Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом, який в подальшому був уточнений, в остаточній редакції позивач просить суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене Дергачівською державною нотаріальною конторою Харківської області 06 червня 2006 року за реєстровим №2-1918; визнати недійсним спадковий договір укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 28 жовтня 2009 року приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області за реєстровим №4426; визнати за [PERSON] право власності на 5/6 частин житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що його батькам, [PERSON] та [PERSON], належав на праві спільної власності житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] [INFO] помер батько позивача, [PERSON]. Після його смерті залишилася спадщина, а саме 1/2 частина зазначеного будинку. Спадкоємцями за законом після його смерті є позивач у справі; його дружина, [PERSON]; та його син, брат позивача, [PERSON]. В зв'язку з чим, позивач вказує на те, що йому належить 1/6 частина спірного житлового будинку у порядку спадкування за законом після смерті його батька. [INFO] померла мати позивача, [PERSON], та після її смерті залишилася спадщина, а саме 1/2 частина вказаного житлового будинку, що належала їй у праві спільної власності з батьком позивача, а також 1/6 частина, що належала їй у порядку спадкування після його смерті, тобто загалом 2/3 частини. Крім того, мати позивача залишила заповіт, посвідчений 20 січня 2000 року секретарем виконкому Русько-Лозовської сільської ради Дергачівського району Харківської області за реєстровим №23, за яким заповіла все своє майно своїм синам. Так, позивач зазначає, що йому належить 2/3 частини спірного житлового будинку у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO] та загальна частина майна у спірному житловому будинку, яка належить йому у порядку спадкування після смерті батьків складає 5/6 частин. В судове засідання позивач разом з представником підтримали позовні вимоги, та просили позов задовольнити, з вищенаведених підстав. Представник відповідача, [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову посилаючись на його необґрунтованість, [PERSON] надав до суду заяву про відмову в задоволенні позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Дергачівського району Харківської області в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, з проханням слухати справу у їх відсутності, та ухвалити рішення у відповідності до вимог діючого законодавства. Відповідач, [PERSON] в судове засідання не з'явився, про слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав до суду заяву в якій просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Приватний нотаріус Дергачівського районного нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилася, в раніше наданих поясненнях заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість. Представник Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області в судове засідання не з'явився, про слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази в сукупності, суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні позову, з наступних підстав. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріалами справи встановлено, що батькам позивача, [PERSON] та [PERSON], належав на праві спільної власності житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] Відповідно свідоцтва про смерть серія [NUMBER], зареєстрованого [PERSON] сільською радою Дергачівського району Харківської області, [INFO] помер батько позивача, [PERSON]. [INFO] померла мати позивача, [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER], виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дергачівського районного управління юстиції Харківської області. 20 січня 2000 року [PERSON] склала заповіт, який був посвідчений секретарем виконкому Русько-Лозовської сільської ради Дергачівського району Харківської області за реєстровим №23, відповідно до якого вона заповіла все своє майно [PERSON] та [PERSON], в рівних частинах кожному. Відповідно свідоцтва про право власності, посвідченого Дергачівською державною нотаріальною конторою Харківської області 06 червня 2006 року за реєстровим №2-1916, [PERSON], який помер [INFO] і був подружжям [PERSON], належало право власності на 1/2 частку в спільному сумісному майні, придбаному подружжям за час шлюбу. Спільне сумісне майно, право власності на яке в зазначеній частці посвідчено даним свідоцтвом за [PERSON], складається з житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці розміром 1500 кв.м. Так, на підставі вказаного свідоцтва, 1/2 частка зазначеного майна залишається у власності [PERSON]. Крім того, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Дергачівською державною нотаріальною конторою Харківської області 06 червня 2006 року за реєстровим №2-1918 та зареєстроване комунальним підприємством технічної інвентаризації «Інвенрос» Дергачівського району Харківської області 27 жовтня 2009 року за реєстровим №1070, [PERSON] є спадкоємицею 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці 1500 кв.м. Таким чином, жилий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS], належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідчених Дергачівською державною нотаріальною конторою Харківської області та зареєстрованих комунальним підприємством технічної інвентаризації «Інвенрос», від 27 жовтня 2009 року за реєстровим номером №1070 в книзі №9, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №24260335 від 27 жовтня 209 року, реєстраційний №10803763. 28.10.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було складено спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області, у відповідності до якого [PERSON] передала після своєї смерті у власність [PERSON] належний їй на праві приватної власності жилий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] Також в даному договорі зазначено, що за згодою сторін на [PERSON] покладено обов'язки забезпечувати відчужувача харчуванням, лікувальними засобами та в разі смерті поховати на цвинтарі в с. Руська Лозова. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Позивач вказав, що набувач за вказаним договором, [PERSON], не виконував належним чином свої зобов'язання за цим договором, а саме утримання, догляд, поховання та інші обов'язки. Та всупереч на зазначене позивачем не надано суду належних підтверджень. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Оспорюючи спадковий договір позивач посилається на те, що на момент його укладення [PERSON] була не зряча, тому не могла його прочитати та підписати. Та всупереч на зазначене, приватним нотаріусом [PERSON] в судовому засіданні було надано пояснення, що при засвідченні оспорюваного договору сторони правочину перебували при здоровому розумі та ясній пам'яті, діяли добровільно розуміючи значення своїх дій. Крім того, на вказаному договорі міститься підпис вдчужувача [PERSON], що спростовує думку позивача стосовно, того що вона не могла підписати даний договір. Таким чином, позивачем не наведено суду обґрунтованих підстав визнання його недійсним. Крім того, в судовому засіданні за клопотання учасників судового розгляду були допитані свідки за клопотанням позивача [PERSON] та [PERSON], однак їх показання суд не може взяти до уваги їх показання, оскільки обставини, на які посилається позивач, не входять до вичерпного переліку підстав визнання недійсними вказаних правочинів. Свідки, допитані в судовому засіданні за клопотання відповідача, [PERSON] та [PERSON], підтвердили додержання умов зазначених у спадковому договорі зі сторони [PERSON], а також той факт що [PERSON] на момент його укладення була здорова та розуміла значення своїх дій. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, де вказано, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. У відповідності до п.7 вказаної постанови, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Так, позивач в судовому засіданні не зазначив, якому саме закону суперечить зміст оспорюваних правочинів. Також обставина, що померла [PERSON] була не зряча та не розуміла значення своїх дій не є доказом того, що оспорюванні договори фіктивні, оскільки відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. З огляду на наведене вище, суд приходить до висновку, що оспорювані договори створили реальні правові наслідки, а тому підстави для визнання їх недійсними, - відсутні, а позивач не довів ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 4 ЦПК України визначено, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, оскільки, суд відмовляє в задоволенні вимог позивача про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину та визнання недійсним спадкового договору, то суд вважає вимогу позивача про визнання за ним права власності передчасною, та зазначає, що позивач не скористався своїм правом про призначення експертизи. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд вважає вимоги позивача не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed