Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про виселення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок ним було набуто на підставі договору дарування від 27.03.2012 року від батька - [PERSON] зі згоди матері [PERSON] . З 2010 року відповідач [PERSON] та її чоловік [PERSON] вселилися у вказаний вище житловий будинок у 2010 року та проживають у ньому по даний час у зв`язку з тим, що відповідач [PERSON] мала доглядати за батьками, так як вони були похилого віку. На даний час позивач має намір доглядати за матір`ю та проживати у спірному будинку, однак не може цього зробити, так як там проживають відповідачі, які не допускають його до будинковолодіння. Відповідачі мають інше житло, зареєстровані у ньому. Просить виселити відповідачів [PERSON] та [PERSON] із житлового будинку [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяві, суду показали, що відповідачі зареєстровані за іншою адресою, мають на праві власності інше житло, однак не хочуть там, тобто забезпечені іншим житлом, штучно створюють перешкоди позивачу у користуванні його майном. Відповідач [PERSON] та представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили в задоволенні позову просила відмовити, оскільки їм немає де жити, спірний будинок є батьківським, тому відповідач [PERSON] вона також має на нього право, саме вона здійснює догляд за матір`ю, яка досі проживає у спірному будинку, є особою похилого віку та за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду та допомоги. У належному відповідачам житлі проживає їхня донька з сім`єю, тому вони не можуть проживати у належному їм житлі Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази в справі, суд прийшов до висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема договору дарування будинку від 27.03.2012 року (а.с. 4-5), витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 33987725 від 27.04.2012 року позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . Відповідачі за вказаною адресою не зареєстровані, однак проживають (а.с. 10-13, 161). Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. В силу ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів. Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що відповідачі проживають у спірному будинку самовільно, без будь-якої домовленості із власником вказаного житла, останній наполягає на їх виселенні, просив добровільно виконати його вимогу (а.с. 19). В судовому засіданні знайшли підтвердження посилання позивача про те, що відповідачі самовільно зайняли належний йому на праві приватної власності житловий будинок, що і не заперечується відповідачами, хоча [PERSON] вважає, що має право на житловий будинок, так як він є батьківським, подарований батьком позивачу всупереч волі матері, а так як вона з чоловіком здійснює догляд за матір`ю, а у належному їм житлі проживає їх донька із сім`єю. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі мають право на інше житло - за місцем їх реєстрації, однак не бажають там проживати. А тому позов слід задовольнити та виселити відповідачів по справі з вищевказаного житлового будинку. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved