Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-06 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - Позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - Відповідач) про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 43 584 грн. 52 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02.04.2013 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого Позивач надав Відповідачу позику у вигляді грошових коштів в сумі 3000 доларів США. На підтвердження укладення договору позики Відповідачем була надана Позивачу письмова розписка. Даний договір був укладений між сторонами у зв'язку з тим, що Відповідач не мав змоги повернути Позивачу суму гонорару за надання правової адвокатської допомоги, які не були виконані. На засіданні дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури м. Києва Відповідач визнав, що взяв вище вказану суму у Позивача і зобов'язувався повернути її на протязі 30 днів, як і зазначено в розписці. Разом з тим, Відповідач у визначені терміни кошти не повернув, у зв'язку з чим Позивач був змушений звернутись до суду з позовом про стягнення з Відповідача суми боргу за договором позики в розмірі 43 854 грн. 52 коп. та судових витрат, пов'язаних із сплатою судового збору. Позивач в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з'явився. Судом вживалися заходи щодо повідомлення Відповідача про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що 02.04.2013 року між Позивачем та Відповідачем укладено договір позики, відповідно до умов якого Позивач надав Відповідачу грошові кошти в сумі 3 000 доларів США, а Відповідач зобов'язався повернути кошти на протязі 30 днів, що підтверджується письмовою розпискою, наявною в матеріалах справи. (а.с. 5). Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідач договір позики не виконав, в строк, визначений у розписці, кошти не повернув Позивачу. Станом на 20.06.2014 року заборгованість Відповідача становить 43 854 грн. 51 коп. та складається з: суми боргу - 35 520 грн., суми нарахованих процентів за користування коштами в період з 02.04.2013 по 20.06.2014 - 3 109 грн. 18 коп., сума збитків від інфляції - 4 031 грн. 84 коп., 3 % річних - 1 211 грн. 5 коп., що підтверджується наданим Позивачем розрахунком заборгованості (а.с. 4). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно положень ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 192 ЦК України встановлено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Також ч. 2 цієї статті встановлено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Разом з тим, стягнення інфляційних нарахувань на суму основної заборгованості не є можливим, оскільки індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України (гривні). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню сума у розмірі суми боргу - 41 850 грн., суми нарахованих процентів за користування коштами - 3 109 грн. 18 коп., 3 % річних за період з 03.05.2013 по 20.06.2014 - 1 211 грн. 5 коп., а всього - 46 170 грн. 68 коп. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стягнути з Відповідача на користь Позивача судові витрати по сплаті судового збору у сумі 355 грн. 20 коп., які сплачено Позивачем за подання позову до суду, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. На підставі викладеного та

Outcome: partial