Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рівненського міського суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» (далі ПрАТ «Рівнеазот») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить суд стягнути з ПрАТ «Рівнеазот» на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 57009,96 грн, моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн, а також понесені ним судові витрати у сумі 640 грн, що складаються з судового збору. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що працював на посаді асфальтобетонника-варильника ПАТ «Рівнеазот» (на теперішній час ПрАТ «Рівнеазот»). Наказом № 801-ВК від 23 березня 2017 року був звільнений з роботи за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням у звязку з невиконанням власником законодавства про працю з 27 березня 2017 року. При звільненні з роботи йому не були виплачені заробітна плата за січень-квітень 2017 року, компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога на загальну суму 45410,29 грн. Зазначені кошти у повному обсязі були виплачені йому лише 29 вересня 2017 року. Посилаючись на вимоги статті 117 КЗпП України, просить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 березня 2017 року по 28 вересня 2017 року (126 робочих днів), тобто по день проведення остаточного розрахунку. В обґрунтування позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди посилається на те, що звільнення його з роботи з порушенням законодавства щодо оплати праці при звільненні заподіяло йому моральної шкоди, яка повязана з моральними стражданнями внаслідок звільнення через порушення умов праці, оскільки після звільнення та невиплати розрахункових коштів він відчував певні негативні емоції та дискомфорт, прикладав додаткові зусилля для організації свого життя. Була завдана шкода його соціальному престижу та діловій репутації, порушені його професійні та життєві плати і перспективи. Завдану відповідачем моральну шкоду оцінює у 2000 грн. Представник позивача [PERSON] подала суду письмову заяву, в якій просить суд розгляд справи провести за її відсутності та за відсутності позивача. Позовні вимоги, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, підтримала у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Представник ПрАТ «Рівнеазот» [PERSON] подав суду письмову заяву, в якій просить суд розгляд справи провести у відсутності представника відповідача. Позовну заяву [PERSON] вважає необґрунтованою і позов не визнає з підстав, наведених у письмових запереченнях, в яких посилається на відсутність вини відповідача щодо несвоєчасного виконання своїх зобовязань перед позивачем по виплаті заробітної плати. Вказує на те, що ПрАТ «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку зі звільненими працівниками, діє у стані крайньої необхідності, що обумовлюється наявністю заборгованості РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» перед ПрАТ «Рівнеазот» за утримання очисних споруд, призупинення дії антидемпінгових мит на імпорт російських добрив Міжвідомчою комісією з міжнародної торгівлі тощо. Дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими та доведеними, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на посаді асфальтобетонника-варильника ПАТ «Рівнеазот» (на теперішній час ПрАТ «Рівнеазот»). Наказом № 801-ВК від 23 березня 2017 року позивач був звільнений з роботи за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням у звязку з невиконанням власником законодавства про працю з 27 березня 2017 року. При звільненні з роботи йому не були виплачені заробітна плата за січень-квітень 2017 року, компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога на загальну суму 45410,29 грн. Зазначені кошти у повному обсязі були виплачені йому лише 29 вересня 2017 року. Вказані обставини сторонами визнаються і, крім того, підтверджуються дослідженими по справі письмовими доказами. Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Відповідно до розяснень, наведених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За встановлених по справі обставин суд визнає обґрунтованими та доведеними позовні вимоги [PERSON] про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України у розмірі 57009,96 грн. При цьому суд враховує, що відповідачем не оспорюється розмір суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, розрахований позивачем у відповідності до вимог статті 117 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Що стосується вини відповідача, суд враховує, що саме на відповідача покладається обовязок доведення відсутності вини у затримці розрахунку при звільненні. Натомість, відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що невиплата позивачу при звільненні всіх належних йому сум мала місце не з вини відповідача. Посилання представника відповідача на те, що ПрАТ «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку зі звільненими працівниками, діє у стані крайньої необхідності, суд визнає недоречним. Вчинення дій у стані крайньої необхідності передбачає вчинення їх для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода. Обставини, які б свідчили про дій відповідача у стані крайньої необхідності представником відповідача не наведені і судом такі обставини не встановлені. Відповідно до вимог частини другої статті 214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 02 липня 2014 року (справа № 6-76цс14) та у постанові від 23 грудня 2015 року (справа № 6-837цс15). Що стосується позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, то ці вимоги суд визнає безпідставними та недоведеними, а тому вони задоволенню не підлягають. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд враховує, що позивач [PERSON] належними та достатніми доказами не довів ні самого факту заподіяння йому моральної шкоди, ні обставин, які визначають її характер та обсяг. Позивач не довів наявності моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, а також наявності чи необхідності його додаткових зусиль для організації свого життя. Не зазначив позивач і того, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Outcome: partial