Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-26 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до ЛМКП «Львівтеплоенерго», в якому, уточнивши позовні вимоги, просить поновити строк для звернення до суду, скасувати наказ №320-к від 18.05.2015 року, поновити його на роботі на посаді слюсаря з обслуговування теплових мереж Шевченківського району теплових мереж та стягнути із ЛМКП «Львівтеплоенерго»на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.05.2015 року по 09.05.2016 року в розмірі 31577,04 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 26.06.2014 року був прийнятий на роботу на ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посаду слюсаря з обслуговування теплових мереж Шевченківського району теплових мереж, 25.09.2014 року був переведений на постійну роботу за вказаною професією. Між тим, наказом №320-к від 18.05.2015 року його було звільнено з роботи на підставі п.3 ст.36 КЗпАП України у звязку з призовом на строкову військову службу. Вважає, що звільнений без законної підстави, оскільки на час винесення оскаржуваного наказу діяла норма закону про зберігання місця роботи, посади та середнього заробітку за працівниками призваними на строкову військову службу на особливий період. Просив поновити порушені його трудові права, поновити його на займаній до звільнення посаді і стягнути з ЛМКП «Львівтеплоенерго»на підставі ст.235 КЗпП України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.05.2015 року по 09.05.2016 року. Щодо пропуску місячного строку звернення до суду, передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП України, то такий ним пропущений з поважних причин, оскільки, отримавши 12.05.2016 року трудову книжку, він з 15.05.2016 року по 30.06.2016 року перебував у м.Києві на підприємстві «Будгарант Плюс», куди був відряджений Приватним підприємством «РЕНЕСАНС СТИЛЬ», на якому працює з 10.05.2016 року. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, дали пояснення аналогічні викладеним. Просять позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечила, зазначивши, що у відповідності до вимог ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Оскаржуваний наказ №320-к від 18.05.2015 року є чинний та не був оскаржений у встановленому законом порядку. Проте, 27.07.2016 року позивач, пропустивши строк встановлений ст.233 КЗпП України, звернувся до суду з даним позовом. Вважає, що позивачем не доведено поважності причин пропуску строку звернення до суду. Просить суд про застосування позовної давності та відмовити в позові. Третя особа - Залізничний відділ соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, який належним чином був повідомлений про час, день та місце розгляду справи, не забезпечив явку в судове засідання свого ууповноваженого представника, про причину неявки такого суду не повідомив. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали даної справи, матеріали справи №462/279/16-ц, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем, з 26.06.2014 року прийнятий на ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посадуслюсаря з обслуговування теплових мереж Шевченківського району теплових мереж по строковому трудовому договору(наказ №383-к від 26.06.2014р.), 25.09.2014 року переведений на постійну роботу за даною професією (наказ № 543-к від 23.09.2014 р.). Згідно наказу № 320-к від 18.05.2015 року [PERSON] звільнено з роботи у звязку з призовом на строкову військову службу, згідно п.3\~ст.36 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі двох мінімальних заробітних плат з 18.05.15 р. Підстава: повістка на [PERSON] видана Личаківсько-Шевченківсько-Залізничним ОРВК м.Львова (а.с. 3, 4, 36). Викладені обставини підтверджуються копією трудової книжки та копією наказу про звільнення. Частина 6 ст.43 Конституції України\~гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Відповідно до п.3\~ст.36 КЗпП України\~підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до\~частин третьої та четвертої\~статті 119 цього Кодексу. Так, згідно ч.3 ст.119 КЗпП України, в редакцій чинній на час винесення 18.05.2015 року оскаржуваного наказу, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до\~Закону України\~«Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Згідно абз. 10 ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Крім того, згідно абз. 4 ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Відповіднодо п. 1 Указу Президента України №15/2015 від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію» було постановлено оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом. Пунктом 9 цього Указу передбачено, що цей Указ набирає чинності після його затвердження Верховною [PERSON] України. Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 15.01.2015 року було затверджено Указ Президента України №15/2015 від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію», а пунктом 2 цього Закону визначено, що цей Закон набирає чинності з дня його опублікування. Так, 20 січня 2015 року Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 15.01.2015 року було опубліковано в газетах «Урядовий курєр» № 9 та «Голос України» № 8. Таким чином, було оголошено мобілізацію, і відбулося настання особливого періоду, на 210 діб, починаючи з 21 січня 2015 року по 18 серпня 2015 року. Крім того, із справи №462/279/16-п про адміністративне правопорушення вбачається, що постановою Залізничного районного суду м.Львова від 24.03.2016 року директора ЛМКП «Львівтеплоенерго» [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 41 КУпАП і накладено на нього стягнення штраф у розмірі 510 грн. Згідно постанови суду 25.12.2016 року під час проведення перевірки ЛМКП «Львівтеплоенерго», що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Д.Апостола,1, було виявлено порушення вимог законодавства про працю, допущені директором [PERSON], а саме: порушення ч.3 ст.36 КЗпП України\~- адміністрацією Підприємства, при звільненні з роботи слюсара з обслуговування теплових мереж Шевченківського району теплових мереж ЛМКП «Львівтеплоенерго» [PERSON] у зв'язку з призовом на військову строкову службу, на підставі повістки на 19.05.2015 року виданої Личаківсько-Шевченківсько-Залізничним ОРВК м. Львова, не враховано змін у ч.2\~статті 119 КЗпП України\~(в редакції Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» від 15 січня 2015 року), які набрали чинності до моменту призову останнього, а також порушення частини 2\~статті 119 КЗпП України\~(в редакції Закону України Про військовий обов'язок і військову службу» від 15 січня 2015 року) - адміністрацією Підприємства не збережено місце роботи (посади) та середній заробіток на Підприємстві за слюсарем з обслуговування теплових мереж Шевченківського району теплових мереж ЛМКП «Львівтеплоенерго» [PERSON], якого призвано на строкову військову службу та звільнено з роботи. Враховуючи наведені обставини та те, що на дату прийняття оскаржуваного наказу, 18.05.2015 року діяв особливий період та норма про збереження місця роботи, посади та середнього заробітку за працівниками призваними на строкову військову службу на особливий період,суд вважає, що вимоги позивача про скасування наказу №320-к від 18.05.2015 року та поновлення його на роботі є законними, підтверджені належними та допустимими доказами, в зв'язку з чим підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч.ч.1, 2\~ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу застосовується Постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати. Згідно абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата. Відповідно до пункту 5 Порядку основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. В даному випадку розрахунковим періодом для обчислення середньоденної заробітної плати слід вважати березень-квітень 2015 року. З довідки ЛМКП «Львівтеплоенерго» № 910 від 21.10.2016 року вбачається, що загальна сума доходу [PERSON] за березень-квітень 2015 року становить 6265,90 грн. (а.с. 33), а згідно довідки підприємства №03-5728 від 12.05.2016 року середньомісячний заробіток позивача складає 3132,95 грн. (а.с.6). Враховуючи наведене та те, що у період березня-квітня 2015 р. було 42 робочих дні, середньоденна заробітна плата позивача за останні два календарні місяці становить 149,18 грн. (6265,90:42 = 149,18). Між тим, Пленум Верховного Суду України у п.32 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 розяснив, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав у цей час. Отже, позивачем вірно визначено період вимушеного прогулу, за який згідно ст.233 КЗпП України підлягає стягненню середній заробіток - з 19.05.2015 року по 09.05.2016 року, оскільки з 10.05.2016 року по теперішній час [PERSON] працює монтажником санітарно-технічних систем в ПП «Ренесанс Стиль». У період вимушеного прогулу позивача за період з 19.05.2015 року по 09.05.2016 року було 228 робочих днів. Також судом встановлено, що при звільнені з роботи позивачу була виплачена вихідна допомога в розмірі двох мінімальних заробітних плат, що становить 2436 грн., а відповідно ця сума зараховується при розрахунку середнього заробітку. В зв'язку з наведеним середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача за період з 19.05.2015 року по 09.05.2016 року, з врахуванням виплати вихідної допомоги становить 31577,04 грн. ((149,18 х 228) - 2436 = 31577,04), які підлягають стягненню з відповідача на користь [PERSON] Щодо поданої представником відповідача заяви про застосування позовної давності, передбаченої ст.233 КЗпП України, слід зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно з ч.1 ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам розяснено, що встановлені статтями\~228,\~233 КЗпП\~України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений\~ст.233 КЗпП\~України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Так, судом встановлено, що [PERSON] був демобілізованим із лав Збройних Сил України 28 квітня 2016 року. Довідкою ЛМКП «Львівтеплоенерго» №333 від 24.10.2016 р. підтверджується, що [PERSON] отримав трудову книжку у відділі кадрів 12.05.2016 р. (а.с. 31). Отже, визначений ч.1 ст.233 КЗпП України місячний строк звернення до суду за наведених обставин слід обчислювати з 13.05.2016 року, що визнала в судовому засіданні представник відповідача. З даним позовом в суд позивач звернувся, як вбачається із штемпеля вхідної кореспонденції (а.с. 1), 27.07.2016 року, тобто з пропуском передбаченого законом строку. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив визнати причини пропуску звернення до суду поважними та поновити вказаний строк, посилаючись, зокрема, на тривалу відсутність з поважних причин, у звязку з відрядженням, у м.Львові і неможливість через це вчасно звернутися до суду. Листом-повідомленням №10\\10\\16\\01 від 10.10.2016 року підтверджується, що [PERSON] працює на посаді монтажник санітарно-технічних систем за цивільно-правовою угодою з 10.05.16 р. по теперішній час на обєкті ЖК «Леви міста» по вул. Стрийська, 45 в м.Львів. В звязку з виробничою необхідністю, [PERSON] було відряджено в м.Київ на підприємство «Будгарант Плюс» з 15.05.2016 р. по 30.06.2016 р. (а.с. 32). З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про підставність наведених доводів позивача про причини і поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду, тому такий строк підлягає поновленню. Відповідно до вимог\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту\~ст. 10 ЦПК України\~вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1\~ст.11 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно\~ст.212 ЦК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, враховуючи все вищенаведене, суд вважає, що позивачем доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, а відтак, позов [PERSON] необхідно задовольнити, забезпечивши судовий захист його порушених трудових прав. Згідно ч.3\~ст.88 ЦПК України\~якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню 551,20 грн. судового збору.

Outcome: approved