Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

[PERSON], заінтересована особа Берегівська міська рада Закарпатської області, звернулась до суду з заявою про визнання [PERSON], [INFO], з яким вони спільно проживали та мають спільну дитину, безвісно відсутнім, зазначивши наступне. У 2005 році заявниця познайомилася з [PERSON], [INFO], з яким згодом вона почала проживати разом. На початку 2007 року завагітніла від нього, в звязку з чим у лютому того ж року вони переїхали жити до батьків заявниці у м. Берегове (Закарпатська обл.). Останній, побувши короткий час з [PERSON], поїхав на заробітки до Москви. Звідти він повернувся, коли вона була вже на восьмому місяці вагітності. Після цього вони жили в батьків заявниці, поки їхньому синові [PERSON], який народився 23 вересня 2007 року, не виповнилося десять місяців і відповідач не переконав її переїхати до його батьків у м. Красний Луч (Луганська обл.). Вони тоді вирішили не укладати шлюб, тому подали до органу державної реєстрації актів цивільного стану заяву про визнання відповідачем батьківства щодо малолітнього [PERSON]. Поживши у [PERSON] близько трьох тижнів, заявниця з сином повернулася назад до своїх батьків у м. Берегове. Тоді вони вісім місяців проживали окремо, після чого [PERSON] через численні умовляння [PERSON] знову поїхала жити до нього в м. Красний Луч. Цього разу вони прожили разом близько року, після чого заявниця з сином знову повернулася додому, на цей раз вже остаточно. Невдовзі [PERSON] переїхав назад до [PERSON], а вже через кілька місяців ми вирішили розстатися назавжди. З квітня 2011 року сторони більше не бачилися. Відтоді [PERSON] не займався вихованням та утриманням їх сина. Коштів на його утримання останній практично не надавав. З часом він і зовсім перестав виявляти турботу про нього, піклуватися про його здоровя, фізичний та духовний розвиток. За всі ці роки [PERSON] жодного разу не навідав свого сина. Останній навіть не знає в обличчя свого батька. Однак попри це, заявниця всі ці роки підтримувала зв'язок з [PERSON], аж поки в травні 2014 року він не зник безвісти. Останній перестав виходити на зв'язок, а його мобільний номер більше не обслуговується. З тих пір мені про нього нічого невідомо. Враховуючи, що [PERSON] на момент свого зникнення проживав у зоні проведення антитерористичної операції, а саме в місті Красний Луч Луганської області, є серйозні підстави вважати, що з останнім могло щось трапитися. Останнє його відоме місце проживання: [INFO]. У грудні 2014 року заявниця звернулася до Берегівського РВ УМВС України в Закарпатській області з заявою про зникнення [PERSON] Листом від 05 травня 2015 року № 39/Ш-78 Берегівський РВ УМВС України в Закарпатській області проінформував її, що працівниками вказаного органу проводяться заходи з метою знаходження мого безвісті зниклого співмешканця [PERSON] Заявниця одна утримує і виховує малолітнього сина і має право на отримання соціальної допомоги при умові визнання його батька [PERSON] безвісно відсутнім. Крім того, це дасть можливість її теперішньому співмешканцю усиновити малолітнього сина, чого він вже давно домагається. Вищенаведене обґрунтовує необхідність визнання [PERSON] безвісно відсутнім. Заявниця [PERSON] у судове засідання не зявилася, подала до суду заяву, згідно з якою просила справу розглянути за її відсутності, заявлені вимоги підтримала та просила задоволити. Представник зацікавленої особи Берегівської міської ради Закарпатської області в судове засідання також не зявився, через канцелярію до суду подали клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Суд, дослідивши письмові докази, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного. Пунктом 3 частини другої статті 234 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що справи про визнання фізичної особи недієздатною суд розглядає в порядку окремого провадження. Згідно зі статтею 246 ЦПК України заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна. Відповідно до статті 43 Цивільного кодексу України, фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України. За таких обставин, заява про визнання безвісно відсутнім [PERSON] є обгрунтованою та підлягає до задоволення.

Outcome: approved