Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із зазначеною позовною заявою в якій просить зняти арешт з належного йому майна. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22.02.2017 року він отримав повідомлення про відкриття виконавчого провадження № 53389193 і арешту майна від 13.02.2017 року, дізнався про існування заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29.02.2016 р, по справі № 202/8887/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON] , про стягнення боргу за кредитним договором №11064520000 від 25.10.2006 р. Ознайомившись з матеріалами справи, він подав заяву про перегляд цього заочного рішення та ухвалою суду від 12.04.2017 року вищевказане заочне рішення було скасоване і призначено новий розгляд. Для з`ясування обставин та для зняття арешту з мого майна я звернувся за роз`ясненнями до Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра, де мені було вказано що виконавчу справу № 53389193 було закрито та передано до архіву. Враховуючи, що арешт на майно позивача було накладено в рамках виконавчого провадження № 53389193, яке на даний час закрито, просить суд зняти арешт з майна [PERSON] . Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Мачуського О.М. для розгляду справи. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 04 липня 2019 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі. 19 серпня 2019 року позивачами усунуто недоліки та ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 21 серпня 2019 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та його представник у судовому засідання підтримали вимоги позовної заяви та просили їх задовольнити. В подальшому від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без її участі. Також надано письмові пояснення, відповідно до яких на виконані в Індустріальному відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області перебувало виконавче провадження № 53389191 з примусового виконання виконавчого листа № 202/8887/15- ц від 30.05.2016 року, що видав Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] боргу на користь ПАТ «Укрсиббанк» у розмірі 27 782 тисячі доларів США 80 центів, пені у розмірі 41274,68 грн. та судовий збір у розмірі 10525,53 грн. 13.02.2017 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 53389191 та з метою виконання рішення суду та для унеможливлення відчуження боржником належного на праві власності майна, відповідно до постанови про арешт майна боржника від 23.02.2017 року державним виконавцем на все рухоме та нерухоме майно боржника було накладено арешт. Після перевірки майнового стану боржника, 26.10.2017 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану відповідно до п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заяв про розгляд справи без його участі або відкладення розгляду справи до суду не надходило. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст.\~12, ч.ч. 1, 6 ст.\~81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 30.05.2016 року Індустріальним районний судом, на підставі рішення суду від 29 лютого 2016 року, видано виконавчий лист № 202/8887/15-ц про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованість за кредитним договором № 11064520000 від 25 жовтня 2006 року по кредиту та процентам у розмірі 27782 доларів США 80 центів, пені у розмірі 41274,68 гривень та судовий збір у розмірі 10525,53 гривень. Постановою державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області від 13.02.2017 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 202/8887/15-ц. Постановою державного виконавця від 23.02.2017 року, в рамках виконавчого провадження № 53389191 відкритого за виконавчим листом № 202/8887/15-ц, накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2017 року задоволено заяву [PERSON] \~ та скасовано заочне рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 29 лютого 2016 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON] \~ про стягнення заборгованості за кредитним договором. Постановою державного виконавця від 26.10.2017 року виконавчий лист № 202/8887/15-ц виданий 30.05.2016 року Індустріальний районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсиббанк» грошові кошти у розмірі 27782 доларів США 80 центів та 51800,21 гривень, повернуто стягувачу. Частиною 1\~ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження»\~визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Приписами ч. 1 та п. 3 ч. 2\~ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року\~арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до\~ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999\~у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Аналогічні положення наведені й в п.3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 за №512/5. Разом з тим, судом встановлено, що державним виконавцем, під час повернення виконавчого документу, не вирішено питання про зняття арешту з майна боржника [PERSON] . Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст.\~321\~ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 41 Конституції України\~ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених\~Конституцією\~та законом. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 16 ЦК України\~встановлено, що власник має право вимагати відновлення свого порушеного права, в даному випадку - звільнення з-під арешту майна, яке належить йому на праві власності. Між тим, статтею 41 Конституції України\~та статтею\~1\~Першого\~протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до\~Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Оцінюючи всі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємний зв`язок, суд приходить до висновку що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем в позовній заяві не заявлено клопотання про стягнення з відповідача судового збору на його користь, на підставі чого суд вважає можливим в порядку ст.141 ЦПК України покласти судові витрати по справі на позивача.

Outcome: approved