Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Автозаводського районного суду м.Кременчука із позовом до [PERSON] про стягнення 3% річних в сумі 3875,20 грн за період з 01.11.2016 до 01.04.2017 та 10% річних в розмірі 284000 грн за період з 01.11.2017 до 01.04.2018. ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що згідно рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 28.12.2011 між ним та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого він, [PERSON] передав, а [PERSON] отримав кошти в сумі 10400 дол.США, що в перерахунку на день передачі становило 84240 грн. Рішенням суду від 19.12.2012 з відповідача стягнуто кошти за договором позики. Вказане рішення суду відповідачем не виконується. Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука з відповідача було стягнуто інфляційні втрати, 3% річних та штраф на загальну суму 180249,93 грн. 01.11.2017 Автозаводським районним судом м.Кременчука було ухвалено рішення про стягнення з [PERSON] 43173 грн. Станом на день подання позову відповідач не повернув йому кошти у зв`язку із чим, він має право на стягнення 3% річних та неустойки в розмірі 10% річних за кожен місяць прострочення виконання зобов`язання. Позивач подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги підтримав та просив задовольнити. ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧА Від представника відповідача надійшов відзив на позов в якому зазначено про те, що відповідач не погоджується із вимогами позивача в повному обсязі. Вказав, що позивачем не було доведено заявленого розміру та умов сплати неустойки, а тому і обов`язку відповідача сплатити неустойку в розмірі 10% річних від простроченої суми. На думку відповідача, проведений позивачем розрахунок неустойки є помилковим, оскільки позивачем враховано не лише суму основного боргу, а також нараховані за рішеннями судів штрафні санкції. Також, до канцелярії суду була подана заява «про застосування строків позовної давності». У вказаній заяві зазначено, що 10.10.2012(дата подання позову про стягання основного боргу та штрафу) по основній вимозі перервалась позовна давність, а тому вимоги про стягнення відсотків заявлені з пропуском позовної давності. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ, ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 19.12.2012 по справі №1601/12535/2012 з позов [PERSON] було задоволено та стягнуто з [PERSON] на його користь заборгованість в сумі 143208 грн за договором від 28.12.2011. Вказаним рішенням було встановлено, що 28 грудня 2011 року [PERSON] уклав із [PERSON] договір позики, згідно з яким передав йому грошові кошти у сумі 84 240 гривень з умовою їх повного повернення до 28 лютого 2012 року. Також, 01.11.2017 Автозаводським районним судом м.Кременчука Полтавської області ухвалено рішення по справі №524/1438/17, яким з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 28.12.2011 на загальну суму 43173 грн за період з 01.06.2016 по 01.11.2016, а саме: 3% річних у сумі 1053,00 грн., штраф у сумі 42 120,00 грн. Вказаним рішенням суду було встановлено, що Умовами договору позики, укладеного між сторонами, передбачено неустойку, а саме штраф у розмірі 10% від суми боргу за кожен місяць прострочення. Відповідно до повідомлення Автозаводського ВДВС м.Кременчук ГТУЮ в Полтавській області від 01.11.2017 за №108711 у відділі перебувають 2 виконавчих провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів. Станом на 01.11.2017 заборгованість боржником не сплачена. НОРМИ ПРАВА Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Згідно з ч. 1 ст. 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. В ст.1048 ЦК України зазначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України визначено, що в тому разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. ОЦІНКА СУДУ За змістом ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Якщо рішення не виконано в установленому законом порядку, прийняття судом рішення не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року по справі 761/38456/15-ц(провадження 61-9054зпв18). Суд враховує те, що відповідачем не було надано суду жодного доказу який би підтверджував те, що рішення суду про стягнення боргу виконано ним в повному обсязі. Приймаючи до уваги те, що відповідачем не спростовано доводів позивача про те, що позика відповідачем не повернута, тобто зобов`язання не виконано належним чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про стягнення 3% річних є обґрунтованими. Щодо заяви про застосування позовної давності, суд відзначає, що положення 3% річних, на відміну від неустойки, не забезпечує виконання зобов`язання, а є лише мірою відповідальності боржника за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. У зв`язку із цим, суд вважає необґрунтованими доводи представника відповідача про те, що позовна давність за вимогами про стягнення 3% річних спливла в 2015 році. З огляду на те, що відповідач не виконав рішення суду про стягнення з нього заборгованості за договором позики та враховуючи те, що позивачем заявлено вимогу про стягнення 3% річних за період з 01.11.2016 до 01.04.2017, суд вважає, що відповідно до ст.625 ЦК України з відповідача на корись позивача підлягає стягненню 3% річних. Визначаючи розмір 3% річних суд враховує те, що рішенням суду заборгованість за договором позики від 28.12.2011 була стягнута в національній валюті, крім того, при розгляді справ, судами було встановлено, що позика отримана відповідачем у гривні. Також, суд враховує, що рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 01.11.2017 по справі №524/1438/17 судом було стягнуто 3% річних за період 01.06.2016 по 01.11.2016. У зв`язку із чим, суд вважає за можливе стягнути з відповідача 3% річних за період з 02.11.2016 до 01.04.2017 Отже, за період з 02.11.2016 до 01.04.2017 3% річних становить - 1045,50 грн та розраховується за такою формулою Сума боргу ? 3%/100%/365 днів ? Кількість днів прострочення зобов`язання = 84240 *3%/100%/365 днів*151 днів=1045,50 грн. За таких обставин, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 1045,50 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення неустойки за договором позики в розмірі 10%. Велика Палата Верховного Суду в постанові по справі № 444/9519/12(провадження № 14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року висловила наступну правову позицію: «Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання». Окрім права нараховувати проценти, після спливу визначеного договором строку кредитування, кредитодавець також втрачає право нараховувати обумовлену в договорі неустойку. Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду висловленою в постанові по справі № 202/4494/16-ц(провадження 14-318цс18) від 31 жовтня 2018 року. На переконання суду вказані позиції Верховного Суду є застосовними до правовідносин, які виникли між сторонами. Отже, враховуючи те, що позивачем у 2012 році було пред`явлено вимогу до відповідача про повернення позики в повному обсязі, суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 10% річних в розмірі 284000 грн за період з 01.11.2017 до 01.04.2018 задоволенню не підлягають. Оскільки судом відмовлено у задоволенні вимог про стягнення неустойки, суд вважає за можливе не вирішувати заяву представника відповідача про застосування позовної давності в цій частині. Відтак, позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в сумі 10,51 грн, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial