Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-29 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON] ), у якому, з урахування прийнятих судом уточнень, просить суд визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , вселити позивача до цієї квартири, передачі дублікат ключів від неї та зобов`язати відповідача не чинити перешкоди у користуванні нерухомим майном та реєстрації позивача у цій квартирі. Позов обґрунтований такими обставинами. Під час перебування сторін у шлюбі, за спільні кошти подружжя було придбано квартиру [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстровано за відповідачем. На сьогоднішній день шлюб між сторонами розірваний. Відповідач в свою чергу змінив замки на вхідних дверях до спірної квартири та не пускає позивача в квартиру, в зв`язку з чим позивач була змушена звернутися в поліцію, а в наступному з даним позовом до суду. Посилаючись на те, що квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, позивач просить здійснити поділ квартири шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину нерухомого майна, вселити її до даної квартири та зобов`язати відповідача не чинити позивачу перешкоди у користуванні житлом та реєстрації позивача у ньому. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 12.05.2017 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні. Протокольної ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 0812.2017 року, судом було прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. На обґрунтування зустрічного позову [PERSON] посилався на те, що він придбав спірну квартиру за власні кошти, а саме кошти, які були отримані від продажу нерухомого майна його матір`ю 17 квітня 2009 року та коштів, які були отримані від продажу квартири його батьком 23 жовтня 2009 року. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 09 вересня 2020 року дану цивільну справу передано судді Каліушко Ф.А. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17 вересня 2020 року прийнято до провадження дану цивільну справу та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 02.06.2021 року призначено справу до розгляду по суті та закрито підготовче засідання. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним, заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні. Представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним, проти первісного позову заперечував, зустрічні позовні вимоги просив задовольнити, посилаючись на те, що спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача, оскільки придбана за кошти, які належали відповідачу особисто. Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив обставини та дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову та про відмову в задоволенні зустрічного позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 09 червня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 01 грудня 2016 року шлюб між ними було розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01 грудня 2016 року у справі №753/12274/16-ц. В період шлюбу, а саме 11 серпня 2010 року було укладено договір № 61501 про участь у фінансуванні будівництва квартири [ADDRESS] . В наступному побудована квартира була оформлена на відповідача, що підтверджується свідоцтвом про право власності. Вказані твердження не заперечувались та не спростовувались сторонами, а тому відповідно до ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) не підлягають доказуванню. Водночас, у статті 60 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України). Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Такий правовий висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Також, вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. У поданій зустрічній позовній заяві [PERSON] посилаючись на ряд норм чинного законодавства в тому числі на ст. 57 СК України просить суд визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] , посилаючись на те, що він придбав спірну квартиру за власні кошти, а саме кошти, які були отримані від продажу нерухомого майна його матір`ю 17 квітня 2009 року та коштів, які були отримані від продажу квартири його батьком 23 жовтня 2009 року. На підтвердження обставин, що квартира є особистою приватною власністю [PERSON] до зустрічної позовної заяви додано наведені договори купівлі продажу нерухомого майна вчинені у 2009 року, а також квитанції про сплату інвестиційних внесків щодо спірної квартири за період з 2010 року по 2012 рік. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Положеннями ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вказує на те, що вони не містять підтвердження набуття [PERSON] права особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , а додані ним договори щодо відчуження його батьками нерухомого майна у 2009 року не можуть бути беззаперечними доказами внесення отриманих від такого відчуження грошових коштів в інвестування придбання нерухомого майна протягом 2010 - 2012 років. За наведених обставин, суд дійшов висновку, що докази, на які посилається [PERSON] у своїй зустрічній позовній заяві не є належними та допустимими, відтак не спростовують режиму спільного сумісного майна набутого в період шлюбу, а відтак зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (стст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами тощо. Оскільки зазначене майно, а саме: квартира [ADDRESS] , набуте сторонами за час шлюбу, а отже є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до Закону. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, враховуючи, що набута сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства квартира [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, домовленостей між сторонами для її відповідного поділу не досягнуто, суд дійшов висновку про поділ зазначеного майна між сторонами виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем за первісним позовом право власності на 1/2 частину даної квартири. Що стосується заявлених позивачем за первісним позовом вимог про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення у спірну квартиру, судом встановлено наступне. Як вказує позивач та встановлено судом, що через деякий час після розірвання між сторонами шлюбу стосунки між ними погіршилися, що призвело до неможливості проживання позивача у квартирі [ADDRESS] . Позивач за первісним позовом неодноразово намагалась вселитися у дану квартиру, однак відповідач чинив їй перешкоди у цьому, а саме не впускав до спірної квартири, яка є їх спільною сумісною власністю, та не надавав ключі від вхідних дверей квартири. Звернення зі сторони позивача з цього приводу призводять лише до конфліктних ситуацій, що свідчать про відсутність можливості у позивача користуватись належною їй частиною квартири та перешкоджають вселенню та проживанню у спірній квартирі. Вказане підтверджується наявними у матеріалах справи висновками правоохоронних органів про результати звернення позивача та встановленими під час судового розгляду обставинами. А відтак, суд приходить до висновку, що між сторонами існує конфлікт з приводу усунення перешкод у користуванні майном, який пов`язаний з неможливістю позивачу здійснювати право користування та розпорядження своїм майном, що на думку суду є ущемленням прав позивача. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії. Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. За змістом ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України (далі по тексту - ЖК України) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. З огляду на викладені норми чинного цивільного та житлового законодавства, неможливість вирішення ситуації, яка склалась між сторонами, беручи до уваги принцип непорушності права власності, а також зважаючи на те, що позивач не може бути протиправно позбавлена цього права чи обмежена у його реалізації, суд вважає за доцільне зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою та її вселення. Водночас, заявлені позивачем за первісним позовом вимоги щодо передачі їй дублікатів ключів від квартири [ADDRESS] та зобов`язання відповідача не чинити перешкоди у реєстрації позивача у цій квартирі задоволенню не підлягають, оскільки судом вважаються передчасними за відсутності встановленого порушеного відповідачем права позивача. Оскільки позовні вимоги за первісним позовом задоволено частково, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial