Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання договору дарування квартири договором купівлі-продажу квартири, визнання недійсним та скасування договору дарування квартири, визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з осені 2001 року він та відповідач [PERSON] мешкали разом, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство. Спочатку вони орендували квартиру за адресою: [ADDRESS] , а потім вирішили придбати власну квартиру. 22.05.2002 року він з відповідачем [PERSON] за 2000 доларів США придбали у [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , в якій він з 17.09.2002 року зареєстрований та мешкав до моменту звернення до суду. За час сумісного проживання з відповідачем [PERSON] ними був здійснений капітальний ремонт спірної квартири та вкладено чимало спільних коштів, що збільшило вартість квартири. З січня 2015 року відносини між ним та [PERSON] погіршились, оскільки остання мала на меті позбавити його права користування зазначеною квартирою. Відповідач [PERSON] звернулась з позовом до суду, з якого він дізнався про існування договору дарування спірної квартири відповідачу [PERSON] . До того часу він вважав, що у 2002 році був укладений договір купівлі-продажу квартири, і у його власності повинна бути 1/2 частка вищевказаної квартири. При цьому він допускав, що, можливо, правочин був оформлений у вигляді договору дарування з причини зменшення витрат при нотаріальному посвідченні договору. Зі слів [PERSON] йому також стало відомо, що у липні 2016 року вона подарувала спірну квартиру своєму синові [PERSON] . Вважає, що правочин щодо дарування спірної квартири від 2002 року є удаваним, а спірна квартира є спільною сумісною власністю. Просив суд: встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з осені 2001 року до січня 2016 року; визнати договір дарування квартири [ADDRESS] від 22.05.2002 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малаховим С.О., реєстр №3094, договором купівлі-продажу; визнати недійсним та скасувати договір дарування квартири [ADDRESS] від 23.02.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; визнати квартиру [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] ; стягнути з відповідачів судові витрати. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, та усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом виселення. В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначив, що йому на підставі договору дарування від 23.02.2016 року на праві приватної власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . На даний час у зазначеній квартирі зареєстрований він та його малолітній син, а також відповідач, який відмовляється у добровільному порядку знятись з реєстраційного обліку. Його мати, подарувавши йому зазначену квартиру, знялась з реєстраційного обліку та не мешкає в квартирі. До моменту дарування квартири вона декілька років мала стосунки з відповідачем і тому вселила останнього у квартиру. Вважає, що відповідач на сьогоднішній день зареєстрований у зазначеній квартирі без будь-яких правових підстав, оскільки не є членом його сім`ї. Просив суд: визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] ; усунути йому перешкоди у здійсненні ним права власності на квартиру [ADDRESS] шляхом виселення відповідача зі спірної квартири. 13.07.2017 року судом постановлено ухвалу про об`єднання зустрічного позову в одне провадження з первісним позовом. 10.07.2019 року судом постановлено ухвалу про прийняття справи до свого провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 19.11.2019 року судом постановлено ухвалу про залучення до участі в справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на боці відповідачів, приватного нотаріуса Малахова Сергія Олексійовича, та ухвалу про закриття підготовчого провадження. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги. Додатково суду пояснив, що восени 2000 року він познайомився з [PERSON] , а з вересня 2001 року відповідач запропонувала йому жити разом у [ADDRESS] . В цій квартирі він робив поточний ремонт. При цьому [PERSON] доглядала жінку на ім`я [PERSON] , яку вона привезла з м. Москва. 2001 рік вони зустрічали разом у цій квартирі. [PERSON] представила його як свого чоловіка батькам свого першого чоловіка, які жили в с. Смолянинове. Вони вдвох навідували його батьків, батьків першого чоловіка відповідачки, разом жили та разом працювали. В травні 2000 року він вийшов на пенсію, а з серпня 2001 року продовжив працювати на Лисичанському НПЗ. У нього з відповідачкою виник намір придбати квартиру. Коли вони знайшли квартиру [ADDRESS] , то домовились з власником про її купівлю, яку придбали в травні 2002 року. Після придбання зазначеної квартири вони з [PERSON] почали її ремонт, вирішили зробити прибудову. Ремонтні роботи організував саме він, також він керував ними, а відповідач допомагала йому. Вони разом радились щодо ремонтних робіт, разом купували будівельні матеріали. В червні 2002 року у нього був ювілей, який вони разом святкували. На дачі в с. Окніно, яка належить особисто йому, вони жили влітку, вирощували городину, яку продавали, а на отримані кошти купували будівельні матеріали. Вони разом з [PERSON] навідували батьків у с. Смолянинове, допомагали їм у догляді за городом. Батьки сприймали їх, як родину. В 2003 році вони переїхали в спірну квартиру та стали в ній разом проживати. [PERSON] готувала їжу, прибирала, вела домашнє господарство, він займався будівельними роботами. В грудні 2012 року вони разом з відповідачкою їздили до м. Москва на поховання жінки, яку остання доглядала, та залишились там, щоб разом зустріти Новий рік. В 2013 році вони продовжували жити разом, вели сумісне господарство, працювали в с. Окніне, вели там ремонтні роботи, продавали надлишки городини. Згодом [PERSON] запропонувала йому виписатись зі спірної квартири, оскільки комунальні послуги зросли. В 2015 році вона звернулась до суду з позовом до нього про зняття з реєстраційного обліку. Саме з матеріалів позову він дізнався, що був укладений договір дарування квартири, після чого стосунки між ними погіршились. [PERSON] з власником квартири [PERSON] оформлювала документи у нотаріуса, а він чекав їх у прийомній кімнаті, у нього були при собі гроші за квартиру. Він особисто з [PERSON] обговорював питання купівлі квартири. Через деякий час відповідач вийшла і повідомила, що квартиру переоформлено і потрібно віддати гроші [PERSON] 1000 доларів США за квартиру - це були особисто його гроші, а ще 1000 доларів США вони з [PERSON] назбирали разом. [PERSON] написав розписку про отримання грошей, документи щодо квартири він не дивився. Документи на квартиру разом з розпискою [PERSON] зберігались вдома у шафі, він знав, де вони лежать. В судовому засіданні представник позивача адвокат Мова В.І. позовні вимоги підтримав. Суду пояснив, що [PERSON] та [PERSON] мешкали однією сім`єю з осені 2001 року. [PERSON] та [PERSON] жили разом, все купували разом, спільно займались сільським господарством, ходили в гості, приймали гостей у себе в дома, як звичайне подружжя. [PERSON] офіційно не працювала, заробляла поїздками до м. Москва. [PERSON] з осені 2001 року до моменту купівлі квартири працював охоронцем і отримував пенсію. Квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , була придбана за їх спільні кошти. Позивач про укладання договору дарування спірної квартири дізнався в 2015 році, отримавши позов з додатками. Вимоги зустрічного позову не визнає, оскільки [PERSON] вважає себе власником 1/2 частки спірної квартири. Позивач особисто віддавав гроші продавцю квартири, але у нотаріуса під оформлення угоди не був присутній. 1000 доларів США за квартиру - це були особисті гроші [PERSON] , а 1000 доларів США - це спільні кошти [PERSON] та [PERSON] . Позивач довіряв своїй дружині, тому не вдавався у подробиці оформлення угоди щодо спірної квартири. [PERSON] працював та отримував пенсію, 1000 доларів США - це його особисті заощадження. На сьогоднішній день позивач живе у себе на дачі в с. Окніне, в спірній квартирі він не мешкає протягом трьох років. Відповідачі заборонили йому проживати в спірній квартирі, змінили в ній замки, він звертався до поліції, але вселитись так і не зміг, доступу до житла він не має. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала. Суду пояснила, що навесні 2001 року вона познайомилась з [PERSON] , він мешкав в с. Окніне у матері. Квартира у [ADDRESS] , однокімнатна та належить її брату. В цій квартирі вона доглядала інваліда [PERSON] . В квітні 2001 року вона привезла цю жінку до квартири і доглядала її три місяці, після чого повезла її до м. Москва. В цей час [PERSON] попросив у неї ключі від квартири і виявив намір жити разом. Вона поїхала до м. Москва, залишила йому ключі, а повернулась лише наприкінці 2001 року. В лютому 2002 року [PERSON] прийшов до неї з валізою, проте вони не жили разом. Вона просто так допомагала йому обробляти городи, разом вони відвідували гулянки. З [PERSON] вона познайомилась в 2000 році через жінку, яку вона доглядала і яка жила з ним в одному будинку. У [PERSON] не було дітей і він вирішив подарувати їй свою квартиру, бо вона йому допомагала. [PERSON] подарував їй квартиру, яка знаходилась в поганому стані. Вона вирішила, що [PERSON] , як друг, допоможе їй у ремонті цієї квартири. Іноді вона залишалась з позивачем на квартирі [ADDRESS] , та по [ADDRESS] . З весни 2001 року по весну 2003 року позивач жив в с. Окніне. Вона купувала продукти харчування, щоб годувати [PERSON] та його друзів. Вона не хотіла далі жити з [PERSON] через його негідну поведінку. Усі роботи позивача вона оплачувала власним коштом. [PERSON] знав, де в квартирі лежать гроші і документи. Вона разом з позивачем зареєстрована в квартирі з травня 2002 року. Також вона возила продукти харчування в с. Окніне матері позивача разом з ним в період з 2001 року по 2015 рік. З позивачем вони жили погано. 22.05.2002 року вона зареєструвала позивача в спірній квартирі як співмешканця. В період з 2001 року по 2015 рік вона з [PERSON] жила в квартирі [ADDRESS] . До них в цю квартиру приходили друзі на свята. В цій квартирі знаходились речі позивача, оскільки він жив з нею. Просила застосувати до вимог позивача строки позовної давності і відмовити у задоволенні позову. Вимоги зустрічного позову підтримує, оскільки з лютого-березня 2016 року позивач не живе в спірній квартирі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Суду пояснив, що його матір познайомилась з [PERSON] в 2001 році та дружила з ним. Позивач приходив до його матері, бо мав корисні наміри, т.я. його матір мала грошові заощадження. [PERSON] симпатизував його матері і тому подарував квартиру. [PERSON] мав доступ до документів на квартиру і знав, що був укладений договір дарування. [PERSON] став мешкати в квартирі його матері як коханець з 2002 року. Матір прописала [PERSON] в спірній квартирі, бо той наполягав на цьому. Позивач жив з його матір`ю, але у них були постійні сварки. Позивач гроші в ремонт квартири не вкладав, бо розумів, що житло йому не належить. Декілька років назад виникло питання про спадщину, тому матір вирішила подарувати йому спірну квартиру. Він зараз живе в цій квартирі разом з дитиною і дружиною. [PERSON] є сторонньою для нього особою, проте зареєстрований в належній йому квартирі. Просив застосувати до вимог позивача строки позовної давності і відмовити у позові. Вимоги свого зустрічного позову підтримав. Представник відповідачів адвокат Якуніна С.Г. в судовому засіданні заперечувала проти задовлення позовних вимог [PERSON] , росила застосувати до цих вимог строки позовної давності і відмовити у задоволенні позову. Вимоги зустрічної позовної заяви підтримала в повному обсязі. Третя особа приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малахов С.О. в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Свідок з боку позивача [PERSON] суду пояснив, що знає [PERSON] та [PERSON] . В лютому 2017 року [PERSON] попросив зайти разом з ним в квартиру на третьому поверсі по [ADDRESS] , де жив якийсь дід. [PERSON] розмовляв з цим дідом про якусь квартиру, а потім вийшов і показав, що дід написав йому розписку. Зміст цієї розписки йому невідомий. Дід писав розписку особисто на листочку зі шкільного зошиту. Свідок з боку позивача [PERSON] суду пояснив, що знає [PERSON] та [PERSON] . В 2002 році у нього в будинку на першому поверсі появились нові квартиранти. З`ясувалось, що це [PERSON] і [PERSON] , які купили квартиру і робили в ній ремонт. Вони стали робити прибудову у квартирі, потім стали в квартирі жити, а розійшлись перед війною. У [PERSON] та [PERSON] були гарні стосунки, вони весь час жили разом, разом проводили свята, ювілеї, разом їздили у село. Він був у квартирі у [PERSON] , який показував йому як іде ремонт. В цій квартирі жив дід, який продав квартиру, після чого появились нові сусіди. Він сприймав [PERSON] і [PERSON] , як чоловіка і дружину. [PERSON] возив будівельні матеріали, приїздив на обід, [PERSON] готувала їжу, займалась господарством, консервуванням. В ремонті брали участь і [PERSON] , і [PERSON] , деяких працівників вони наймали. Перед війною [PERSON] і [PERSON] стали сваритись, стосунки у них погіршились, після чого вони розійшлись. [PERSON] в спірній квартирі не живе, в квартирі поміняли замки, через що той не може туди потрапити. Фактично в цій квартирі зараз ніхто не живе. Свідок з боку позивача [PERSON] суду пояснила, що знає [PERSON] - це колишня дружина [PERSON] , [PERSON] - це син [PERSON] та [PERSON] - це її двоюрідний племінник. Наприкінці серпня 2001 року вона приїхала на садибу і побачила там [PERSON] та [PERSON] , які жили по [ADDRESS] . Вона знала, що [PERSON] та [PERSON] купили квартиру, про це їй казала [PERSON] . [PERSON] продав свою квартиру по [ADDRESS] та взяв у своєї матері 900 доларів США, щоб купити квартиру. В 2000 році [PERSON] вийшов на пенсію та отримав вихідну допомогу у великому розмірі. [PERSON] не працювала, вона привозила з м. Москва жінку на ім`я [PERSON] та доглядала її. В травні 2002 року їй зателефонував [PERSON] та повідомив, що вони купили квартиру. [PERSON] та [PERSON] стали робити в цій квартирі ремонт, [PERSON] казала, що буде замовляти меблі. [PERSON] та [PERSON] жили разом, як чоловік та дружина, вони разом в селі займались вирощуванням худоби, сільськогосподарської продукції, продавали її на ринку, разом ремонтували квартиру. Вона сприймала їх як чоловіка та жінку, вони разом проводили свята. В 2001-2002 році [PERSON] казала їй, що хоче купити квартиру. Знає матір [PERSON] , яка особисто їй казала, що давала гроші на купівлю квартири сину в 2002 році по [ADDRESS] . В 2013 році стосунки [PERSON] та [PERSON] погіршились. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] був його рідним братом та мав у власності квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , однак мешкав [PERSON] у належній йому квартирі за адресою: [ADDRESS] , а він мешкав у с. Сиротине м. Сєвєродонецька. Одного разу [PERSON] сказав йому, що продав належну йому квартиру за 2200 доларів США, однак 200 доларів США йому не доплатили покупці. Отримані від продажу квартири грошові кошти [PERSON] поклав на депозит та користувався дивідендами від них. [PERSON] - це той чоловік, який купив квартиру у його брата. Розписка від 2008 року від імені [PERSON] написана його братом. Свідок [PERSON] пояснив, що знає [PERSON] та [PERSON] , має з ними дружні стосунки. З сином [PERSON] зустрічалась на святах. [PERSON] він знає з 1995 року. В травні 2001 року на День міста [PERSON] познайомив його з [PERSON] , яку представив як дружину. В с. Окніне у [PERSON] є будинок, [PERSON] там займалась городом. В 2002 році [PERSON] сказав, що купує квартиру на першому поверсі в будинку навпроти міськгазу. Він неодноразово бував у цій квартирі і бачив, що [PERSON] займався її ремонтом, робив прибудову до квартири. Він допомагав їм привозити будівельні матеріали з с. Окніне. У [PERSON] та [PERSON] були гарні стосунки. Родинами вони зустрічались на природі. Стосунки, які склались між [PERSON] та [PERSON] , давали підстави вважати їх чоловіком та дружиною. Свідок [PERSON] пояснив, що знає [PERSON] та [PERSON] , з якими має дружні стосунки. [PERSON] він знає з 1992 року, оскільки вони разом мешкали в одному під`їзді по [ADDRESS] . Він бував в с. Окніне, де у [PERSON] є будинок, рибалив, допомагав по господарству. [PERSON] та [PERSON] в селі тримали господарство (утки, кози). Вони були як сім`я. В 2002 році він звернувся до нотаріуса по пр-ту Центральному, де побачив [PERSON] , який повідомив йому, що купує квартиру. Він також бачив [PERSON] та діда, а тому зрозумів, що саме у цього діда купували квартиру. Його запросили в гості в квартиру по [ADDRESS] . Він їм допомагав порадами з приводу ремонту квартири, будівництва прибудови. Він бачив, що у [PERSON] та [PERSON] були сімейні стосунки. Він їх неодноразово бачив разом на ринку, де вони купували продукти, в с. Окніне, де [PERSON] працювала на городі, готувала їжу, в квартирі по [ADDRESS] . Усі питання щодо їх спільного життя [PERSON] та [PERSON] вирішували разом. Вислухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. 19.10.1973 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] , що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 24.03.2006 року. 04.05.2000 року був розірваний шлюб між чоловіком [PERSON] і дружиною [PERSON] , що підтверджується копією повторно виданого свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 17.09.2013 року. 17.09.2002 року [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією його паспорту [NUMBER] . 17.09.2002 року [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією її паспорту [NUMBER] . 22.05.2002 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений та нотаріально посвідчений договір дарування, за умовами якого остання прийняла у дар квартиру [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на зазначену квартиру було зареєстровано у Сєвєродонецькому бюро технічної інвентаризації 19.06.2002 року за №268. 18.02.2008 року [PERSON] мешкаючий у [ADDRESS] , склав розписку про те, що отримав від [PERSON] гроші за продану вищеназвану квартиру у розмірі 2000 доларів США. Розписка дана взамін написаної 22.05.2002 року. [PERSON] помер [INFO] у с. Сиротине м. Сєвєродонецьк Луганської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 22.12.2009 року. Відповідно до копії акту Комунального підприємства «Єдиний розрахунковий центр м. Сєвєродонецька» б/н від 18.04.2016 року в квартирі за адресою: [ADDRESS] , фактично мешкають [PERSON] та [PERSON] з 2002 року по теперішній час. Відповідно до копії рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26.05.2015 року по цивільній справі №428/3601/15-ц [PERSON] у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод в користуванні квартирою та виселенні із квартири без надання іншого приміщення [PERSON] відмовлено. 23.06.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений та нотаріально посвідчений договір дарування, за умовами якого останній прийняв у дар безоплатно квартиру [ADDRESS] . Відповідно до копії довідки Відділу адміністративних послуг Центру надання адміністративних послуг у м. Сєвєродонецьку Луганської області №1272 від 31.01.2017 року [PERSON] , уповноважений власник житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований за зазначеною адресою з 01.08.2016 року. Станом на 31.01.2017 року в цій квартирі зареєстровані син [PERSON] , [INFO] , та піднаймач [PERSON] , [INFO] . Відповідно до приписів ч.1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. До спірних правовідносин підлягають застосуванню в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (укладання договору дарування 22.05.2002 року), норми Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР від 20.06.1969 року, Цивільний кодекс УРСР від 18.07.1963 року, Сімейний кодекс України від 10.01.2002 року. Відповідно ст. 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Відповідно ст. 42 ЦК УРСР угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма. Вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством. Відповідно ч.2 ст.58 ЦК УРСР якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Отже, удавана угода своєю формою прикриває реальну угоду, яку мали на меті укласти сторони, тобто укладаючи удавану угоду, сторони угоди діють умисно, усвідомлюючи, що укладають саме таку угоду. Відповідно до статті 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає другій стороні майно у власність і він вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування опосередковує перехід майна від однієї особи до іншої, при цьому дарувальник і обдарований є юридично рівноправними суб`єктами. Для договору дарування необхідна наявність взаємного волевиявлення сторін, без якої цей договір не вважається укладеним. Договір дарування завжди є безоплатним договором. У зв`язку з цим дарувальник не має права вимагати від обдарованого зустрічних дій майнового характеру. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому, і тому він належить до реальних договорів. Майно, що передається за договором дарування, переходить у власність від однієї особи (дарувателя) до іншої (обдарованого). Тому майно, що передається, повинне бути власністю дарувателя. Договір дарування укладається в формі, яка визначається загальними правилами цивільного законодавства про форму договорів (статті 43, 44, 46 ЦК УРСР). Відповідно ст. 244 ЦК УРСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 58 ЦК УРСР якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Згідно із частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять пункти 1, 2 частини першої статті 57 СК України). Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 07 лютого 1991 року «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу УРСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім`єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Позивач [PERSON] стверджує, що він мешкав з [PERSON] однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, з осені 2001 року до січня 2016 року. З паспортів позивача та відповідача встановлено, що вони в один день були зареєстровані в спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Зі свідчень свідка [PERSON] встановлено, що наприкінці серпня 2001 року вона приїхала на садибу в с. Окніне та побачила там [PERSON] та [PERSON] . Вони жили разом, як чоловік та дружина, разом в селі займались вирощуванням худоби, сільськогосподарської продукції, продавали її на ринку, разом ремонтували квартиру. Вона сприймала їх як чоловіка та жінку, вони разом проводили свята. Зі свідчень свідка [PERSON] встановлено, що він бував в с. Окніне, де у [PERSON] є будинок. [PERSON] та [PERSON] в селі тримали господарство (утки, кози). Вони були як сім`я. В 2002 році [PERSON] повідомив йому, що купує квартиру. Його запросили в гості в квартиру по [ADDRESS] . Він їм допомагав порадами з приводу ремонту квартири, будівництва прибудови. Він бачив, що у [PERSON] та [PERSON] були сімейні стосунки. Він їх неодноразово бачив разом на ринку, де вони купували продукти, в с. Окніне, де [PERSON] працювала на городі, в квартирі по [ADDRESS] , вона готувала їжу. Усі питання щодо їх спільного життя [PERSON] та [PERSON] вирішували разом. Зі свідчень свідка [PERSON] встановлено, що в травні 2001 року на День міста [PERSON] познайомив його з [PERSON] , яку представив як дружину. В с. Окніне у [PERSON] є будинок, [PERSON] там займалась городом. В 2002 році від [PERSON] він дізнався, що той купує квартиру на першому поверсі в будинку навпроти міськгазу. Він неодноразово бував у цій квартирі і бачив, що [PERSON] займався її ремонтом, робив прибудову до квартири. Він допомагав їм привозити будівельні матеріали з с. Окніне. Родинами вони зустрічались на природі. Стосунки, які склались між [PERSON] та [PERSON] давали підстави вважати їх чоловіком та дружиною. Зі свідчень свідка [PERSON] встановлено, що в 2002 році в будинку по [ADDRESS] , на першому поверсі появились нові квартиранти. Це [PERSON] і [PERSON] , які купили квартиру і робили в ній ремонт, будували прибудову, а потім стали в цій квартирі жити. У [PERSON] та [PERSON] були гарні стосунки, вони весь час жили разом, разом проводили свята, ювілеї, разом їздили у село. Він сприймав [PERSON] і [PERSON] , як чоловіки і дружину. [PERSON] возив будівельні матеріали, приїздив на обід, [PERSON] готувала їжу, займалась господарством, консервуванням. В ремонті брали участь і [PERSON] , і [PERSON] , деяких працівників вони наймали. Перед війною [PERSON] і [PERSON] стали сваритись, стосунки у них погіршились, після чого вони розійшлись. Свідчення свідків з боку позивача відповідачем [PERSON] спростовані не були. Також у судовому засіданні був переглянутий відеозапис святкування ювілею [PERSON] , на якому зафіксовано, що відповідач [PERSON] повідомляє запрошеним на святкування гостям, що в них є ще привід святкування з [PERSON] 10-ти річного ювілею їх спільного проживання. При цьому суд враховує, що [PERSON] до 12.03.2006 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який припинився внаслідок смерті останнього. Аналіз вищенаведених доказів у сукупності з іншими обставинами, встановленими під час розгляду справи, дає суду підстави зробити висновок про те, що дійсно [PERSON] та [PERSON] з 13.03.2006 року перебували у фактичних шлюбних відносинах, тривалий час проживали разом за однією адресою, вели спільне господарство, на дачі позивача обробляли земельну ділянку, вирощували худобу та сільськогосподарську продукцію, яку реалізовували на ринку, мали єдиний бюджет, разом займались ремонтними роботами у спірній квартирі. Суд вважає, що зв`язки, які виникли і склались між [PERSON] та [PERSON] , які не перебували в іншому зареєстрованому шлюбі, є тривалими та притаманні сім`ї. Доводи відповідача [PERSON] про те, що вона просто так допомагала [PERSON] обробляти городи та разом вони лише відвідували усілякі свята, зазначених висновків суду не спростовують. Таким чином, враховуючи, що інститут проживання однією сім`єю чоловіка і жінки набув нормативного закріплення у Сімейному кодексі України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, а до того сімейні правовідносини регулювались Кодексом про шлюб та сім`ю України, який не передбачав юридичних наслідків такого проживання, а також той факт, що відповідач до 12.03.2006 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, то суд вважає можливим встановити факт проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, з 13.03.2006 року до січня 20165 року. Суд вважає, що [PERSON] та [PERSON] придбали спірну квартиру внаслідок спільної праці, а тому таке майно не може бути визнано об`єктом права спільної сумісної власності, а частка в цьому майні має визначається відповідно до ступеня участі кожної зі сторін у його придбанні. Враховуючи вищенаведене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про визнання спірної квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Щодо решти позовних вимог [PERSON] визнати договір дарування спірної квартири від 22.05.2002 року договором купівлі-продажу, визнати недійсним та скасувати договір дарування спірної квартири від 23.02.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , визнати за ним право власності на 1/2 частку спірної квартири суд відзначає наступне. Вимога позивача скасувати договір дарування спірної квартири від 23.02.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , не підлягає задоволенню, оскільки такий спосіб захисту порушеного права, як скасування договору, не передбачений ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 417 ЦПК України суд враховує вказівку Верховного суду, викладену у постанові від 05.06.2019 року щодо того, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.26 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, згідно з якими особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Судом встановлено, що договір дарування спірної квартири від 22.05.2002 року був укладений між [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] . Таким чином, до участі у цій справі в якості відповідача за вимогами [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири від 22.05.2002 року не були залучені інші відповідачі. Суд відзначає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому залучається до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Зважаючи на ту обставину, що [PERSON] , який був стороною оспорюваного договору дарування, помер, то до участі в цій справі повинні були залучені його спадкоємці, а якщо спадкоємців немає, чи вони не прийняли спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] , або відмовились від її прийняття, то до участі в справі в якості відповідача повинна бути залучена відповідна територіальна громада за місцем відкриття спадщини, визначеного відповідно до приписів ст. 1277 ЦК України, в особі органу місцевого самоврядування. Зазначене свідчить про те, що до участі в цій справі не були залучені усі особи, яким належить відповідати за позовом [PERSON] , а з відповідними клопотаннями під час проведення підготовчого засідання ні позивач, ні його представник до суду не звертались. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] визнати договір дарування спірної квартири від 22.05.2002 року договором купівлі-продажу та визнати його недійсним задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог [PERSON] визнати недійсним та скасувати договір дарування спірної квартири від 23.02.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , та визнати за ним право власності на 1/2 частку спірної квартири, суд відзначає наступне. Зазначені вимоги є похідними від вимоги визнати договір дарування спірної квартири від 22.05.2002 року договором купівлі-продажу та визнати його недійсним, проте суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісної вимоги. Також відповідно до ч.1 ст. 417 ЦПК України, враховуючи вказівку Верховного суду, викладену у постанові від 05.06.2019 року щодо необхідності надати належну правову оцінку заяві [PERSON] про застосування наслідків спливу строків позовної давності, суд відзначає, що 08.02.2017 року до суду від відповідачів [PERSON] , [PERSON] надійшла заява про застосування до вимог позивача про визнання недійним договору дарування від 22.05.2002 року строків позовної давності. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Мова В.І. заперечували проти застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що строки позовної давності позивач не пропустив, оскільки лише в 2015 році під час розгляду справи №428/3601/15-ц дізнався про те, що замість договору купівлі-продажу спірної квартири [PERSON] уклала з [PERSON] договір дарування від 22.05.2002 року, а до суду з цим позовом звернувся в серпні 2016 року. Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналізуючи зміст ст. 258 ЦК України та зміст заявлених позовних вимог, суд вважає, що в цьому випадку спеціальна позовна давність не застосовується, а тому підлягають застосуванню загальні строки позовної давності. Щодо встановлення початку перебігу строку загальної позовної давності, суд відзначає, що він обліковується з дня укладення договору дарування квартири, тобто з 22.05.2002 року. Доводи позивача про те, що він дізнався про укладання договору дарування квартири лише під час розгляду цивільної справи №428/3601/15-ц за позовом [PERSON] про його виселення зі спірної квартири не заслуговують на увагу, оскільки позивач проживав у спірній квартирі і з його пояснень знав, де зберігаються документи на квартиру, вони знаходились у вільному доступі і він мав реальну можливість ознайомитись з ними. Доказів, які б спростовували зазначений висновок суду, позивач не надав. Частинами 3-5 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. При цьому ні позивач, ні його представник не звертались до суду з клопотаннями про визнання поважними причини пропущення позовної давності, помилково вважаючи, що [PERSON] цей строк не був пропущений. За таких обставин суд вважає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачами у спорі, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування від 22.05.2002 року недійсним. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та усунути йому перешкоди у здійсненні ним права власності на квартиру [ADDRESS] шляхом виселення відповідача зі спірної квартири, суд відзначає наступне. Судом встановлено, що на підставі договору дарування квартири від 23.06.2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , у останнього виникло право власності на спірну квартиру. В момент укладання договору дарування квартири [ADDRESS] в ній був зареєстрований відповідач за зустрічним позовом [PERSON] . Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 391 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного суду України від 16.11.2016р. №6-709цс16. В судовому засіданні з пояснень учасників справи та свідчень свідка [PERSON] було встановлено, що [PERSON] в спірній квартирі фактично не проживає. Оскільки [PERSON] не мешкає у спірній квартирі, то зустрічна позовна вимога про виселення [PERSON] задоволенню не підлягає. При цьому суд враховує, що [PERSON] не є членом сім`ї власника цієї квартири [PERSON] , а тому з моменту набуття останнім права власності на квартиру, яку він отримав в дар від своєї матері [PERSON] , відповідач за зустрічним позовом втратив право користування цією квартирою, оскільки він мав право користування спірною квартирою за згодою і з дозволу попереднього власника, яким була [PERSON] . Зазначене свідчить про наявність перешкод у [PERSON] у здійсненні ним вільного права користування своїм майном, що має наслідком задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісних та зустрічних позовних вимог. Враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України суму сплаченого судового збору [PERSON] у розмірі 640 грн., а також часткове задоволення зустрічної позовної заяви, суд приходить до висновку, що сума сплаченого судового збору у розмірі 320 грн. відповідно до пропорційності задоволених позовних вимог підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] . Решта судових витрат сторонам не відшкодовується, оскільки суд позовні вимоги задовольнив частково.

Outcome: partial