Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON], в якому зазначив, що він являється власником житлового будинку [ADDRESS]. В житловому будинку із згоди позивача 02 липня 1996 року був зареєстрований та проживав його син [PERSON], який з грудня 2009 року покинув місце проживання. Позивач несе всі витрати по утриманню житлового будинку, а то реєстрація колишнього члена сім'ї перешкоджає для позивача здійсненню його права власності щодо майна. Посилаючись на ст. 405 Цивільного кодексу України, позивач просить визнати [PERSON] втратившим право користуватися житлом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], [PERSON] позовні вимоги підтримали. Представник відповідача Кедрун Л.С. проти позову заперечив, посилаючись на те, що житловий будинок не є власністю тільки одного позивача, а об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], відповідач на даний час є підприємцем, тому місце реєстрації для нього необхідне, іншого житла він поки що не має. Залучена до участі в справі в якості третьої особи на стороні відповідача [PERSON] проти позову заперечила, зазначила , що вона категорично проти позбавлення її сина [PERSON] права користуватися житловим приміщенням. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 1 вересня 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Білогірської державної нотаріальної контори [PERSON] купив житловий будинок [ADDRESS]. Право власності на житловий будинок зареєстроване в Ізяславському РБТІ 22 вересня 1995 року та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване право приватної власності [PERSON], про що свідчить витяг із реєстру. На час укладення договору купівлі-продажу [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 30 квітня 1969 року Кременецьким районним відділом ЗАГС, також у шлюбі вони перебувають на час розгляду даної справи, про що не заперечують особи, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, хто з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 зазначеного Кодексу визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності. Зважаючи на наведене, придбаний житловий будинок позивачем [PERSON], є об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON]. Згідно ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє , користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Та обставина, що [PERSON] більше року не проживає в житловому будинку не може бути підставою для втрати ним права користування житлом, оскільки співвласник житлового будинку - [PERSON] - заперечує проти позбавлення відповідача цього права. На підставі ст.ст. 391, 405 Цивільного кодексу України, ст..ст. 60, 61 Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed