Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням по [ADDRESS]. У позовній заяві зазначено, що позивач є власником квартири [ADDRESS], відповідач (син) зареєстрований за даною адресою, однак тривалий час там не проживає, участі по витратах не бере, за вимогами ст..71 ЖК України не проживаючи в квартирі, втратив право проживання в ній. Ухвалою суду від 13.05.2015р. року до участі у справі залучено третьою особою без самостійних вимог на предмет спору [PERSON]. Позивач просив позов задовольнити. Відповідач, який є одночасно представником третьої особи, позов не визнав, пояснив, що відповідач вправі користуватися даним приміщенням, за згодою іншого співвласника, його матері [PERSON], яка в судовому порядку встановила право на ? частину квартири, а позивач створює перешкоди в проживанні в даній квартирі, при цьому що позивач і намагався в судовому порядку визнати [PERSON] обмежено дієздатною, однак рішенням суду йому було відмовлено, що і не заперечується позивачем в судовому засіданні (а.с.26). Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності від 15.12.2008р. на квартиру [ADDRESS], її власником був [PERSON] (а.с.5). Однак, позивач подаючи позов 24.11.2014р. не зазначив, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 21.11.2014р., залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду від 12.01.2015р., відбувся поділ спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON], та квартира [ADDRESS] визнана правом власності кожного з них по 1/2 частці (а.с.49-55, 7), та відповідно зареєстроване таке право на частку за [PERSON] (а.с.22) В даній квартирі зареєстровано окрім позивача, також і [PERSON] та [PERSON], що підтверджується довідкою (а.с.3, 25,37, 41). Позивач зазначав, що витрати відповідач по утриманні квартири не несе, про те, рішенням суду від 12.08.2014р., яке набрало законної сили, [PERSON] скористався правом стягнення таких витрат та стягнуто в його користь з [PERSON] комунальні витрати в сумі 2899.47грн. (а.с.27-30). [PERSON], як власник половини квартири [ADDRESS], дозволила проживати в квартирі своєму сину [PERSON] (а.с.57). Отже, право користування даною квартирою було набуте відповідачем на законних підставах як члену сім'ї подружжя до поділу ними квартири, та після цього з дозволу одного із власників частки квартири, і [PERSON] як власник вправі користуватися, володіти та розпоряджатися своєю часткою на власний розсуд, в т.ч. дозволяти проживати і використовувати таку частку своєму члену родини - сину. За ст..383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та членів своєї сім'ї. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК). При розгляді цивільних справ за позовом про втрату права користування житлом, предметом доказування є втрата такого права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Для регулювання відносин між власником житла та членами його сім'ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому, хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі ст..3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сім'ї власника помешкання на користування ним, чинним є правило ч.1 ст.405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім'ї. За таких обставин, позов є необґрунтований та не підлягає до задоволення. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 383, 386, 405 ЦК України,

Outcome: dismissed