Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до [PERSON] з позовом про визнання майна особистою власністю, який обґрунтовано тим, що він, з 2002 р. перебуваючи в шлюбі з [PERSON], відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23.07.2015 р. (надалі договір) за 149\~000 грн. придбав квартиру № 11 за адресою смт. Чутове Полтавської області, вул. Фрунзе (зараз вул. Фруктова), 27 (надалі квартира). Дана квартира була ним куплена хоч і під час шлюбу, але за його особисті кошти, які він отримав в дар від своїх батьків, а тому просив визнати дану квартиру його особистою приватною власністю. В судовому засіданні позивач та його представники позов підтримали і просили його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду був належним чином повідомлений. Представник відповідача позов не визнала і просила в його задоволенні відмовити. Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін та свідків, дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне. 28.12.2002 р. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. 23.07.2015 р. між [PERSON], як покупцем, та [PERSON] і [PERSON]С.Л., як продавцями, був укладений договір купівлі-продажу належної останнім квартири [ADDRESS] (зараз вул. Фруктова), 27, в смт. Чутове Полтавської області. Рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 11.12.2017 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Статтею 12 ЦПК України\~ закріплений принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, відповідно до якого учасники справи\~мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Статтею 13 ЦПК України\~визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі\~доказів, поданих учасниками справи\~або\~витребуваних\~судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом\~недієздатними\~чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають\~процесуальної дієздатності. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України\~та\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо), самостійного заробітку (доходу), якщо інше не встановлено законом або договором. Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Майном як особливим обєктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки (ч. 1 ст. 190 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 1 та 3 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В ч. 3 та 4 ст. 65 СК України визначено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.\~Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.\~Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Сторонами не заперечується той факт, що квартира була придбання під час їх перебування в шлюбі. В даному договорі, посвідченому 23.07.2015 р. приватним нотаріусом Чутівського районного нотаріального округу [PERSON], зокрема зазначено, що «Покупець підтверджує, що на момент підписання цього договору перебуває в шлюбі з [PERSON], квартиру, яка є предметом цього договору, купує за спільні з нею кошти, за згодою дружини, згідно її заяви, справжність підпису на якій посвідчена приватним нотаріусом Чутівського районного нотаріального округу [PERSON] 23.07.2015 р. Квартира буде їх спільною власністю». Таким чином, при укладені зазначеного договору, який потребував нотаріального посвідчення і державної реєстрації, були дотримані вимоги ч. 3 ст. 65 СК України була отримана письмова згода другого з подружжя, яка була нотаріально засвідчена та у договорі чітко зазначено, що квартира купується за згодою дружини за спільні з нею гроші та що квартира буде їх спільною власністю. Укладений позивачем договір ним не був оспорений. Щодо посилання позивача на те, що при укладенні договору нотаріус не роз'яснив зміст цього договору, зокрема що квартира купується за згодою дружини за спільні з нею гроші та що квартира буде їх спільною власністю, суд зазначає, що позивачем не оскаржені дії нотаріуса щодо його дій під час укладення договору та сам текст договору викладений простими чітко зрозумілими реченнями і не містить у собі труднощів для розуміння його точного змісту та положень, які б дозволяли його неоднозначне тлумачення. Згідно пояснень позивача кошти на придбання даної квартири він отримав в дар від батьків. Так, п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона разом з чоловіком 23.07.2015 р. подарували своєму сину [PERSON] 165\~000 грн. для придбання ним квартири в особисту власність, з яких 135\~000 грн. отримані в рахунок орендної плати за укладеними договорами оренди належних їй та чоловіку земельних ділянок, а 30\~000 грн. вона позичила у [PERSON] Свідок [PERSON] повідомила, що вона дійсно в липні 2015 р. позичала [PERSON] 30\~000 грн. Суд приймає ці пояснення свідків, але критично відноситься до пояснень [PERSON], яка є матір'ю позивача, щодо того, що вона разом з чоловіком подарували позивачу грошові кошти саме для того, щоб він придбав квартиру в особисту власність, а не для своєї сім'ї, т.я. договір дарування грошових коштів з позивачем вони не укладали та позивач в цей час перебував в шлюбі з відповідачкою і вони проживали разом з їх спільними дітьми. Суд вважає, що позивач отримав від батьків грошові кошти на придбання квартири, але ці кошти були йому надані для придбання квартири для його сім'ї і він уклав договір в інтересах сім'ї, т.я. одержане за цим договором майно було використано на задоволення потреб сім'ї в цій квартирі стали проживати позивач та відповідач разом з їх дітьми. Це підтверджується також тим, що [PERSON] з 11.09.2015 р. була зареєстрована у зазначеній квартирі. Суд звертає увагу на те, що при укладені зазначеного договору, який потребував нотаріального посвідчення і державної реєстрації, були дотримані вимоги ч. 3 ст. 65 СК України була отримана письмова згода відповідача як другого з подружжя, яка була нотаріально засвідчена, та у договорі чітко зазначено, що квартира купується за згодою дружини за спільні з нею гроші та що квартира буде їх спільною власністю. У ч.ч. 1 та 2 ст. 355 ЦК України зазначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) та майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Враховуючи вищевикладене, вимоги законодавства та той факт, що спірна квартира була придбана сторонами по справі у період перебування у зареєстрованому шлюбі, а також те, що позивач не надав доказів у підтвердження того, що квартира була придбана ним за його особисті кошти, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed