Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом, в якому просить суд виселити відповідача, [PERSON] з належного йому житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, [PERSON] зазначив, що з відповідачем він знаходився в зареєстрованому шлюбі з 08 грудня 1980 року. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 30 листопада 2017 року по справі №495/4982/17 шлюб між сторонами розірвано. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 травня 1997 року, [PERSON] є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Також, обґрунтовуючи свій позов, позивач зазначає, що в утриманні будинку відповідач участі не приймає, чим завдає йому значних матеріальних збитків, крім того, [PERSON] є інвалідом другої групи, потребує постійного догляду, але у зв'язку з тим, що [PERSON] постійно проживає в спірному будинку, позивач не має можливості найняти сторонню людину для здійснення необхідного догляду. Позивач вважає, що оскільки договір найму між ним і відповідачем не укладався та у спірному будинку вона не зареєстрована, [PERSON] займає приміщення самоправно, у зв'язку з чим просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач позов підтримав у повному обсязі, наполягав на його задоволенні. Відповідачі та її представник в судовому засіданні позов не визнали, просили суд відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так в судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9.) Сторони знаходилися в зареєстрованому шлюбі з 08 грудня 1980 року. (а.с. 17) Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 30 листопада 2017 року по справі №495/4982/17 шлюб між сторонами розірвано. (а.с.18) Обґрунтовуючи позов, [PERSON] посилається на ч. 1 ст. 24 КпШС України, норми якого були чинними на час набуття ним права власності на спірний житловий будинок, та на п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, відповідно до яких майно, яке одержане одним з подружжя під час шлюбу в дар або в порядку спадкування є власністю кожного з них, а тому на даний час, оскільки шлюб між сторонами розрізано, відповідач проживає у будинку без правових підстав. Крім того, позивач посилається на порушення відповідачкою його права власності, а саме права на користування належним йому нерухомим майном, зазначаючи при цьому, що в утриманні будинку відповідач участі не приймає, чим завдає йому значних матеріальних збитків, крім того, [PERSON] є інвалідом другої групи, потребує постійного догляду, але у зв'язку з тим, що [PERSON] постійно проживає в спірному будинку, позивач не має можливості найняти сторонню людину для здійснення необхідного догляду. Суд вважає, що при таких обставинах спірні правовідносини регулюються, окрім норм ЦК України на застосуванні, яких наполягає позивач, ще і нормами ЖК Української СРСР, адже спірні правовідносини, виникають також і з підстав постійного проживання [PERSON] у житловому будинку, що належить на праві приватної власності позивачу. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати,дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи,зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. В свою чергу у відповідності до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Отже відповідач цілком правомірно набула права на проживання у спірному нерухомому майні, оскільки вона є колишнім членом сім'ї позивача, яка постійно проживала у будинку як член сім'ї власника та була вселена за його згодою тому відповідно до вимог ст. 405 ЦК України та ст. 156 ЖК України має право на користування житлом на рівні з власником будинку, і саме з цього моменту, на думку суду, між сторонами, виникли житлові правовідносини, які врегульовані нормами ЖК Української СРСР. Таким чином, питання, щодо виселення відповідача з житлового будинку належного відповідачу на праві приватної власності, без надання їй іншого житлового приміщення врегульоване саме ст.ст. 157, 116 ЖК України, які не можна не застосовувати при розгляді цієї категорії справа. В судовому засіданні також встановлено, що позивач зверталася до Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області із заявою щодо колишньої дружини [PERSON] Як вбачається з повідомлення начальника Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області від 28.12.2017 року №42/27407, за фактом звернення [PERSON] проведено перевірку, в ході якої встановлено, що ознак кримінального правопорушення не виявлено, у зв'язку з чим [PERSON] рекомендовано звернутися до суду, оскільки правовідносини, які склалися, мають цивільно-правовий характер. (а.с. 19) Крім того суд не може взяти до уваги доводи позивача стосовно того, що в утриманні будинку відповідач участі не приймає, чим завдає йому значних матеріальних збитків оскільки вони спростовуються наявними у матеріалах справи доказами. Так, відповідно до довідки від 15.02.2018 року ФОП [PERSON], яка міститься в матеріалах справи, останній засвідчує про те, що [PERSON] є абонентом мережі водопостачання за адресою: [ADDRESS] та з 2006 року та по теперішній час особисто оплачує послуги водопостачання у повному обсязі. (33) Крім того, як вбачається з виписок по витратам з карткового рахунку [PERSON] в ПАТ «ПриватБанк», відповідач вносить плату за користування електроенергією та інші комунальні послуги. (а.с. 38) Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно правових позицій Європейського суду з прав людини, а саме до п. 1 ст.8, дана Конвенція гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Отже на думку суду, передбачені законом підстави для виселення відповідача із спірного будинку відсутні, адже виселення особи з житла без надання іншого жилого приміщення на є крайньою мірою, саме з урахуванням викладених обставин, суд дійшов до висновку, про необхідність відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed