Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-23 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] (законний представник неповнолітнього відповідача [PERSON] - [PERSON] ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчий комітет Олександрійської міської ради Кіровоградської області як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] . Позов обґрунтовує тим, що є власником зазначеної кватири. Відповідачі не проживають разом з ним та не проживають в спірній квартирі щонайменше з 2017 року, а також не є членами його сім`ї. У зв`язку з переходом права власності на зазначену квартиру від попереднього власника, з дозволу якого відповідачі зареєструвалися у квартирі, до нього в порядку спадкування, відповідачі втратили сервітутне право користування зазначеною квартирою. З урахуванням уточнених позовних вимог просив усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом позбавлення відповідачів права користування квартирою [ADDRESS] та зняття їх з реєстраційного обліку. Відповідачі відзив на позов не подали. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Виконавчий комітет Олександрійської міської ради Кіровоградської області як орган опіки та піклування, письмових пояснень на позов не подала. На виконання ухвали суду третьою особо подано висновок щодо розв`язання спору. В судове засідання третя особа свого представника не направила. Від представника Виконавчого комітету Олександрійської міської ради Кіровоградської області як органу опіки та піклування надійшла заява про розгляд справи без його участі. Крім того, у свої заяві представник третьої особи просив при ухваленні рішення врахувати висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору від 27 квітня 2020 року. Підстав для відкладення та/або оголошення перерви у судовому засіданні, визначених ст. ст. 223, 240 ЦПК України, судом не встановлено. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Додатково пояснив, що отримавши у спадщину після смерті батька спадкове майно, в тому числі і спірну нерухомість, він не має можливості в повній мірі користуватися та розпоряджатися майном, оскільки в даній квартирі зареєстровані дві особи - відповідачі, які не є членами його сім`ї. Ці особи були зареєстровані на законних підставах попереднім власником квартири. Добровільно вони не надають йому можливості в повній мірі користуватися його майном, що стало підставою для звернення до поліції. З лютого 2019 року, тобто з моменту отримання спадщини відповідачі даною квартирою не користуються та не сплачують за комунальні послуги. За домовленістю в квартирі проживала інша особа. Це підтвердила [PERSON] , зазначивши у заяві до поліції свою адресу в м. Києві. Крім того, йому стало відомо, що без його відома і згоди, його квартиру здають подобово, про що було розміщено відповідне оголошення на «ОLX». В судовому засіданні представник відповідачів - адвокат Шлякова Н.В. не заперечувала проти обставин, викладених в позовній заяві та пояснила, що відповідачі були зареєстровані в квартирі на законних підставах. Відповідач [PERSON] зареєстрована в квартирі з 1988 року - з часу, коли її матір - [PERSON] - отримала ордер на дану квартиру, а [PERSON] з 2005 року - з народження. Після смерті власника квартири [PERSON] спадщину прийняв її чоловік - [PERSON] , після смерті якого спадщину прийняв позивач. Позивач дійсно не надав згоди на реєстрацію відповідачів у даній квартирі. Відповідачі останні три роки квартирою постійно не користуються, лише зупинялись коли приїздили до м. Олександрія. Після звернення до поліції квартирою не користувалися. [PERSON] працює і проживає в м. Києві, але не має можливості там зареєструватися, тому добровільно не може знятися з реєстрації. [PERSON] на даний час проживає у дідуся в м. Олександрія, але за іншою адресою. Просить ухвалити рішення на розсуд суду. Заслухавши вступне слово учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. Позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Із зазначених документів також вбачається, що позивач отримав квартиру у спадок після смерті його батька - [PERSON] (а. с. 10, 11, 14). В зазначеній квартирі зареєстровані відповідачі - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідками Управління дозвільно-погоджувальних процедур та адміністративних послуг Олександрійської міської ради та Відділу обліку та моніторингу інформації про місця проживання УДМС України в Кіровоградській області (а. с. 21 - 24). Статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як: - пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; - виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; - абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно з ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Тлумачення частини третьої статті 16 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (ч. 2 ст. 406 ЦК України). Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №235/9835/15-ц (провадження №61-8142св18). Судом встановлено, що відповідачі зареєструвалися, вселилися та користувалися спірною квартирою, тобто набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, з дозволу попередніх власників квартири [ADDRESS] . Оскільки, доказів того, що після набуття позивачем у власність спірної квартири, сторони ведуть спільне господарство, відповідачі проживають однією сім`єю із власником квартири і є членами його сім`ї суду не надано, то право відповідачів на користування квартирою позивача припинилось на підставі п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України. На вимогу суду органом опіки та піклування надано висновок щодо розв`язання спору від 27 квітня 2020 року, відповідно до якого орган опіки та піклування вважає недоцільним знімати з реєстрації в квартирі неповнолітнього відповідача [PERSON] (а. с. 96 - 97). Частиною 6 статті 19 СК України передбачено право суду не погодитися з висновком органу опіки та піклування. За змістом ст. 150 СК України, ст. ст. 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» обов`язок створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, забезпечення рівня життя, достатнього для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, в тому числі забезпечення житлом, покладено на батьків. Тобто, зазначені обов`язки щодо забезпечення неповнолітнього відповідача [PERSON] належним рівнем життя, в тому числі і житлом, покладено на батьків дитини, зокрема на її матір - [PERSON] . За таких обставин, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування від 27 квітня 2020 року щодо розв`язання цього спору, оскільки реалізація права неповнолітнього відповідача [PERSON] на житло та виконання відповідного обов`язку відповідачем [PERSON] , яка є її матір`ю, не може забезпечуватись шляхом обмеження позивача у вільному володінні, користуванні та розпорядженні його квартирою. Оскільки, сервітутне право відповідачів на користування квартирою [ADDRESS] припинилось на підставі п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України, однак з цього приводу між сторонами існує спір, то право відповідачів на користування чужим майном (квартирою позивача) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна (позивача) на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, відповідно до зазначеної норми зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Тобто, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі №336/1773/17 (провадження №61-5924св18), від 05 лютого 2018 року у справі №643/21490/13-ц (провадження №61-2257св18) та від 13 листопада 2019 року у справі №489/970/17 (провадження №61-46503св18). Так як, у зв`язку зі зміною власника квартири [ADDRESS] відповідачі втратили сервітутне право користування зазначеною квартирою, не ведуть з позивачем спільне господарство, не проживають однією сім`єю із власником квартири і не є членами його сім`ї, а реєстрація відповідачів у зазначеній квартирі створює позивачу перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні житловим приміщення, то позов про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом позбавлення відповідачів права користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстрації місця проживання у зазначеній квартирі підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 140 ЦПК України суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача сплачений судовий збір, пропорційно до задоволених вимог, в розмірі 768,40 грн. В той же час, судовий збір, сплачений позивачем в розмірі 384,20 грн., за подання заяви про забезпечення доказів шляхом витребування інформації про зареєстроване місце проживання відповідачів, підлягає поверненню позивачу, оскільки ч. 5 ст. 187 ЦПК України встановлено обов`язок суду не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звернутися до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи, а тому не потребує забезпечення в порядку, визначеному параграфом 8 глави 5 ЦПК України.

Outcome: approved