Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом до Державної установи «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)» (далі - ДУ «ВУВП № 11»), Державної казначейської служби про відшкодування моральної шкоди. Позов обґрунтований тим, що позивач з 03.03.2014 по 20.08.2016 тримався у ДУ «ВУВП (№11)» - установі для тримання осіб під вартою, в якій, за твердженням позивача, були неналежні умови, які суперечили нормам національного законодавства та статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Позивач у зазначеній установі тримався у камері № 11, площею 13,87 квадратних метрів, та № 16, площею 13,51 квадратних метрів. [PERSON] зазначає, що вищевказані камери не провітрювалися: вікна в камерах не відкривалися, а штучна вентиляція ніколи не працювала. При цьому співкамерник позивача постійно палив цигарки, в результаті чого в камерах постійно стояли клуби тютюнового диму, і позивач змушений був бути пасивним курцем; камери знаходились в антисанітарних умовах. Стіни покриті цвіллю. У камерах мешкали миші, щури, клопи, воші, павуки, таргани. Незважаючи на неодноразові усні скарги позивача, ніяких заходів щодо їх виведення адміністрацією не було вжито. У камерах були відсутні необхідні санітарні зручності. Унітазна чаша не була обладнана зливним бачком, а слабий напір води не дозволяв змити нечистоти в каналізацію. Унітазна чаша була вмурована в кутку камери на висоті 40 см від підлоги і нічим не відгороджена від житлової зони, вона перебувала на відстані 1 метра від єдиного в камері стола, на якому засуджені були змушені харчуватися, на 70 см від найближчого ліжка. Справляння природних потреб відбувалося на очах осіб, які перебували в камері, що змушувало користуватись туалетом якомога рідше. У камерах не було гарячої води; предмети першої необхідності та особистої гігієни, в тому числі й туалетний папір, зубна щітка і паста, мило не видавались. Постільна білизна видавалась в дуже поганому стані і не змінювалась протягом перебування в слідчому ізоляторі - 2 років 5 місяців та 17 днів. Простирадла, ковдри видавались в порваному вигляді, в невипраних плямах. Від тривалого використання матраци були ущільнені по краям, що фактично не дозволяло використовувати їх за призначенням. Харчування було погане. Їжа була одноманітна. Якість її приготування була дуже низькою, нерідко використовувались зіпсовані продукти, тому їжа була непридатна до вживання. Свіжі фрукти або овочі не видавались. Капуста, картопля, цибуля, морква надавались в мінімальній кількості тільки в супах. М`ясо не видавалось. Риба надавалась, але не більше 30 грам на добу на одного ув`язненого. Позивачу, як й іншим ув`язненим його камери, надавалось право митися один раз на тиждень. При цьому, на прийняття душу відводилося 15 хвилин. Санітарно-гігієнічні умови в душі були відсутні, на стінах був наліт невідомого походження. Неодноразові усні скарги позивача на вищевказані порушення умов тримання, висловлені прокурору по нагляду за додержанням законності в місцях попереднього ув`язнення при прокурорських обходах та керівництву установи, були залишені без уваги. Такі умови, на думку позивача, були несумісними з людською гідністю. Позивач зазначає, що його тримання під вартою у ДУ «ВУВП (№ 11)» в умовах, що принижували честь і гідність громадянина та завданою йому моральною шкодою, є прямий зв`язок, враховуючи характер та обсяг завданих останньому моральних та фізичних страждань, втрат немайнового характеру, є усі підстави для стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі 180 000 грн. Представником відповідача ДУ «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)» надано заперечення на позов, у якому зазначено, що установа повністю не визнає позовні вимоги, заперечує проти їх задоволення з огляду на таке. У період з 03.03.2014 по 20.08.2016 позивач [PERSON] утримувався у ДУ «ВУВП (№ 11)» за скоєння злочину, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 155 КК України. Відповідно до Закону України «Про попереднє ув`язнення» взятих під варту осіб тримають у маломісних або загальних камерах. Осіб, які, зокрема, раніше працювали в органах внутрішніх справ, Національної поліції, - окремо від інших осіб, які перебувають під вартою. Позивач [PERSON] утримувався в окремій камері, оскільки він в минулому співробітник міліції. Норма площі в камері для однієї взятої під варту особи не може бути меншою 2,5 квадратних метрів, а для вагітної жінки або жінки, яка має при собі дитину - 4, 5 квадратних метрів. Загальні площі камер № 11 і № 16, в яких безпосередньо тримався позивач [PERSON] з 03.03.2014 по 20.08.2016, складали 12,71 квадратних метрів та 12, 81 квадратних метрів (без врахування площі санвузла, тобто на чотири спальних місця - 3, 1 метри квадратних та 3, 2 метри квадратних, що відповідно до Закону України «Про попереднє ув`язнення» є допустимою нормою, тому порушень по вказаному факту не вбачається. Щодо відсутності зливного бачка та того, що унітазна чаша не відгороджена від житлової зони і розташована до столу, де спецконтингент приймає їжу, і до спального місця на відстані 70 см, відсутності вентиляції, то представник відповідача зазначає, що ці факти не відповідають дійсності. Кожна камера, відповідно до Наказу Міністерства юстиції України № 1118/5 від 27.02.2012 «Про затвердження Порядку забезпечення, обліку та експлуатації меблів, інвентарю і предметів господарчого призначення та норм їх забезпечення і експлуатації в установах виконання покарань і слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України» забезпечена необхідними меблями, інвентарем і предметами господарського призначення, а саме - у кожної особи є своє спальне місце з постільною білизною, в камері є рукомийник, поличка для засобів гігієни, металевий стіл, лавка, вбиральня, яка відокремлена від житлової частини перестінком, обкладеним кахлем, висотою 1 м. Вбиральня розташована від столу на відстані близько 2 метрів. Інформація щодо відсутності вентиляції в камері не відповідає дійсності, оскільки в камерах № 16 і № 11 присутня вентиляційна шахта, яка перебуває в робочому стані і провітрювання камери здійснюється цілодобово. Режимний корпус, де утримувався позивач [PERSON] , спроектовано та збудовано у 1986 році, відповідно до норм і вимог, які були чинні на той час. Відсіки для вбиралень також були змонтовані і збудовані відповідно до водопровідних і каналізаційних мереж, прокладених 1986 році, а тому перенести вбиральню в інше місце або розширити площу камери неможливо. Однак у ході експлуатації та діяльності адміністрацією ДУ «ВУВП № 11» постійно проводяться ремонтні роботи і заміна обладнання для покращення умов тримання і перебування спецконтингенту в установі. Крім того, відповідно до ст. 10 згаданого вище закону «Особи, взяті під варту, зобов`язані, зокрема, додержуватися порядку, встановленого в місцях попереднього ув`язнення, і виконувати законні вимоги адміністрації; дотримуватися санітарно-гігієнічних правил, мати охайний зовнішній вигляд, постійно підтримувати чистоту в камері; бережливо ставитися до інвентаря, обладнання та іншого майна місця попереднього ув`язнення». Тобто чистота і порядок в камері залежить безпосередньо від ув`язнених. Забезпечення милом та мийними засобами ув`язнених та засуджених здійснюється відповідно до Норм витрат мила на туалетні, санітарно-гігієнічні потреби і миття в лазні для осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 10.02.2012 № 233/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 10.02.2012 за № 204/20517, та Норм витрат мийних засобів на прання речового майна та постільних речей для осіб, які тримаються в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах, та курсантів і слухачів навчальних закладів Державної кримінально-виконавчої служби, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 10.02.2012 № 233/5, зареєстрованих в Міністерств юстиції України від 10.02.2012 за № 206/20519. Відповідно до Книги обліку видачі мила, миття в бані та заміни білизни на 1 режимний корпус, розпочатої 04.04.2016, позивач [PERSON] утримувався в камері № 11, де, крім нього, утримувалися ще 3 особи. Як зразок, 24.05.2016 було видано на камеру № 16 100 грам мила (згідно з нормою по 0, 25 г на 1 особу), а також здано і після прання отримано в камеру 8 простирадл по 2 на кожну особу, 4 наволочки - по одній на кожну особу, і 4 рушники - також по одному на кожну особу. Тобто, один раз на тиждень позивач [PERSON] отримував передбачену норму витрат - мило на туалетні та санітарно-гігієнічні потреби, мився в лазні, і йому, як й іншим особам, які утримувалися з ним в камері, проводилася заміна білизни. Відповідно до вимог Наказу Міністерства юстиції України № 849/5 від 08.06.2012 «Про затвердження Положення про організацію лазне-прального обслуговування осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах» крім гігієнічного миття, в лазні проводиться санітарна обробка засуджених (осіб, узятих під варту): один раз на місяць - як плановий захід; за епідемічними показниками - у разі виникнення потреби, під час приймання осіб, які прибули до установи. Санітарна обробка включає: миття засуджених (осіб, узятих під варту) в лазні з милом та мочалкою з обов`язковою заміною постільної та натільної білизни, дезінфекцією (знищення патогенних мікроорганізмів), дезінсекцією (знищення комах і кліщів, які є передавачами інфекційних захворювань) особистого одягу та постільних речей (подушки, матраци, ковдри) у дезінфекційній камері. Згідно з п. 1.7 Наказу Міністерства юстиції України « 280/5від 20.02.2012 «Про затвердження Порядку забезпечення речовим майном та норм належності речового майна для засуджених, які відбувають покарання в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах» у разі передчасного зносу, псування або втрати постільних речей, одягу та взуття засудженими, нове речове майно відпускається на підставі особистих заяв засуджених та розпорядженні керівника установи за кошти, що розміщені на особових рахунках. У разі відсутності коштів на особових рахунках, засудженим видається речове майно із підмінного фонду безоплатно. З такими заявами позивач [PERSON] про заміну ковдри, матрацу або іншого майна до адміністрації установи не звертався. Матеріально-побутове забезпечення засуджених і осіб, взятих під варту, передбачене розділом 22 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 2823/5 від 28.08.2018, де відсутні відомості щодо обов`язкового забезпечення спецконтингенту гарячим водопостачанням в камерах. Представник відповідача зазначає, що на території м. Вільнянськ та Вільнянського району взагалі відсутнє централізоване гаряче водопостачання. Лазне-пральне обслуговування ув`язнених і засуджених здійснюється відповідно до Положення про організацію лазне-прального обслуговування осіб, які приймаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 08.06.2012 № 849/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.06.2012 за № 947/21259. Миття спецконтингенту проводиться щотижня, відповідно до графіку за 2016 рік, який затверджено в.о. начальника Вільнянського СІЗО. Надати графіки миття в бані, видач мила та заміни білизни за 2014-2015 роки немає можливості, оскільки строк зберігання такого журналу один рік. Таким чином, позивач відвідував лазню один раз на тиждень, що не суперечить чинним нормам законодавства, встановленим для установ виконання покарань і слідчих ізоляторів. За заявою ув`язненого чи засудженого та у разі відсутності коштів на його особовому рахунку адміністрацією видаються індивідуальні засоби гігієни: мило, зубна щітка, зубна паста, одноразова бритва, засоби особистої гігієни (для жінок). Але письмових заяв від позивача на видачу індивідуальних засобів гігієни: зубної щітки, зубної пасти, не надходило. У Переліку особистих речей, наявних в ув`язненого (засудженого) при прибутті, а також одержаних у передачах (посилках, бандеролях і дозволених для зберігання, адміністрацією установи в камерній карточці не фіксується. Оскільки позивач вибув до Державної установи «Менська виправна колонія (№ 91)» більше 2 років тому, а строк зберігання камерної карточки, в якій вказано перелік речей, виданих у користування ув`язненому адміністрацією установи становить 1 рік, то представник позивача не має можливості долучити її до матеріалів справи. Ув`язнені і засуджені щодня забезпечуються триразовим гарячим харчуванням за нормами, визначеними Наказом Державної пенітенціарної служби України № 395 від 22.09.2011 «Про норми харчування осіб, які тримаються в установах виконання покарань і слідчих ізоляторах», відповідно до якого позивач харчувався згідно з нормою № 3 - для осіб, які тримаються у слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби, ізоляторах тимчасового тримання, приймальниках - роздільниках та інших приймальниках Міністерства внутрішніх справ. До норми № 3 в меню позивача кожного дня входили каші в асортименті, м`ясо, риба, овочі: капуста, буряк, цибуля, огірки, помідори, чай, цукор тощо. У літній та осінній період в меню також видавалися салати зі свіжих овочів. До переліку необхідних продуктів не входять свіжі фрукти, тому порушень в харчуванні позивача не виявлено. Крім того, на державні та релігійні свята для засуджених і осіб, які тримаються в установи, складається святкове меню і готуються святкові страви. З наданої гуманітарної допомоги від православної церкви на свято Великодня готуються паски й варені яйця, надаються мандарини, апельсини, соки. На Маслену для засуджених печуться млинці. Всі страви готуються з якісних продуктів, які мають сертифікат якості. Протягом 2014-2016 рр. між установою та ПП «Медфарм-М» укладено договір на проведення робіт відповідно до Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». У 2016 році договір № Г-29 від 22.03.2016. Надати копію договору немає можливості, оскільки закінчився строк зберігання. Згідно з актом виконаних робіт в березні 2016 на площі 1590 квадратних метрів була проведена дератизація. У серпні та вересні проведені аналогічні дезінфекційні профілактичні заходи. Вказані санітарні обробки в установі проводяться щоквартально, про що складаються відповідні акти. Тобто в установ систематично ведеться робота по дезінфекції та дератизації приміщень. Також представник відповідача зазначає, що позивач не надав підтверджувальних документів своїх позовних вимог, виражених у сумі 180 000 грн., начебто заподіяної йому моральної шкоди в результат його тримання в умовах, що принижує гідність, поводження в порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що є незаконними діями чи бездіяльністю органу державної влади, співробітниками установи, не надано довідок або інших доказів звернення позивача за допомогою, у зв`язку з погіршенням умов його тримання чи стану здоров`я. Тому, на думку представника відповідача, позивач штучно створює неіснуючі проблеми з метою протиправного отримання державних коштів. Вимогу, яку висуває позивач у своїй позовній заяві про стягнення з Державної казначейської служби України суми в розмірі 180000 грн. державних коштів, не може бути задоволено. Від представника відповідача Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог з огляду на таке. Визначивши Державну казначейську службу України як відповідача, позивачем не досліджено повноважень та правовий статус органів Державної казначейської служби України. Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215, Державна казначейська служба України є юридичною особою та самостійно несе відповідальність за своїми зобов`язаннями. Державна казначейська служба України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку. Казначейське обслуговування бюджетних коштів передбачає розрахунково-касове обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів, контроль за здійсненням бюджетних повноважень при зарахування надходжень бюджету, взятті бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів та здійсненні платежів за цими зобов`язаннями, ведення бухгалтерського обліку і складання звітності про виконання бюджетів, здійснення інших операцій з бюджетними коштами. Також представник відповідача у відзиві зазначив, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували факт звернень з письмовими скаргами за порушення умов тримання його під вартою у ДУ «ВУВП (№11)», як і доказів розгляду або відмови у розгляді таких скарг. Всі твердження позивача щодо неналежних житлово-побутових умов є лише припущеннями, які документально позивачем не підтверджено. Таким чином, позивач належним чином не обґрунтував та не підтвердив доказами заподіяння йому моральної шкоди, тому підстав для її відшкодування немає. Представник позивача у судове засідання не з`явився, причин неявки суду не надав. У судовому засіданні позивач не заперечував проти розгляду справи за відсутності його представника, підтримав обставини, викладені у позовній заяві. Додав, що із-за поганого освітлення у ДУ «ВУВП (№11)» у нього погіршився зір. Представник відповідача ДУ «ВУВП (№ 11)» підтримав обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача Державної казначейської служби України у судовому засіданні підтримав обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що Державна казначейська служба України не є належним відповідачем у зазначеній справі. Вислухавши позивача, представників відповідачів, дослідивши докази, судом встановлені такі фактичні обставини. У судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] у період з 03.03.2014 по 20.08.2016 утримувався під вартою в Державній установі «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)». Позивач вважає, що тримання його в умовах Державної установи «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)». було таким, що принижує його гідність, а поводження з ним таким, що порушує статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У зв`язку з вказаним, позивач звернувся до суду і просив стягнути з Казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду у розмірі 180 000 гривень. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Позивач скаржиться на порушення статті 3 Конвенції, обґрунтовуючи свої доводи таким поводженням з ним, що принижує гідність, з обставин викладених у позові. Стаття 3 Конвенції категорично забороняє катування або нелюдське чи таке, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Жорстоке поводження підпадатиме під дію статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод лише у разі досягнення певного мінімального рівня жорстокості. Оцінка цього мінімуму є відносною і залежить від усіх обставин справи, таких як тривалість поводження, його фізичні та психічні наслідки, а в деяких випадках мають враховуватися також стать, вік і стан здоров`я потерпілого. Таким чином, оцінюючи умови тримання, необхідно враховувати сукупний вплив цих умов, а також тривалість тримання у цих умовах. Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. За положеннями ч.1 ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що особі, яка взята під варту, держава повинна забезпечити тримання в умовах, що відповідають принципу поваги до людської гідності, а спосіб і метод виконання покарання не повинні завдавали їй душевного страждання чи мук, які б перевищували невідворотний рівень страждання, притаманний ув`язненню, і щоб здоров`я і добробут особи з огляду на практичні потреби ув`язнення були належним чином забезпечені, включаючи, серед іншого, надання їй необхідної медичної допомоги. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, визначені статтею 1174 ЦК України. Згідно зі ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Отже ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. ДУ «ВУВП (№ 11)» за своєю організаційно-правовою формою є державною організацією (установою, закладом), а не державним органом, що унеможливлює застосування норм статті 1174 ЦК України. Отже, за відсутності підстав для застосування статті 1174 ЦК України шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди. Так, у відповідності до ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Судом враховується, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Зазначене вище повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року по справі № 640/3837/17 та від 29 серпня 2018 року по справі № 686/16161/16-ц. Отже, в даному випадку необхідною умовою для притягнення відповідачів до відповідальності у вигляді стягнення моральної шкоди є встановлений факт неправомірних дій цього відповідача чи його посадових чи службових осіб. Разом з цим судом враховується, що статтями 22,23 Кримінально-виконавчого кодексу України встановлено, що прокурор відповідно до Закону України «Про прокуратуру» здійснює нагляд за додержанням законів в органах і установах виконання покарань при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян. Письмові вказівки прокурора щодо додержання встановлених законодавством порядку і умов тримання осіб у місцях, зазначених у частині першій цієї статті, а також письмові вказівки прокурора, надані іншим органам, які виконують судові рішення у кримінальних справах, є обов`язковими і підлягають негайному виконанню. Також за діяльністю органів і установ виконання покарань здійснюється відомчий контроль вищестоящими органами управління і посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Позивачем належних та допустимих доказів обставин, викладених в позовній заяві та заявлених позивачем у судовому засіданні щодо неналежних умов тримання його під вартою та бездіяльності керівництва ДУ «ВУВП (№ 11)» суду не надано, факт завдання через умови тримання під вартою у ДУ «ВУВП (№11)» йому моральної шкоди перед судом належними та допустимими доказами не доведено. Крім того, з позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що позивач, перебуваючи в ДУ «ВУВП (№11)», з будь-якими письмовими зверненнями стосовно обставин, викладених у позові, нікуди не звертався. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] щодо стягнення з Державної казначейської служби України грошових коштів на відшкодування моральної шкоди за їх недоведеністю. Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, положення Закону України «Про судовий збір», а також те, що позивача, якому було відмовлено у задоволенні його позову, звільнено від сплати судового збору, судові витрати компенсуються за рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed