Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-05 00:00:00

[PERSON] до ПАТ КБ «Приват Банк» про захист прав споживача шляхом визнання недійсними договорів про споживчій кредит, посилаючись на те, що 15.08.2012 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 560592; 11.05.2015 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 1036007. Оскільки позивач вважає умови вказаних договорів несправедливими, такими, що порушують істотній баланс між кредитором та боржником, він вимушений звернутись до суду з позовом про визнання недійсними договорів про споживчій кредит. Представник позивача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача надав суду заяву в якій позовні вимоги не визнав, заперечує проти їх задоволення, справу просить розглянути в його відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] укладений кредитний договір від 15.08.2012 року у вигляді анкети-заяви про приєднання к умовам та правилам надання банківських послуг, відповідно до зазначеної заяви позивач отримав кредитну картку Універсальна Gold. Ознайомившись з умовами кредитування до підписання договору, звіривши їх із положеннями договору, позивач отримав повну інформацію про умови кредитування та й власноруч підписав кредитний договір. Банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого е факт підписання сторонами кредитного договору. Таким чином, кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства, після погодження усіх його положень. Посилання позивача на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не є аргументованими, адже сторони мають попередньо погоджені між собою передбачені договором права та обов'язки, а відповідно до п. 4.6 кредитного договору усі спори та суперечки вирішуються відповідно до норм чинного законодавства. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Положення ст.627 ЦК України встановлюють, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди. Згідно Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним, суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК(статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обовязково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно частини третьої зазначеної статті, волевиявлення учасника правочину мас бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину, відповідно до ст. 215 ЦК України е недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. З урахуванням вищенаведених норм закону, суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Таким чином, визнати недійсним можна лише той договір, який був укладеним, тобто в якому сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов, їхнє волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, а також умова про належну форму була дотримана. Позивачем не надано доказів про укладання 11.05.2015 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] кредитного договору № 1036007. Таким чином, аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсними договорів про споживчій кредит, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed