Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] та вселення. 30.01.2014 року [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Ухвалою суду від 21.03.2014 року об'єднано в одне провадження позовні вимоги первісного позову та вимоги за зустрічним позовом. Позивач-відповідач та його представник позовні вимоги первісного позову підтримали та просили позов задовольнити, щодо зустрічного позову просили відмовити. Відповідач-позивач та її представник позовні вимоги зустрічного позову підтримали та просили позов задовольнити, щодо первісного позову просили відмовити. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги первісного позову є необґрунтованими та такими що до задоволення не підлягають, а зустрічний позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що виконкомом Івано-Франківської міської ради 09.09.1998 року було видано [PERSON] ордер №004485 на квартиру [ADDRESS], сім'я якої складається з трьох чоловік (її, чоловіка [PERSON] та дочки) (а.с.5). Розпорядженням міського голови від 02.07.2003 року №332-р було затверджено перелік приватизованих квартир, в тому числі по [ADDRESS] а саме [PERSON] (а.с.7-9), в розпорядженні не вказано вірно прізвище власника. На підставі даного розпорядження підлягало оформленню таке право власності на житло з видачею Свідоцтва на приватизацію та реєстрація права власності в органах ОБТІ. Однак, як судом встановлено, ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» з матеріалів приватизаційної справи, яка знаходиться в архівах, на квартиру [ADDRESS], не змогло надати копію другого примірника Свідоцтва про право власності, оскільки такий примірник відсутній, а право власності на дану квартиру не зареєстровано (а.с.62). Не є належним доказом справи наданий позивачем-відповідачем лист Департаменту комунального господарства, транспорту і зв'язку виконкому Івано-Франківської міської ради від 28.01.2014 року №К/1476 щодо отримання Свідоцтва уповноваженим власником (а.с.49), оскільки такий орган на даний час не веде реєстрацію такої видачі Свідоцтв та самого права власності. Сторони також не змогли надати суду підтвердження отримання, за наслідком прийнятого розпорядження міського голови, Свідоцтва на право власності на квартиру. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Оскільки економічною основою кожного суспільства є власність у різних її формах, то одним із найголовніших об'єктів державного захисту виступає саме право власності. При цьому законодавство, зокрема Конституція, Цивільний кодекс надають усім власникам рівні умови для захисту права власності. У ст. 386 ЦК закріплено основні правові засади захисту права власності в Україні, які базуються на принципі рівності захисту права власності всіх його суб'єктів (фізичних і юридичних осіб, держави, територіальних громад). Право власності набувається у порядку встановленому законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України. Питання приватизації квартир, врегульовано Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Так, згідно ст.2 даного Закону, в редакції станом на момент приватизації батьком позивачів квартири, до об'єктів приватизації (далі - квартири (будинки) належать: квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму. Статтею 391 ЦК України встановлено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однак суду необхідно виходити з того, що позивач-відповідач повинен підтвердити своє право власності на нерухоме майно, дану квартиру, при цьому що відповідач-позивач в даній справі оспорює таке право власності позивача за первісним позовом на розпорядження квартирою, окрім того і саме існуюче на час спору користування нею . Отже, як вже зазначалося вище, з 09.09.1998 року в квартиру [ADDRESS], було зареєстровано [PERSON] та її чоловіка [PERSON], як члена сім'ї. Згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 11.06.2007 року шлюб між сторонами було розірвано, а в самому рішенні обумовлено, що сторони проживають окремо впродовж 9 років (а.с.32-33). [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що з 2007 року він проживав з своєю мамою в м.Калуші, в спірній квартирі з цього часу не проживав, цей же факт підтвердила і [PERSON] Отже, після розірвання шлюбу [PERSON] остаточно виїхав з даної квартири, забравши всі речі, і з того часу в квартирі не проживає. А тому, суд зазначає, що право на користування, не набувши власності, було набуто правомірно як членом сім'ї, а після остаточного виїзду з даної квартири та переїзду на постійне місце проживання в інший населений пункт є встановлення факту не проживання більше 7-х років по місцю реєстрації, а тому з цього випливає, що [PERSON] втратив таке право на користування житлом. Оскільки з обставин справи вбачається, що питання визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням стосується колишнього члена сім'ї власника житлового приміщення, тому спір в цій частині підлягає вирішенню відповідно до статті 405 ЦК. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Для регулювання відносин між власником житла та членами його сім'ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому, хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі ст..3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сім'ї власника помешкання на користування ним, чинним є правило ч.1 ст.405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім'ї. Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім'ї права користування помешканням. Пояснення ж і доводи [PERSON] в первісному позові про те, що відповідач чинить перешкоди в користуванні квартирою протягом 2013 року (а.с.10-16) не заслуговують на увагу суду, з тих підстав, що не проживаючи 7 років в даній квартирі, а також не оплачуючи весь цей період витрати по утриманню квартири (а.с.33-38), та окрім того відсутнє належно оформлене право на власність на вищезгадану квартиру, при чому [PERSON] уповноважувався на вчинення дій по оформленню права власності [PERSON] від її імені за довіреністю 22.12.1999 року (а.с.56), тому такі доводи позивача-відповідача не є обґрунтованими. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] та вселення, не є обґрунтованими, а позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] підлягають до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved