 КЗпП України виплата всіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації провадить у день звільнення . У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки, підприємство, установа, організація згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток по день фактичного розрахунку. Також, як зазначає позивач, йому була спричинена моральна шкода, яка полягає в тому, що були втрачені нормальні життєві звязки, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Тому на підставі вищезазначеного просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 2 705, 97 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку, починаючи з дня звільнення по день винесення рішення та стягнути моральну шкоду у розмірі 5000 гривень. Позивач в судове засідання не зявився, подав відповідне клопотання про розгляд справи у його відсутність зі згодою на заочний розгляд справи. Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, про причини неявки не повідомив, письмових заперечень на позов не надав. В звязку з тим, що розгляд справи проведено за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування ходу судового засідання звукозаписувальним технічним пристроєм не здійснювалось, що узгоджується з положеннями ст. ст. 197, 224-226 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи та надані докази судом достовірно встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO] з 05.06.2013 року на підставі Наказу № 09 працював на посаді слюсаря-сантехніка у приватному підприємстві «Екосфера 2011» /а.с. 5/. Наказом № 15 від 31.07.2013 року 31.07.2013 року позивач був звільнений з посади за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України), про що внесено відповідний запис в трудовій книжці позивача серії БТ 1 № 2487808 /а.с. 6-8/. Відповідно до довідки № 91 від 18.11.2013 року заборгованість ПП «Екосфера 2011» по заробітній платі перед [PERSON] в період з червня 2013 року по липень 2013 року складає 2705, 97 грн., яка позивачу на день винесення рішення не виплачена, у тому числі: -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~за червень 2013 року 1493, 83 грн. -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~за липень 1212, 14 грн. /а.с. 4/. При вирішенні справи судом враховано відповідні положення діючого законодавства: Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Спірні правовідносини регулюються ст. 24 Закону України «Про оплату праці», ст. 116 КЗпП України, відповідно до якої, при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення, а якщо працівник в день звільнення не працював, то не пізніше наступного дня після пред'явлення вимоги про розрахунок. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~З наданих позивачем та досліджених судом доказів вбачається що станом на день звільнення відповідач не виплатив позивачу усі суми, що належали [PERSON] від підприємства, в звязку з чим суд приходить до висновку, що звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення заробітної плати позивач правомірно вимагав стягнення вказаних сум в судовому порядку на підставі ст. 116 КЗпП України, в звязку з чим позов в цій частині є обґрунтованим, а сума заборгованості з заробітної плати підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку по день ухвалення рішення суду, суд виходить з наступного: Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У відповідності до роз'яснень у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Судом встановлено, що [PERSON] з вини відповідача в день звільнення не виплачені всі суми, які належали йому у звязку зі звільненням, на підставі чого він має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, суд для розрахунку середнього заробітку за два повні місяці, що передували звільненню керується Порядком обчислення середньої заробітної плати затверджений Постановою КМ України від 08.02.1995 року № 100 та довідкою по заробітній платі позивача /а.с. 4/, відповідно до яких зарплата, нарахована позивачу у червні 2013 року становить 1493,83 гривень; - у липні 2013 року 1212,14 гривень; всього 2705,97 гривень. У червні 2013 року виходячи з 40-годинного робочого тижня позивача кількість робочих днів становила 23 дні; - у липні 2013 року 19 днів; - всього 42 дні. Таким чином,середньоденний заробіток позивача за вказаний період становить: 2705,97 гривень :42 дні = 64,43 гривень/день. Враховуючи, що кількість робочих днів з дати звільнення позивача, тобто 31.07.2013 року до дня ухвалення рішення суду 04.07.2014 року, становить 234 дні /- серпень 2013 р. 21 день; - вересень 2013 р. 21 день; жовтень 2013 р. 23 дні; листопад 2013 р. 21 день; грудень 2013 р. 22 дні; січень 2014 р. 21 день; - лютий 2014 р. 20 днів; березень 2014 р. 20 днів; квітень 2014 р. 21 день; травень 2014 р. 20 днів; червень 2014 р. 20 днів; липень 2014 р. 4 дні./, середній заробіток за вказаний період, належний до стягнення з відповідача відповідно до положень ст. 117 КЗпП України на користь позивача становить: 64,43 гривень/день.?234дні = 15076,62 гривень без врахування сплати податків та інших обовязкових платежів, оскільки сплата податків і інших обовязкових платежів є обовязком роботодавця, тобто відповідача. Щодо позовних вимог про стягнення відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного: Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст.237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст.3, 4, 11, 31 ЦПК України). Зважаючи на вищезазначене, суд вважає, що позивачем доведено факт заподіяння йому моральної шкоди відповідачем внаслідок порушення його трудових прав, яке полягало у невиплаті належних позивачу сум заробітної плати при звільненні та враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступінь вини відповідача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню частково у розмірі 1000 гривень. На підставі викладеного суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України в звязку з частковим задоволенням позову судові витрати по справі слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial