Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-17 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернулася до суду з позовом до Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради (далі - Відповідач) про стягнення виплат працівникові у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.06.2012 року позовні вимоги були задоволені частково. Вирішено було поновити [PERSON], [INFO], на посаді начальника Управління по обслуговуванню будівель апарату районної у місті ради та його відділів та служб та стягнути з Виконавчого комітету Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради на користь неї, [PERSON], [INFO], середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 18 923 (вісімнадцять тисяч дев'ятсот двадцять три) грн. 76 коп. та судовий збір у розмірі 214 (двісті чотирнадцять) грн. 60 коп., в решті позову було відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.10.2012 року скаргу позивача було задоволено частково, а рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.06.2012 року в частині стягнення з Виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 18 923 (вісімнадцять тисяч дев'ятсот двадцять три) грн. 76 коп. скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. А саме, вирішено стягнути з Виконавчого комітету Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради на користь [PERSON], [INFO], середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 87 213 (вісімдесят сім тисяч двісті тринадцять) грн. 15 коп. та судовий збір у розмірі 872 (вісімсот сімдесят дві) грн. 13 коп. Позивач зазначає, що ані стягнутого судовим рішенням від 17.10.2012 року, яке набрало законної сили, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ані фактичного допущення її до виконання службових обов'язків не відбулося. Позивач вважає, що оскільки вона не була поновлена на роботі, то відповідач повинен виплатити їй середній заробіток за час такого вимушеного прогулу у період з 18.10. 2012 року по 01.11.2014 року, у розмірі 37 555 (тридцять сім тисяч п'ятсот п'ятдесят п'ять) грн. 20 коп. Крім того, позивач зазначає, що їй було завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 5 000 (п'ять тисяч) грн. 00 коп. У зв'язку з вищевикладеним, позивач змушена звернутися до суду та просити суд в остаточній редакції своєї позовної заяви стягнути з Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради заборгованість по заробітній платі, яка утворилась за період з 18.10. 2012 року по 01.11.2014 року у розмірі 37 555 (тридцять сім тисяч п'ятсот п'ятдесят п'ять) грн. 20 коп. та моральну шкоду у розмірі 5 000 (п'ять тисяч) грн. 00 коп. Позивач (її представник) в судовому засіданні підтримали позов в повному обсязі та просили його задовольнити по мотивам, що викладені у позовній заяві. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, просила суд у задоволенні позову відмовити з огляду на його безпідставність та необґрунтованість. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Так, судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що 26.01.2001 року розпорядженням Виконавчого комітету Ленінської районної ради у м. Дніпропетровську за № 32/1-р [PERSON] було призначено на посаду начальникаУправління по обслуговуванню будівель апарату Ленінської районної ради та її відділів з 26.01.2001року. Судом також встановлено, що 16.01.2008 року розпорядженням Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради за № 5-рп [PERSON] була звільнена з посади начальникаУправління по обслуговуванню будівель апарату Ленінської районної ради та її відділів з 18.01.2008 року за власним бажанням, згідно зі ст. 38 КЗпП України на підставі особистої заяви від 08.11.2007 року, з яким була того ж дня і ознайомлена, про що стоїть її особистий підпис в даному розпорядженні. Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2012 року вирішено поновити [PERSON], [INFO], на посаді начальника Управління по обслуговуванню будівель апарату районної у місті ради та його відділів та служб, та стягнути з Виконавчого комітету Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради на користь [PERSON], середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 18 923 (вісімнадцять тисяч дев'ятсот двадцять три) грн. 76 коп. та вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В задоволені решти позову було відмовлено (а.с. 8-10). Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.10.2012 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, апеляційну скаргу Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради - відхилено. Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2012 року в частині стягнення з Виконавчого комітету Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 18 923 (вісімнадцять тисяч дев'ятсот двадцять три) грн. 76 коп., та судових витрат в дохід держави в розмірі 214 (двісті чотирнадцять) грн. 60 коп. скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення. Вирішено стягнути з Виконавчого комітету Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 87 213 (вісімдесят сім тисяч двісті тринадцять) грн. 15 коп. та судовий збір у розмірі 872 (вісімсот сімдесят дві) грн. 13 коп. В решті рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2012 року залишено без змін (а.с. 11-15). Матеріалами даної цивільної справи підтверджено, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.03.2013 року касаційну скаргу Виконавчого комітету Ленінської районної у місті Дніпропетровську відхилено, а рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2012 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.10.2012 року залишено без змін (а.с. 16-17). Судом також встановлено, що Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження із виконання виконавчого листа по цивільній справі за № 2/422/2888/2012, виданого 25.12.2012 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про поновлення [PERSON], на посаді начальника Управління по обслуговуванню будівель апарату районної у місті ради та його відділів та служб, та стягнення з Виконавчого комітету Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради на користь [PERSON], заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 87 213 грн. 15 коп. Судом також встановлено, що станом на день звернення до суду із даним позовом, означене судове рішення не виконано, позивача на роботі не поновлено, заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 87 213 грн. 15 коп. не виплачено. Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Крім того, виконання судових рішень це заключна стадія цивільного процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, а згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи включається період із надходження до суду позовної заяви й закінчується виконанням рішення суду. Оскільки вищевказане судове рішення в частині поновлення позивача на посаді не виконано з причин, які не залежать від волі позивача, то суд вважає, що [PERSON] фактично вимушена перебувати у стані вимушеного прогулу (тобто у стані, час, коли позивач, як працівник, з вини власника або уповноваженого ним органу була позбавлена можливості працювати та отримувати заробітну платню). Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Так як процедура поновлення на посаді позивача [PERSON] фактично перебуває на заключній стадії цивільного процесу - виконанні компетентним органом ДВС, і таке поновлення фактично не відбулося не з вини працівника, то суд доходить висновку про необхідність стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у період з 18.10. 2012 року по 01.11.2014 року. Для визначення розміру середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача за вказаний період за час вимушеного прогулу позивача з 19 січня 2008 року до дня винесення судом рішення, суд виходить з Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, а відтак, суд бере виплати заробітної плати позивача за останні два відпрацьовані ним календарні місяці його роботи, що передували його звільненню з роботи Відповідно до табелів обліку робочого часу за листопад та грудень 2007 року (два відпрацьовані позивачем календарні місяці роботи, що передували її звільненню з роботи), карток особового рахунку позивача, її середньоденна заробітна плата складає 73 грн. 35 коп. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 вказаного Порядку). Період вимушеного прогулу з 18.10. 2012 року по 01.11.2014 року становить - 53 дні у 2012 році, 251 робочий день у 2013 році, та 208 робочих дня у 2014 році, а всього разом 512 робочих дня). Таким чином, заробітна плата позивача за час вимушеного прогулу у означений календарний період, яка підлягає стягненню на її користь в судовому порядку, становить 37 555 (тридцять сім тисяч п'ятсот п'ятдесят п'ять) грн. 20 коп. (із розрахунку 512 робочих дня*73 грн. 35 коп.). Щодо доводів відповідача про те, що стягнення за даним позовом повинно проводитись із Виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, у зв'язку із чим Ленінська районна у м. Дніпропетровську рада є неналежним відповідачем, суд зазначає про наступне. Згідно ст.11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. Із матеріалів даної цивільної справи також вбачається, що розпорядником коштів виконавчого комітету Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради також являється саме Ленінська районна у місті Дніпропетровську рада, безпосередньо виконавчий комітет Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради в органах державного казначейства не обслуговується. Відтак стягнення повинно проводитись саме із Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, оскільки відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 р. № 4901-VI таке стягнення здійснюється в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазнає про наступне. Нормами диспозиції ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування працівникові власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди. Вона відшкодовується в разі, якщо порушення законних прав працівника призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У постанові Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 р. № 4 зазначено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, якщо наявні порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум тощо), які призвели до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності. Вирішуючи питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди на користь позивача, суд, враховуючи характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних, душевних, психічних і фізичних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових витрат (у тому числі їх тривалості, не поновлення позивача на роботі понад 2 роки), беручи до уваги ту обставину, що відповідачем було порушено права позивача на своєчасне отримання заробітної плати та право на труд, приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди ґрунтуються на законі. Разом з цим, з огляду на характер немайнових витрат, обставини, за яких позивачу спричинена моральна шкода, тривалість порушення його трудових прав, суд визнає заявлений розмір моральної шкоди у загальному розмірі 5 000 (п'ять тисяч) грн. 00 коп. завищеним, надмірним та таким, що суперечить принципу розумності, у зв'язку з чим, виходячи з принципів розумності та справедливості, вважає за можливе позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задовольнити частково в розмірі 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп. на користь позивача. Також узв'язку з тим, що позивач в силу п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, то в силу ст.ст.81, 88 ЦПК України, з Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради на користь держави пропорційно до розміру задоволених позовних вимог необхідно стягнути судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial