Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із зазначеною заявою та просить встановити факт, що має юридичне значення про те, що при розгляді питання про встановлення факту, що він є жертвою політичних репресій, він став жертвою здійсненого 21.12.17 від імені держави релігійного фанатизму колегії суддів. В обґрунтування своєї заяви посилається на таке: «21.12.17 Апеляційним судом Дніпропетровської області відмовлено у скасуванні рішення Жовтневого районного суду м. Дніпро від 06.11.17 у справі № 201/11781/17, рішення місцевого суду змінено з мотиву, що за переконанням колегії суддів заявник «жертвою, у розумінні цього поняття визнаний за рішенням суду бути не може» (підкреслення заявника). Зазначений мотив знаходиться у прямому протиріччі з положенням ст. 35 КЗПЛОС та двома рішеннями ЄСПЛ у справах заявника, якими він визнаний жертвою порушення пяти положень цієї Конвенції, та обґрунтований виключно релігійними переконаннями колегії суддів стосовно поняття «жертва». Не вдаючись у суто богословські сутності тлумачень в авраамічних релігіях стосовно «Жертви» та «Жертовності», потрібно лише зазначити - це є важливим, що у класичних напрямах релігійної думки жодних табу чи обмежень стосовно цих слів та понять не було, не існує, а в християнстві, так взагалі весь світогляд побудований на викупній жертві Христа. Про наявність таких табу чи обмежень в інших релігіях доступна література відомостей також не містить. Отже переконання складу суду належать до якогось екстремального релігійного напряму та є сліпою, доведеною до крайнього ступеня прихильністю релігійним ідеям і намаганням к неухильному слідуванню їм в звичайному (в даному випадку процесуальному) житті, тобто релігійним фанатизмом у чистому вигляді». В судовому засіданні заявник підтримав свої вимоги відповідно до викладеного у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення. Представник заінтересованої особи в судовому засіданні просив винести рішення у відповідність до чинного законодавства, послався на те, що Міністерство юстиції України не має ніякою юридичної заінтересованості у даній справі. До матеріалів додано письмові пояснення представника заінтересованої особи аналогічного змісту. Вислухавши сторони, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, з увагою на їх належність допустимість, достовірність, достатність та взаємний зв'язок між ними, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. У відповідності з п.1 ст.6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.10 ст.10 ЦПК України, забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п.5 ч.2 ст. 295 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У відповідність до ч.2 ст.315 Цивільного процесуального кодексу України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих або майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. В даній справі судом встановлені такі факти та визначені відповідні до них правовідносини: 21.12.2017 колегією суддів у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі [PERSON] (головуючий), [PERSON] та [PERSON] частково задоволено апеляційну скаргу [PERSON], в якій він просив скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.11.17 у справі № 201/11781/17: за наслідками розгляду апеляційної скарги рішення суду першої інстанції змінено. При цьому, не погоджуючись із мотивом прийняття оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів Апеляційного суду дійшла висновку: «Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області вважає, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції - зміні з мотивів обґрунтування відмови у задоволенні вимог [PERSON], виходячи з наступного. Відмовляючи у задоволенні вимог [PERSON] щодо визнання його жертвою політичних репресій у період з 1997 року по 2017 рік та, що він має права, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» для жертв політичних репресій, суд першої інстанції посилався на те, що Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» встановлено інший порядок реабілітації жертв політичних репресій на Україні. Однак, з таким висновком суду погодитись не можливо, оскільки він зроблений без врахування того, що названий [PERSON], на який посилається заявник та просить його застосувати за аналогією з тих причин, що діюче на сьогодні законодавство України не містить в собі регламентації встановлення факту застосування до громадянина політичних репресій у період 1997-2017 p.p. та правових наслідків його встановлення, на думку судової колегії, не може бути застосованим, як до правовідносин, які виникли у вказаний заявником період часу, так і до самого [PERSON], який жертвою, у розумінні цього поняття, визнаний за рішенням суду бути не може» (а.с.18-20). Під час розгляду справи, що розглядається, на вимогу заявника, також досліджені матеріали цивільної справи №201/11781/17, що містить вищезгадану постанову Апеляційного суду, та яка зберігається в архіві Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, зокрема, прослухано звукозапис судових засідань по цій справі в Апеляційному суді Дніпропетровської області від 21.12.2017 та від 08.02.2018. Надаючи оцінку встановленим обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до п.14 ч.1 ст.92 Конституції України, виключно законами України визначаються: судоустрій, судочинство, статус суддів. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судоустрій будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності. Найвищим судом у системі судоустрою є Верховний Суд. Систему судоустрою складають: 1) місцеві суди; 2) апеляційні суди; 3) Верховний Суд. Відповідно до ч.1 ст.21 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», місцевими загальними судами є окружні суди, які утворюються в одному або декількох районах чи районах у містах, або у місті, або у районі (районах) і місті (містах). Відповідно до ч.1 ст.22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», місцевий суд є судом першої інстанції і здійснює правосуддя у порядку, встановленому процесуальним законом. Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», апеляційні суди діють як суди апеляційної інстанції, а у випадках, визначених процесуальним законом, - як суди першої інстанції, з розгляду цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення. Відповідно до п.п.1,3 ч.1 ст.27 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Апеляційний суд: 1) здійснює правосуддя у порядку, встановленому процесуальним законом; 3) надає місцевим судам методичну допомогу в застосуванні законодавства. Відповідно до ч.1 ст.23 ЦПК України, усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті. Відповідно до ч.1 ст.24 ЦПК України, апеляційні суди переглядають в апеляційному порядку судові рішення місцевих судів, які знаходяться у межах відповідного апеляційного округу (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду). Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. З аналізу наведених положень законодавства слід дійти висновку про те, що саме на апеляційні суди покладено функцію перегляду рішень судів першої інстанції на предмет їх законності та обґрунтованості, а не навпаки. В даному ж випадку, заявник фактично просить суд першої інстанції надати правову оцінку рішенню суду апеляційної інстанції та мотивам його прийняття, які, на думку заявника, є наслідком впливу релігійних переконань членів колегії суддів у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області [PERSON] (головуючий), [PERSON] та [PERSON] З цього приводу слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до п.3 ч.1 ст.382 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням: а) встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; б) доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; в) мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу; г) чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду; ґ) висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції. Надання оцінки повноті, переконливості та обґрунтованості мотивів, з яких суд апеляційної інстанції дійшов певних висновків в цивільній справі, до компетенції суду першої інстанції не відноситься. Такий висновок випливає також і з рішення Конституційного Суду України у справі №2-рп/2011 від 11.03.2011 року, який акцентував увагу на тому, що оцінка вчинених суддею процесуальних дій може здійснюватися тільки судовими інстанціями більш високого рівня. Відповідно до ст.129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обовязковим до виконання. Таким чином, згідно вимог чинного законодавства, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, що включає в себе й наведення судами мотивів прийняття ними судового рішення, не може перевірятися поза межами передбаченого законом процесуального контролю. Вимога ж заявника про встановлення факту, який має юридичне значення, напряму повязана із необхідністю перевірки рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.12.17 у справі № 201/11781/17, та надання оцінки мотивам, з яких колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновків, викладених у цьому рішенні. Така вимога заявника, адресована до суду першої інстанції, протирічить наведеним вище законодавчим нормам, у звязку з цим, суд не вдається до дослідження суті питання, яке піднімає заявник у своїй заяві стосовно наявності ознак «релігійного фанатизму» в діях зазначеної колегії суддів апеляційної інстанції та встановлення ознак його застосування до заявника, внаслідок чого, на його думку, він набув статусу жертви. Доходячи до\~такого висновку,\~суд враховує\~й практику\~Європейського суду\~з прав\~людини,\~відображену,\~зокрема,\~у рішенні\~по справі\~«Серявін та\~інші проти\~України» від\~10\~лютого 2010\~року,\~заява 4909/04,\~відповідно до\~п.58\~якого Суд\~повторює,\~що згідно\~з його\~усталеною практикою,\~яка відображає\~принцип,\~пов'язаний\~з належним\~здійсненням правосуддя,\~у рішеннях\~судів та\~інших органів\~з вирішення\~спорів мають\~бути належним\~чином зазначені\~підстави,\~на яких\~вони ґрунтуються.\~Хоча пункт\~1\~статті 6\~Конвенції зобов'язує\~суди обґрунтовувати\~свої рішення,\~його не\~можна тлумачити\~як такий,\~що вимагає\~детальної відповіді\~на кожен\~аргумент.\~Міра,\~до якої\~суд має\~виконати обов'язок\~щодо обґрунтування\~рішення,\~може бути\~різною в\~залежності від\~характеру рішення\~(рішення\~у справі\~«Руїс Торіха\~проти Іспанії»\~від 9\~грудня 1994\~року,\~серія A,\~N\~303-A,\~п.29).\~Аналогічна позиція\~ЄСПЛ викладена\~у його\~рішенні по\~справі «Вєренцов проти України» від 11.07.2013 (Заява № 20372/11): «п.84 Суд зазначає, що відповідно до своєї усталеної практики, яка відображає принцип, повязаний з належним відправленням правосуддя, рішення судів мають адекватно вказувати підстави, на яких вони ґрунтуються. Ступінь застосування цього обовязку наводити підстави може змінюватися залежно від характеру рішення та повинен визначатися з огляду на обставини справи». Виходячи з цього, суд вважає за потрібне зазначити й таке: Визнані прогресивною міжнародною спільнотою стандарти в\~сфері судочинства\~- принципи, рекомендації, правила, критерії\~містяться в\~різноманітних за\~своєю правовою природою документах, мають різний рівень загальносвітовий\~чи європейський. Вони можуть носити для\~України як обовязковий, так і\~необовязковий характер. Зокрема, Міжнародний пакт про\~громадянські і\~політичні права та\~Конвенція про\~захист прав людини і\~основоположних свобод є\~частиною національного українського законодавства згідно зі статтею 9 Конституції України та\~підлягають обовязковому застосуванню. При\~цьому не\~є\~частиною національного законодавства, для\~прикладу, Основні принципи незалежності судових органів, схвалені резолюціями Генеральної Асамблеї ООН №№40/32, 40/146 від 29 листопада та\~13 грудня 1985 року, Бангалорські принципи поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалені Резолюцією Економічної та\~[PERSON] ООН №2006/23 від 27 липня 2006 року, рекомендації Комітету [PERSON] Європи державам-членам, висновки Консультативної ради європейських суддів до\~уваги Комітету [PERSON] Європи. Такі документи в\~преамбулах, як правило, містять вказівку про\~те, що\~вони рекомендуються до\~виконання і\~вжиття заходів на\~національному рівні з\~урахуванням умов та\~традицій кожної країни. Однак роль цих «необовязкових» актів і\~директив надзвичайно важлива, оскільки саме вони тлумачать та\~розяснюють стандарти, закріплені в\~обовязкових міжнародних документах, що\~приймаються за\~результатами збору інформації та\~вивчення конкретних питань у\~правових системах різних країн, акумулюють їх\~досвід у\~тих\~чи інших сферах, а\~також містять висновки, аналіз оцінюваних процесів і\~практичні рекомендації до\~впровадження тих\~чи інших принципів. Так, Консультативна рада європейських суддів, у пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету [PERSON] Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини. У Висновку № 3 (2002) згаданої Консультативної ради щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб, повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави. Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету [PERSON] Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки). З огляду на викладене, заява [PERSON], заінтересована особа Міністерство юстиції України про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: «Заявник при розгляді питання про встановлення факту, що він є жертвою політичних репресій, став жертвою здійсненого 21.12.17 від імені держави релігійного фанатизму колегії суддів», - задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання про судові витрати, суд, на підставі ст.141 ЦПК України, вважає за можливе віднести їх на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed