Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

[PERSON] (далі також - позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі також - відповідач), про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона знаходилась у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, з 12.02.2010 р. по 05.10.2015 р. В період шлюбу, а саме 29.05.2014 р., за спільні сімейні кошти вони з відповідачем придбали квартиру по [ADDRESS] , яку оформили на ім`я відповідача. У вказаній квартирі зареєстрована вона, відповідач та їх спільна дитина. Після розірвання шлюбу в неї погіршились стосунки з відповідачем і вона вимушена винаймати житло. Відповідач не визнає її право на частину квартири. Вважає, що квартира була придбана нею та відповідачем в період шлюбу за спільні кошти і належить їм на праві спільної сумісної власності, а тому вона має право на Ѕ частину спірної квартири (а.с.2-4). У судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав, що в ньому викладені. Відповідач позов не визнав та у своєму відзиві (а.с.39), та поясненнях наданих у судовому засіданні пояснив, що дійсно 29.05.2014 р. ним була придбана квартира по [ADDRESS] за гроші його матері, а не за спільні кошти подружжя. Зокрема, матір вирішила продати свій особистий будинок і придбати квартиру. У травні 2014 року вона оформила на нього довіреність для продажу її будинку по [ADDRESS] . В свою чергу відповідач знайшов покупця на цей будинок та отримав від нього завдаток в сумі 110 тис. грн. У 20-х числа травня він знайшов квартиру, яка терміново продавалась у зв`язку з виїздом продавця до Росії. Оскільки продавець квартири поспішав, а матір не змогла терміново приїхати, він оформив квартиру квартира по [ADDRESS] на себе. При цьому за цю квартиру віддав гроші, які отримав від продажу будинку матері. Оскільки спірна квартира була придбана в період шлюбу, але за кошти його матері, а не за спільні кошти подружжя, просить суд відмовити в задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, доводи сторін, пояснення свідків, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, вважає що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з огляду на наступне. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. З матеріалів справи слідує, що з 12.02.2010 р. по 15.10.2015 р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 6, 9). Представники сторін у судовому засіданні визнали той факт, що сторони офіційно не працювали та не мали офіційних доходів. Як слідує із договору купівлі-продажу квартири від 29.05.2014 р. у цей день відповідач [PERSON] за 110 тис. грн. придбав у гр. Росії [PERSON] квартиру по [ADDRESS] . При цьому останні дії щодо оформлення договору купівлі-продажу, були здійснені 28.05.2014 р., про що свідчать відомості про оцінку, зазначені у пункті 2.3 цього договору (а.с.41). Також із договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 04.06.2014 р. слідує, що відповідач [PERSON] на підставі довіреності від 16.05.2014 р. продав житловий будинок із земельною ділянкою по [ADDRESS] , що належали його матері, гр. [PERSON] . Продаж будинку був здійснений за 110 тис. грн., а земельної ділянки за 30 тис. грн. При цьому останні дії щодо оформлення договорів купівлі-продажу, були здійснені 26.05.2014 р., про що свідчать відомості про оцінку, зазначені у пункті 2.3 цього договору (а.с. 40, 42-43). Відповідач доводив, що квартиру він придбав для матері за кошти отримані від продажу її будинку. При цьому, у зв`язку із тим, що покупець будинку [PERSON] не могла вчасно приїхати на оформлення договору, то гроші йому за будинок були передані дещо раніше ніж відбулась купівля квартири і саме ці гроші він віддавав за квартиру. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , кожен окремо, показали, що були знайомі із сім`єю [PERSON] та вирішили купити в них будинок для своєї дочки. Оформлення договору відбулось 04.06.2014 р., однак гроші за будинок вони віддали [PERSON] значно раніше, бо той хотів купити квартиру, власниця якої була не звідси і поспішала з продажом. Допитані у судовому засіданні як свідки сестра позивача [PERSON] та її батько [PERSON] показали, що квартира була придбана за гроші, які були отримані від продажу будинку відповідача. Батько позивача [PERSON] додав, що молодій сім`ї вони допомагали здебільшого продуктами і грошей на покупку квартири вони не давали і донька говорила про те, що квартиру купили за кошти, які отримали від продажу будинку. Допитана у судовому засіданні як свідок матір відповідача [PERSON] показала, що спірна квартира купувалась за гроші від продажу її будинку. Квартиру вона купувала для себе, проте оформила її на сина, так як не було можливості приїхати. Оформлення продажу будинку і купівлі квартири здійснювалась одночасно. Договір дарування грошей сину вона не оформлювала. Сторони не піддавали критиці покази всіх допитаних по справі свідків і суду відсутні будь-які підстави сумніватись у їх правдивості. Аналізуючи договори купівлі-продажу спірної квартири та будинку матері відповідача у сукупності із показами допитаних у суді свідків, суд доходить до висновку, що оформлення продажу будинку та купівля квартири здійснювались у один і той же час, у одного й того ж оцінювача та нотаріуса. Купівля квартири відбулась за ту ж суму, що й продаж будинку, яку відповідач отримав ще до укладення договору. Показання свідків, зокрема свідків заявлених стороною позивача, які власне вказали про те, що квартира була придбана за гроші, які були отримані від продажу будинку матері відповідача, свідчать виключно про те, що спірна квартира не була придбана за спільні кошти подружжя. Таким чином відповідач довів, що спірна квартира була придбана ним за кошти його матері. А отже, джерелом набуття спірної квартири не були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Будь-яких доказів, які б підтверджували факт придбання спірної квартири за спільні кошти сторін, матеріали справи не містять. Твердження представника позивача про те що спірна частка квартири є спільною сумісною власністю подружжя, з тих підстав, що позивач надавала згоду на її придбання не може бути прийняте судом до уваги, оскільки в цій заяві не йдеться про придбання квартири за спільні кошти подружжя та на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, а тому навіть у разі придбання нерухомого майна за особисті кошти чинним законодавством передбачено отримання згоди чоловіка або дружини на вчинення правочинів щодо відчуження або придбання майна у власність. Також суд не може погодитись із доводами представника позивача щодо того, що спірна квартира купувалась в інтересах сім`ї сторін, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки по-перше, суд вже встановив, що вона придбана на не за спільні сумісні кошти, що є ключовим питанням у цій справі з огляду на положення ст.ст. 57, 60 СК України. По-друге, свідок [PERSON] спростувала ту обставину, що гроші за її будинок були передані сину в інтересах його сім`ї. І третє, саме по собі придбання будь-якого майна у шлюбі потенційно завжди може підпадати під формулювання «в інтересах сім`ї», а тому таке формулювання неминуче зробить неможливим спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя. Оскільки, суд відмовляє у позові, з позивача підлягають стягненню документально підтверджені витрати відповідача на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн. На підставі викладеного та відповідно до статей 57, 60 СК України,

Outcome: approved