Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-31 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до Голови Київської міської дирекції Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» Онищенко Валентина Миколайовича (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просив стягнути з відповідача на свою користь кошти в розмірі 25 000, 00 грн. в якості завданої шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.09.2019 позивач звернувся до поштового відділення № 218 для отримання грошової допомоги, передбаченої для громадян України, які є учасниками бойових дій. Однак в день звернення позивача працівником ПАТ «Укрпошта» було повідомлено останньому про те, що невиплачених коштів (соціальної допомоги) на ім`я позивача немає, остання виплата позивачем була отримана в березні 2019 року. У зв`язку з цим позивач звернувся до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат та дізнався, що згідно наданих ПАТ «Укрпошта» відомостей до Центру, виплата за квітень 2019 року позивачем була отримана. В подальшому позивач звернувся до відповідача з метою отримання оригіналу вказаної відомості з нібито підписом позивача з метою його ідентифікації. Проте у визначені строки ПАТ «Укрпошта» в особі відповідача вказана інформація надана не була. Вказані дії, на думку позивача, порушують його права та положення ст. 3, 8, 19, 28 Конституції України, ст. 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, та гарантії їх соціального захисту», у зв`язку з чим позивач звернувся до суду та просив на підставі ст. 1172, 1174 Цивільного кодексу України стягнути з відповідача на свою користь завдану шкоду у розмірі 25 000, 00 грн. Відповідач, у встановлений в ухвалі строк відзив, пояснення на позовну заяву не надав, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомлення сторін не заявив, хоча на його адресу судом направлялась копія ухвали про відкриття провадження з копією позовної заяви з доданими до неї документами. 13.01.2020 ухвалою суду по справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, встановлено сторонам строки для надання заяв по суті справи. Відповідно до ч. 5 ст. 247 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. При цьому, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України, після закінчення строків для надання сторонами відповідних заяв по суті справи, визначених в ухвалі про відкриття провадження. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до п.3 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Водночас стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень визначені статтею 1174 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Так, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. При цьому, стаття 1174 ЦК України є спеціальною і передбачає певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, положеннями вказаної статті передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, довести наявність яких має саме позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1174 ЦК України. В судовому засіданні встановлено, що позивач, [PERSON] з 09.07.2015 року отримав статус учасника бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (Посвідчення Серія [NUMBER] від 05.08.2015, рішення комісії МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій працівників органів внутрішніх справ України від 09.07.2015 № 12/І/XI/157). Позивач, обґрунтовуючи зміст позовних вимог, вказує, що 25.09.2019 звернувся до поштового відділення № 218 для отримання щорічної матеріальної допомоги в розмірі 5000, 00 грн. відповідно до рішення Київської міської ради від 09.10.2014 № 271/271 «Про надання додаткових пільг учасникам антитерористичної операції та членам їх сімей», однак в поштовому відділенні позивача було повідомлено про те, що відповідних виплат на його ім`я немає. Відповідно до Довідки, виданої позивачу Київським міським центром по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, позивачем було отримано щорічну матеріальну допомогу в розмірі 5000, 00 грн. відповідно до рішення Київської міської ради від 09.10.2014 № 271/271 «Про надання додаткових пільг учасникам антитерористичної операції та членам їх сімей», виплата якої здійснювалась через відділення поштового зв`язку № 218 в період з 04.04.2019 по 24.04.2019 (тип 9 відомість № 1). Згідно зі звітом відділення поштового зв`язку № 218 допомога ним отримана (копія талону типу відомості 9). Позивач 25.09.2019 звернувся із заявою до відповідача, відповідно до якої просив надати оригінал відомості про отримання позивачем у відділенні № 218 зазначених грошових коштів. Докази, надані позивачем до клопотання 04.02.2020, суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 84 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Згідно ч. 4 ст. 84 ЦПК України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Однак позивач, всупереч зазначеним нормам, не повідомляв суд про неможливість подання певних доказів разом з позовною заявою. Крім того, відповідно до ч. 8-9 ст. 84 ЦПК України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Так, позивачем не обґрунтовано неможливість доказів, доданих до клопотання від 04.02.2020 у строки, визначені частиною другою вказаної статті з причин, що не залежали від позивача, як не надано доказів і того, що відповідачу заздалегідь надсилались чи надавались вказані копії доказів. За таких обставин, суд не бере до уваги надані позивачем 04.02.2020 докази. Так, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Положеннями ч. 1 ст. 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Отже, в силу вимог ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, вказує, що відповідач, внаслідок своєї бездіяльності, яка полягала в ненаданні відомості про отримання позивачем щорічної матеріальної допомоги в розмірі 5000, 00 грн. через відділення поштового зв`язку № 218 в період з 04.04.2019 по 24.04.2019 (тип 9 відомість № 1) є такими, що порушують права позивача і завдають останньому матеріальної шкоди, розмір якої позивач визначив у сумі 25 000, 00 грн. Разом з тим, позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів, які свідчили про протиправність дій відповідача по відношенню до позивача. Крім того, позивачем також не надано доказів, які б підтверджували, що останньому відповідачем завдано матеріальну шкоду у розмірі 25 000, 00 грн., а також не надано доказів, які підтверджують наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, на яку посилається позивач. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Виходячи з наведеного та

Outcome: dismissed