Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до Словянського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з 07 листопада 2014 року він перебуває у шлюбі з відповідачкою. Шлюб було зареєстровано у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Калінінського районного управління юстиції у м. Донецьку, Актовий запис № 459 (а.с.9). Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Спільне життя з відповідачкою не склалося, в їх відносинах втрачено взаєморозуміння, подружі відносини фактично були припинені у червні 2017 року, спільно не проживають, спільне господарство не ведуть. Подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе, оскільки він існує лише формально. Спору про поділ майна, що є їх спільною сумісною власністю немає. Просить суд шлюб, зареєстрований 07 листопада 2014 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Калінінського районного управління юстиції у м. Донецьку, Актовий запис № 459, між ним та відповідачкою, розірвати. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання. Разом з позовом надав суду Заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити (а.с.4). Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, хоча належним чином була повідомленою про дату, місце та час проведення судового засідання. 14 вересня 2018 року надала Заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити (а.с. 15). Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Судом встановлено, що сторони 07 листопада 2014 року зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Калінінського районного управління юстиції у м. Донецьку, Актовий запис № 459, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії І-НО № 363105 (а.с.9). Спільне життя з відповідачем не склалося, в їх відносинах втрачено взаєморозуміння, подружі відносини фактично були припинені у червні 2017 року, спільно не проживають, спільне господарство не ведуть. Подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе, оскільки він існує лише формально. Спору про поділ майна, що є їх спільною сумісною власністю немає. Таким чином, їх сімя фактично розпалася, шлюб існує тільки формально і зберегти його неможливо. Надання часу для примирення позивач вважає недоцільним, так як всі можливості зберегти сімю вичерпані. В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у звязку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно ч. 1 ст. 3 Сімейного кодексу України, сімя є первинним та основним осередком суспільства. Згідно зі\~ ст. 24 Сімейного кодексу України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст. 56 Сімейного кодексу України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 Сімейного кодексу України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Під час укладання шлюбу [PERSON] своє прізвище не змінювала. Позивач [PERSON] не вимагає компенсації за понесені судові витрати, повязані із зверненням до суду. Таким чином у суду є усі підстави для задоволення позовних вимог та розірвання шлюбу між сторонами, так як\~ подальше спільне життя подружжя та збереження сімї\~ неможливе. На підставі викладеного,

Outcome: approved