Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

[PERSON] (далі також - Позивач) звернулась до суду із зазначеним позовом до відповідачів, в якому прохала суд стягнути солідарно з [PERSON] (далі також Відповідач-1), [PERSON] (далі також - Відповідач-2) на користь позивача у цій справі 55 700 гривень з кожної, а всього 111 400 гривень за відшкодування коштів на утримання нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] , та 1114 гривень судового збору. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача, їх представників. [PERSON] зазначила як підстави позову, що вона, Відповідач-1, Відповідач-2 є співвласниками нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] (далі також - Нежитлова будівля), яка набута ними у рівних частках (по 1/3) на підставі свідоцтва про право на спадщину 30.01.2020. З того часу до 24.09.2020 відповідачі не беруть участь в утриманні вказаної будівлі та сплаті комунальних послуг, а сам тягар пов`язаний з цим несе на собі Позивач. Позивачем здійснено вказаних витрат у розмірі 334 200 гривень 57 копійок, що підтверджується копіями квитанцій про сплату за послуги та роботи, перелічені у позові. Оскільки Відповідач-2 неповнолітня особа, то Відповідач-1, яка є законним представником - матір`ю Відповідача-2, відповідно до п. 99.2 ст. 92 Податкового кодексу України несуть солідарну майнову відповідальність за погашення грошових зобов`язань та/або податкового боргу. Згідно із ст. 177 СК України батьки управляють майном, що належить малолітній дитині. Позовна заява містить поряд з викладеними інші правові підстави, які суд враховує, ухвалюючи рішення у справі. Вищевикладене підтримано представником позивача у судових засіданнях. У відзиві на позовну заяву відповідачі позов не визнали, просили суд відмовити у його задоволенні з наступних підстав. Позивачем не надано належних доказів на утримання ним Нежитлової будівлі. У силу ч. 1 ст. 544 ЦК України Позивач не набув права на зворотню вимогу (регрес) до кожного з решти співвласників. Відсутні належні обгрунтування відшкодування витрат по утриманню Нежитлової будівлі у розмірі 55 700 гривень. [PERSON] є неналежним відповідачем у справі. Позивач замовчує перед судом, що всі площі поліграфічного центру за адресою: [ADDRESS] , попри письмову заборону співвласника [PERSON] , передані за договорами третім особам, які сплачують орендну плату, що включає комунальні послуги, охорону, електро-, газо- постачання тощо. Штейка ( [PERSON] ) цими послугами не користувалась та не користується у зв`язку з неправомірними діями Позивача, проте сплачує постійно орендну плату за землю, на якій розміщена Нежитлова будівля. Суд, заслухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази та надавши їм правову оцінку за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, дійшов до наступних висновків. Встановлені судом фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, оцінка наведених учасниками справи аргументів, норми права, які застосував суд та мотиви їх застосування. Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Згідно з ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Грішньоплавнівської державної нотаріальної контори 30.01.2021, спадкова справа № 135/2019, зареєстровано в реєстрі за № 82 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є спадкоємцями - кожен по 1/3 частці - поліграфічного центру, що знаходиться по [ADDRESS] , загальною площею - 1955,2 кв.м. та складається в цілому з поліграфічного центру літ. «А, Ап», нежитлова будівля літ. «Б, б, б1, б2», навіс літ. «В», належного померлому [PERSON] , 1978 року народження, який помер [INFO] (далі також - Поліграфічний центр, Нежитлова будівля). За ч. 3 ст. 13 Конституції України, ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Тягар утримання майна означає, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України). Стаття 360 ЦК України передбачає, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Позивач та його представник ті обставини, що з 30.01.2020 до 24.09.2020 відповідачі не брали участі в утриманні Нежитлової будівлі та сплаті комунальних послуг, а сам тягар, пов`язаний з цим, несе на собі Позивач, доказують на підставі наданих суду в якості доказів копій квитанцій про оплату послуг та робіт (т. 1, а.с. 15-38 та т.1, а.с. 39-51), період часу проведення платіжних операцій з 21.02.2020 до 26.08.2020 включно. Оцінивши вказані докази, суд вважає наступне. По-перше, у копіях квитанцій, які долучені судом до справи у т. 1, а.с. 15-38, платником вказано « [PERSON] » («ФОП [PERSON] »), який фізично не міг здійснити оплату, оскільки відповідно до копії свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого 23.07.2019, помер [INFO] , про що самі ж сторони у справі це стверджували у позові та відзиві. Позивач ніяким чином не обгрунтовує правовий зв`язок витрачених грошових коштів ним на підставі цих квитанцій на утримання Нерухомого майна. Таким чином, зазначені квитанції є неналежними доказами. По-друге, щодо копій квитанцій про сплату робіт та послуг, долучених судом до справи у т.1, а.с. 39-51, то у них зазначено платника [PERSON] , ФОП [PERSON] , тобто Позивача. Проте, не надано ні Позивачем, ні його представником, доказів, які б підтверджували, що грошові кошти, зазначені у цих квитанціях були перераховані на оплату правочинів, що безпосередньо стосуються Нерухомого майна. Отже, зазначені квитанції є неналежними доказами. [PERSON] є неналежним відповідачем у справі, оскільки не є співвласником Нерухомого майна, а є законним представником [PERSON] - відповідача у справі. Площі поліграфічного центру за адресою: [ADDRESS], попри письмову заборону співвласника [PERSON] (т.1, а.с. 202, 204, 205, 206, 209), передані за договорами третім особам, які сплачують орендну плату, що включає комунальні послуги, охорону, електро-, газо- постачання тощо (т.1, а.с. 106-201). Штейка ( [PERSON] ) цими послугами не користувалась та не користується у зв`язку з неправомірними діями Позивача, пов`язаними з фактичним недопуском до будівлі Нерухомого майна. Ці обставини не спростовано Позивачем. Сплачує постійно орендну плату за землю, на якій розміщена Нежитлова будівля (т. 1, а.с. 92-93). Статтею 544 ЦК України врегульовано право боржника, який виконав солідарний обов`язок, на зворотну вимогу. Так, боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частина 1 наведеної статті). Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці (частина 2 цієї ж статті). З урахуванням викладеного, Позивачем не доведено факту виконання солідарного обов`язку щодо утримання Нерухомого майна. Крім того, судом враховано, що Європейський суд з прав людини в рішеннях у справі «Серявін та інші проти України» (рішення від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04, п. 58) та у справі «Проніна проти України» (рішення від 18 липня 2006 року, заява №63566/00, п. 23) зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. За таких обставинах суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed