Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом до [PERSON], [PERSON], в якому зазначав, що вироком Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 30.09.2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна. Відповідно до ст. 75 КК України [PERSON] від відбування покарання звільнено з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки і 9 місяців. Цивільний позов заявлений потерпілим [PERSON] задоволено частково та стягнено з [PERSON] на його користь грошову суму у розмірі 110 352 грн. 39 коп. [PERSON], знав про свій обовязок щодо його виконання, однак з метою уникнути виконання цього грошового зобовязання 23.11.2016 року уклав договір дарування зі своєю дружиною [PERSON], за яким подарував їй житловий будинок. Посилаючись на те, що дії з безоплатного відчуження майна відповідач вчинив на користь своєї дружини у короткий проміжок часу після ухвалення вказаного судового рішення і що внаслідок його укладення відсутнє майно, на яке можна звернути стягнення, у процесі розгляду справи уточнивши позовні вимоги, позивач просив визнати договір дарування житлового будинку недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] та представник [PERSON] позов не визнали, у задоволенні заявлених вимог просили відмовити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, до суду надіслав заяву в якій просив справу розглядати у його відсутність, позов не визнав. Третя особа приватний нотаріус Камянсько-Дніпровського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] в судове засідання також не зявився, до суду надіслав заяву в якій просив справу розглядати у його відсутність. Заслухавши думки учасників провадження, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що вироком Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 30.09.2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна. Відповідно до ст. 75 КК України [PERSON] від відбування покарання звільнено з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки і 9 місяців. Цивільний позов заявлений потерпілим [PERSON] задоволено частково та стягнено з [PERSON] на його користь грошову суму у розмірі 110 352 грн. 39 коп. 23.11.2016 року [PERSON], уклав договір дарування зі своєю дружиною [PERSON], за яким подарував їй житловий будинок № 25 по вул. Набережна в м. Камянка-Дніпровська Запорізької області, який було посвідчено приватним нотаріусом Камянсько-Дніпровського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] (а.с. 84). Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Згідно ст. 717\~цього Кодексу\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом ч. 5 ст. 203\~ЦК України\~правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. На підставі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому\~ її\~ прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобовязань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Суд першої інстанції, виходить з того, що позивач не довів належними і допустимими доказами, що укладений відповідачами договір є фіктивним. Судом встановлено, що відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй дружині, хоча і був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь позивача, однак не має намірів ухилятися від погашення своєї заборгованості, оскільки, починаючи з лютого місяця 2017 року щомісячно здійснює платежі в рахунок її ліквідації (а.с. 34-37). Також, при ухваленні судом вироку, до [PERSON] не застосовувався такий додатковий вид покарання як конфіскація майна. Як зазначається у заяві нотаріуса під час посвідчення договору дарування житлового будинку не існувало для цього жодних перешкод. Дарувальником біли надані необхідні документи для посвідчення договору дарування. Також за перевірками в Державному реєстрі рухомого майна, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна та субєкта, були відсутні записи про наявність заборон та обтяжень щодо житлового будинку, що є обєктом дарування та [PERSON] (а.с. 82). Таким чином, позовна вимога про визнання договору дарування житлового будинку недійсним задоволенню не підлягає. Оскільки, у задоволенні цієї позовної вимоги відмовлено, то вимогу про скасування державної реєстрації права власності, яка є похідною від первісної також слід залишити без задоволення. На підставі ст.ст. 11, 16, 23, 202, 203, 215, 234, 717 ЦК України,

Outcome: dismissed