Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне. 20.10.2017 року за договором купівлі - продажу ним була придбана квартира за адресою: [ADDRESS], згідно п. 13 якого, попередній власник квартири повинен був зняти з реєстрації місця проживання зареєстрованих у ній осіб до 26.10.2017 року. На момент укладення договору в квартирі були зареєстровані відповідачі: [PERSON], [PERSON], [PERSON] При переоформленні особистого рахунку [PERSON] стало відомо, що зареєстровані у придбаній квартирі особи не знялися з реєстрації місця проживання. Майна, яке б належало відповідачам на теперішній час у квартирі немає, комунальні послуги [PERSON] сплачуються самостійно. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить визнати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06.12.2017 року провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користування житловою власністю відкрито. Призначено розгляд справи по суті на 10.01.2018 року. Згідно із розпорядженням керівника апарату Комунарського районного суду м.Запоріжжя №43-к від 10.01.2018 року, у зв'язку із перебуванням [PERSON] на лікарняному, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана в провадження судді Дмитрієвої М.М. 11.01.2018 року ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя справа прийнята до провадження судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя Дмитрієвої М.М., призначено підготовче судове засідання на 23.01.2018 року. У зв'язку із відсутністю у суду відомостей про вручення поштового повідомлення про дату, час і місце судового засідання, ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.01.2018 року підготовче судове засідання відкладено на 09.02.2018 року. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09.02.2018 року підготовче провадження закрито, призначено судовий розгляд справи по суті на 22.02.2018 року. Позивач [PERSON] повідомлений своєчасно про дату, час і місце розгляду справи у судове засідання не з'явився, до суду направив свого представника. Представник позивача [PERSON] у підготовче судове засідання на 23.01.2010 року з'явилася, надала суду пояснення. У підготовче судове засідання на 09.02.2018 року та у судове засідання на 22.02.2018 року не з'явилася, надала заяви про розгляд справи без її участі, вказала, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судові засідання на 10.01.2018 року, 23.01.2018 року, 09.02.2018 року та 22.02.2018 року не з'явилися. Направлені на адресу проживання відповідачів копії позовної з додатками та судові повістки про виклик до суду на 10.01.2018 року повернулися до суду у зв'язку із закінченням терміну зберігання. В подальшому відповідачі викликалися через публікацію оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до п. 11 ч. 7 ст. 128 ЦПК України. Причини їх неявки суду не відомі. Оскільки суд не має відомостей про причини неявки відповідачів, повідомлених належним чином, враховуючи відсутність відзиву, позицію представника позивача, що останній не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив на підставі ст. 280 ЦПК України, розглянути справу заочно та, згідно зі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювати фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувальнуваного технічного засобу. Встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 81, 76 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 20.10.2017 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, за яким останній набув право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Згідно п. 13 договору продавці зобов'язуються зняти всіх зареєстрованих осіб не пізніше 26.10.2017 року. У вказаній квартирі зареєстровані: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується даними Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради. Згідно зі ст. ст. 30, 41 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно зі ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із нормами ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Крім того, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні його права користування чи розпорядження своїм майном. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст. 13 ЦПК України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved