Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області із позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 14.08.2017 позивач звільнився з ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот». Проте, з позивачем не було проведено в день звільнення повного розрахунку. Сума заборгованості по несвоєчасно виплаченій заробітній платі в розмірі 16436,50 грн була виплачена лише 08.12.2020. На підставі викладеного позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 256858,17 грн. Також позивачем було надано письмові пояснення в обгрунтування яких він зазначив, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц не може бути застосована у справі №428/827/21, оскільки не існує спору про розмір невиплаченої заробітної плати. Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, розгляд справи просила проводити без її участі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Правом на подачу відзиву відповідач не скористався. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно із копією трудової книжки серії [NUMBER] , виданої на ім`я [PERSON] , позивача було звільнено з ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» з 14.08.2017 за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. Судовим наказом Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10.01.2019 по справі 428/261/19 було стягнуто з ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 16436,50 грн. Згідно із випискою з банківського рахунку позивача в АБ «Кліринговий Дім», 08.12.2020 на рахунок позивача була перерахована сума заробітної плати в розмірі 16436,50 грн. Відповідно до довідки ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» № 37313 від 16.10.2018 середньогодинна заробітна плата позивача складає 56,15 грн., середньомісячна кількість годин за період 163,5 год., середньомісячна заробітна плата 9180,53 грн. \~ \~ \~ \~Вирішуючи справу по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступних норм законодавства. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Таким чином, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Отже, у спірних правовідносинах з вини відповідача не був проведений повний розрахунок при звільненні з позивачем. Щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню, суд зазначає таке. Метою законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду від 26 червня 2019 року дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц погодилась з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Однак, з огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. З урахуванням зазначеного вище, обставин даної справи, а саме: розміру заборгованості, періоду затримки причини, з якими пов`язана тривалість затримки виплати (прострочення) такої заборгованості, тобто порушень прав працівника до моменту остаточного розрахунку по заборгованості, а також співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні та положень пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, де зазначено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, суд вважає, що є підстави для зменшення заявленого позивачем розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Суд зазначає, що розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з 15.08.2017 по 07.12.2020. Середньогодинна заробітна плата позивача складає 56 грн. 15 коп. згідно довідки, наданої позивачем. Середньомісячне число робочих годин позивача згідно вказаної довідки, складає 163,5 робочих годин. Загальна кількість робочих годин за період з 15.08.2017 по 07.12.2020 включно становить 6502,84 год., яка складається з кількості робочих годин за 39 повних місяці (вересня 2017 року листопад 2020 року), робочих годин за 12 робочих днів у серпні 2017 року та робочих годин за 5 робочих днів у грудні 2020 року (163,5 год. х 39 міс.) + (163,5 год./22 робочих днів у серпні 2017 року х 12 робочих днів затримки розрахунку) + (163,5 год./22 робочих днів у грудні 2020 року х 5 робочих днів затримки розрахунку) = 6502,84 год.) Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 366227,15 грн. (визначається шляхом множення середньогодинної заробітної плати на кількість робочих годин затримки, тобто 56,15 грн. х 6502,84 год. = 365\~134,47 грн.). Разом з тим, позивач у своїй позовній заяві просив стягнути на його користь середній заробіток у розмірі 256858,17 грн, а тому враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочиства, суд розглядає дану справу в межах заявлених позовних вимог. При цьому суд зауважує, що визначаючи розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судом враховується загальний розмір заборгованості із невиплаченої заробітної плати у розмірі 16436,50 грн, що більш ніж у п`ятнадцять разів менше, ніж заявлений позивачем до стягнення розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Таким чином, враховуючи висновки, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц, суд вважає, що заявлений позивачем розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 256858,17 грн, є неспівмірно великим порівняно з розміром невиплаченої заробітної\~плати,\~а тому\~суд дійшов\~висновку щодо необхідності зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача. Разом з тим суд вважає за необхідне зазначити, що в даному випадку визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить саме із принципу співмірності розміру зазначеного відшкодування із розміром несвоєчасно виплаченої заробітної плати, та виходячи з орієнтовної оцінки розміру майнових втрат, яких міг зазнати позивач, незалежно від того, існує між сторонами спір про розмір невиплаченої заробітної плати чи ні. Таким чином, посилання позивача на те, що в даному випадку правова позиція Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц не може бути застосована, оскільки не існує спору про розмір невиплаченої заробітної плати, є не обгрунтованими. Отже,\~з огляду\~на очевидну\~неспівмірність заявлених\~до стягнення\~сум середнього\~заробітку зі\~встановленим розміром\~заборгованості,\~характером цієї\~заборгованості,\~діями позивача\~та відповідача,\~суд вважає\~справедливим,\~пропорційним і\~таким,\~що відповідатиме\~обставинам цієї\~справи,\~які мають\~юридичне значення\~та наведеним\~вище критеріям,\~визначення розміру\~відповідальності відповідача\~за прострочення\~ним належних\~при звільненні\~позивача виплат\~у сумі\~120000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Із змісту п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року вбачається, що справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а отже суд визначає суму до стягнення без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Підсумовуючи суд зазначає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.08.2017 по 07.12.2020, яка визначена без утримання податків й інших обов`язкових платежів, в розмірі 120 000 грн. 00 коп. За таких підстав, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд у відповідності до ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору в розмірі 1200,19 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial