Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

[PERSON] \~звернувся до\~суду з\~вищевказаною позовною\~заявою,\~в якій\~просить визначити,\~що частка\~померлої [INFO] [PERSON] у праві спільної сумісної власності на 1/2 частку житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами (опис об`єкта: житловий будинок будинок літ. «А», матеріали стін дерев`яновальковані обкл. цеглою, загальною площею 58,2 кв. м, житловою площею 45,0 кв. м, веранда ліг. «а», ганок з козирком, літня кухня літ. «В», веранда літ. «б», сарай ліг. «В», гараж літ. «в», прибудова літ. «в1», прибудова літ. «в2», сарай літ. «Г», погріб з шиєю літ. «П/Г», убиральня літ. «Д», огорожа №1, хвіртка №2, ворота №3, криниця №4), розташованого за адресою; [ADDRESS] , становила 1/2 її частину; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 травня 2019 року, видане державним нотаріусом Вінницької районної державної нотаріальної контори Каблучко Ю.В. у спадкові справі №157/2018 та зареєстроване в реєстрі за №1-625; визнати за [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , окрім вже зареєстрованого па підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №1-661 від 29 травня 2019 року, виданого державним нотаріусом Вінницької районної державної нотаріальної контори Каблучко Ю.В., право власності на 1/12 частку житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами (опис об`єкта: житловий будинок будинок літ. «А», матеріали\~ стін дерев`яновальковані обкл. цеглою, загальною площею 58,2 кв. м, житловою площею 45,0 кв. м, веранда ліг. «а», ганок з козирком, літня кухня літ. «В», веранда літ. «б», сарай ліг. «В», гараж літ. «в», прибудова літ. «в1», прибудова літ. «в2», сарай літ. «Г», погріб з шиєю літ. «П/Г», убиральня літ. «Д», огорожа №1, хвіртка №2,\~ ворота №3, криниця №4), розташованого за адресою; [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] ; вирішити питання щодо розподілу судових витрат сторін у справі. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що згідно з заповітом, посвідченим 15.05.2007 секретарем виконавчого комітету Лаврівської сільської ради Вінницького району, Вінницької області Мельник Г.В. та зареєстрованим у реєстрі за №115, спадкоємцями усього майна [PERSON] є: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах по 1/3. Ще за життя [PERSON] , зі слів останньої позивачу було відомо, що до спадкового майна спадкодавця мала б належати, зокрема значна частина житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який [PERSON] разом із своєю рідною сестрою [PERSON] збудували у рівних частинах (по 1/2). Ще 1/4 частки цього будинку [PERSON] успадкувала від [PERSON] після її смерті, згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданого 20.03.2006 державним нотаріусом Вінницької районної державної нотаріальної контори Ільяшишеною ІО.В. та зареєстрованого у реєстрі за №1-385. Таким чином, [PERSON] на момент її смерті мало б належати 3/4 частки вищевказаного нерухомого майна. Решта 1/4 частки зазначеного будинку після смерті [PERSON] мав успадкувати чоловік [PERSON] та рідний (по матері) брат позивача [PERSON] , який помер [INFO] . 27.05.2019 позивачу стало відомо, що 1/2 частина зазначеного житлового будинку, яка мала б належати [PERSON] внаслідок створення (будівництва) цього майна (ч. 2 ст. 331 ЦК України), з невідомих позивачу причин була оформлена на її чоловіка [PERSON] . Відповідно до довідки-характеристики KП «ВООБТІ» № 2 від 02.05.2019, право власності на 1/2 частину спірного будинку зареєстровано за [PERSON] на момент перебування у шлюбі з [PERSON] . Право спадкодавця [PERSON] визначене ч. 1 ст. 370 ЦК України, як співвласника відповідного майна (1/2 частки будинку набутої у шлюбі), є майновим (речовим) правом (різновидом права розпорядження), а тому належить до складу спадщини, підлягає спадкуванню та може реалізоване спадкоємцями, зокрема позивачем. На момент смерті [PERSON] (спадкодавець), окрім 1/4 частки вищезгаданого будинку, успадкованої останньою від сестри [PERSON] та належної їй на праві приватної власності (безспірна частка), спадкодавцю також належала половина від 1/2 частки спірного будинку (спірна частка), що була набута у шлюбі і фактично перебувала у спільній співвласності подружжя [PERSON] , хоча і була зареєстрована за [PERSON] (титульний власник чоловік [PERSON] ). Тобто, додаткова частка [PERSON] у вказаному будинку, що належна їй на праві спільної сумісної власності, також становить 1/4 від усього будинку. Оскільки майно, набуте подружжям у шлюбі (незалежно від того на кого воно було оформлене), є спільною сумісною власністю такого подружжя, а частки кожного із подружжя у спільному майні рівними, тому позивач, як один із трьох спадкоємців [PERSON] за заповітом від 15.05.2007, має право вимагати виділення та подальшого оформлення за собою також і третини належної [PERSON] частки у спільному майні подружжя, а саме: 1/12 частки будинку. Позивач звернувся до Вінницької районної державної нотаріальної контори із заявою видати йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину від 1/2 частки [PERSON] у спільному майні подружжя, яке складається із 1/2 частки спірного житлового будинку з господарськими спорудами, однак у видачі свідоцтва позивачеві було відмовлено з підстав неможливості виділення такої частки у зв`язку зі смертю чоловіка [PERSON] (іншого з подружжя) та відсутності його згоди на таку нотаріальну дію, що підтверджується постановою від 05 червня 2019 року. Також відповідачі неодноразово повідомляли позивача, що не дадуть згоду на виділення частки [PERSON] у спільному майні подружжя (половини від 1/2 частки будинку), що було оформлене на іншого із подружжя [PERSON] , та заперечують проти оформлення у власність позивача 1/3 частини від 1/2 частки [PERSON] у спільному майні подружжя. Разом з тим, для захисту відповідних майнових прав позивача та оформлення права власності на відповідну частку спадкового майна [PERSON] в порядку спадкування, самою по собі визначення належної їй частки у спільному майні подружжя недостатньо, тому, у даному випадку, позивач також заявляє додаткову (похідну від основної) позовну вимогу про визнання права власності на таку частку спадкового майна. Крім того, під час ознайомлення із матеріалами даної цивільної справи, а саме: 06.12.2019, позивачеві стало відомо, що відносно 1/2 частки спірного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , у травні 2019 року державним нотаріусом Вінницької районної державної нотаріальної у спадковій справі № 157/2018 було оформлено та видано відповідачам свідоцтво про на спадщину за заповітом за № 1-625. Таким чином, задоволення позовних вимог відносно спірного майна, без одночасного скасування виданого раніше нотаріусом свідоцтва на це майно, є неможливим, тому позивач просить також визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 травня 2019 року. Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області Бондаренко О.І. від 06 серпня 2019 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Вінницька районна державна нотаріальна контора про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частку у майні в порядку спадкування залишено без руху. Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області Бондаренко О.І. від 16 вересня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Вінницька районна державна нотаріальна контора про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частку у майні в порядку спадкування; витребувано з Вінницької районної державної нотаріальної контори копії спадкових справ після померлої [INFO] [PERSON] та після померлого [INFO] [PERSON] ; витребувано з КП «ВООБТІ», для огляду в судовому засіданні, інвентаризаційну справу на об`єкт нерухомого майна, а саме: житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; призначено підготовче засідання. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 15 червня 2020 року задоволено заяву [PERSON] та відведено головуючого суддю Бондаренко Оксану Іванівну; цивільну справу №128/2067/19 передано на розгляд іншому судді Вінницького районного суду Вінницької області в порядку, встановленому ст. 33 ЦПК України. 15 червня 2020 року дана цивільна справа надійшла в провадження судді Вінницького районного суду Вінницької області Карпінської Ю.Ф. Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області Карпінської Ю.Ф. від 18 червня 2020 року цивільну справу № 128/2067/19 прийнято до провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 18 листопада 2020 року закрито підготовче провадження у даній справі; призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Неодноразово судовий розгляд відкладався та оголошувались перерви з поважних причин. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Сковоронський І.В. суду пояснив, що позивач у справі є спадкоємцем [PERSON] . Однак, крім майна, яке [PERSON] успадкував за заповітом після смерті [PERSON] , виявилось, що остання мала частку у праві спільної сумісної власності подружжя на спірний житловий будинок, а оскільки позивач є спадкоємцем за заповітом, тому він має право на частку в житловому будинку. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні суду пояснив, що у вересні 2019 року позивач, дізнавшись, що його немає у заповіті померлого в березні 2018 року [PERSON] , вирішив збільшити свою частку спадщини шляхом збільшення частки майна спадкодавиці [PERSON] , яка померла ще в 2010 році. Крім цього, з технічного паспорту на спірний житловий будинок вбачається, що він був збудований у 1953 році та зареєстрований на [PERSON] і [PERSON] , а шлюбні відносини [PERSON] та [PERSON] зареєстрували у 1954 році, тому право на вказану частку будинку у праві спільної сумісної власності подружжя [PERSON] не мала, а отже і підстав для задоволення позовних вимог позивача немає. Також позивач просить визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину, однак свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, водночас він має повне право, оскільки є спадкоємцем за заповітом, тому в задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`являлася, хоч в установленому законом порядку повідомлялася про всі судові засідання. На адресу Вінницького районного суду Вінницької області [PERSON] надсилала письмові заяви, в яких просила розглянути дану справу за її відсутності у зв`язку з територіальною віддаленістю та за станом здоров`я. Частиною третьою\~статті 211 ЦПК України\~визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Вінницької районної державної нотаріальної контори Березовська Л.М. в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог. Суду пояснила, що з матеріалів спадкової справи вбачається, що спірний будинок був прийнятий в експлуатацію в 1953 році, а шлюб між [PERSON] та [PERSON] був укладений в 1954 році, тому право на вказану частку будинку у праві спільної сумісної власності подружжя після смерті [PERSON] його дружина не мала. Крім того, коли [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звертались з заявами до Вінницької районної державної нотаріальної контори про видачу свідоцтв про право на спадщину, вони не просили визначити частку в спадковому майні, з такою ж заявою і не звертався один з подружжя, а саме: [PERSON] . Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, оглянувши матеріали інвентаризаційної справи, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Згідно з ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] з 31 жовтня 1954 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу. Згідно з копією технічного паспорта від 24.07.1990 на житловий будинок по [ADDRESS] , 1/2 частки житлового будинку належить [PERSON] , 1/2 частки належить [PERSON] . Відповідно до копії технічного паспорта на житловий будинок в [ADDRESS] від 15 грудня 2005 року, [PERSON] належить 3/4 частки, [PERSON] 1/4 частки. У довідці Лаврівської сільської ради Вінницького району Вінницької області № 715 від 12.11.2010 зазначено, що 3/4 частки житлового будинку в [ADDRESS] належить [PERSON] , 1/4 частки [PERSON] . В матеріалах даної цивільної справи міститься копія спадкової справи № 399/2010 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] (т. 1 а.с. 101-140). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Відповідно до довідки Лаврівської сільської ради Вінницького району Вінницької області № 115 від 05 березня 2019 року, [PERSON] з 21 грудня 1985 року по день смерті була зареєстрована та постійно проживала за адресою: [ADDRESS] . Згідно з копією дублікату заповіту від 15 травня 2007 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Лаврівської сільської ради Вінницького району Вінницької області Мельник Г.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 115, [PERSON] здійснила заповітне розпорядження: усе майно, де б вона не було і з чого б воно не складалось, у тому числі все те, що буде належати їй на день смерті, і на матиме право за законом, заповіла [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . З копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 20 березня 2006 року державним нотаріусом Вінницької районної державної нотаріальної контори Ільяшишеною Ю.В. та зареєстрованого у реєстрі за №1-385, убачається, що спадкоємицею зазначеною в заповіті 1/2 частки майна [PERSON] , яка померла [INFO] , є її сестра [PERSON] . Спадкове майно складається з 1/2 частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, розташованого в [ADDRESS] . До Вінницької районної державної нотаріальної контори 26 червня 2010 року звернулись [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] із заявами про прийняття спадщини, в яких зазначили, що [INFO] померла [PERSON] , яка\~ проживала та була зареєстрована на день смерті за адресою: [ADDRESS] та яка залишила заповіт, посвідчений Мельник Г.В. секретарем виконавчого комітету Лаврівської сільської ради Вінницького району Вінницької області 15 травня 2007 року, зареєстрований в реєстрі за №115. Особою, яка має право на обов`язкову частку в спадщині, є чоловік померлої [PERSON] . До Вінницької районної державної нотаріальної контори 26 червня 2010 року звернувся [PERSON] із заявою, в якій зазначив, що йому відомо зміст заповіту, посвідченого Мельник Г.В. секретарем виконкому Лаврівської сільської району Вінницької області, від імені його дружини [PERSON] , померлої [INFO] , згідно з яким вона своє майно заповідала [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частках кожному. Від одержання обов`язкової частки в спадщині [PERSON] відмовився. Після смерті [INFO] [PERSON] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом кожен по 1/3 частці майна, що складається з: 1/4 часток житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] та належав померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом; земельної ділянки площею 0,651 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована та території Лаврівської сільської ради, Вінницького району Вінницької області, кадастровий номер земельної ділянки 0520682600:01:003:0098, та належала померлій на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД №411306, що підтверджується копіями відповідних свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 22 травня 2019 року, 29 травня 2019 року та 15 серпня 2019 року. В матеріалах даної цивільної справи також міститься копія спадкової справи № 157/2018 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] (т. 1 а.с. 42-100). Відповідно до копії заповіту від 03 липня 2012 року, [PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, а також все те, що за законом матиме право і що буде належати йому на день смерті, заповідає у рівних долях [PERSON] та [PERSON] . Заповіт посвідчено секретарем Лаврівської сільської ради Вінницького району Вінницької області Мельник Г.В. та зареєстровано в реєстрі за № 38. Цим заповітом також скасовано заповіт, посвідчений виконавчим комітетом Лаврівської сільської ради Вінницького району Вінницької області 15 травня 2007 року і зареєстрований в реєстрі за № 114. Згідно з довідкою Лаврівської сільської ради Вінницького району Вінницької області № 116 від 05 березня 2019 року, [PERSON] з 21 грудня 1985 року по день смерті був зареєстрований та постійно проживав за адресою: [ADDRESS] . З інформаційної довідки-характеристики №1 від 02 травня 2019 року щодо житлового будинку [ADDRESS] вбачається, що [PERSON] належить 1/2 частка на підставі свідоцтва № [NUMBER] на право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, виданого виконавчим комітетом Лаврівської сільської ради 01.02.2006 на підставі рішення № 142 від 29.12.2005, зареєстровано в КП «ВООБТІ» 08.02.2006, та 1/4 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Вінницькою районною державною нотаріальною конторою 20.03.2006, реєстровий № 1-390 зареєстровано в КП «ВООБТІ» 14.04.2006. Крім того, [PERSON] належить 1/4 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Вінницькою районною державною нотаріальною конторою 20.03.2006, реєстровий № 1-385, зареєстровано в КП «ВООБТІ» 14.04.2006. До Вінницької районної державної нотаріальної контори 13 квітня 2018 року звернулися [PERSON] \~та [PERSON] із заявами про прийняття спадщини. Після смерті [INFO] [PERSON] [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом по 1/2 частці майна, що складається з: 3/4 часток житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] та належав померлому: 1/2 частка на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] та 1/4 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом; земельної ділянки площею 0,1800 га, кадастровий номер: 0520682600:03:002:0146,\~розташованої в\~ [ADDRESS] ,\~цільове призначення\~земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка належала померлому на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯО\~ №554554; земельної ділянки площею 0,3300 га, кадастровий номер: 0520682600:03:002:0147,\~розташованої та\~території Лаврівської\~сільської ради,\~Вінницького району\~Вінницької області,\~цільове призначення\~земельної ділянки ведення особистого селянського господарства, яка належала померлому на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯО\~ №554555; земельної ділянки площею 0,6640 га, кадастровий номер:\~0520682600:01:003:0097,\~розташованої та\~території Лаврівської\~сільської ради,\~Вінницького району\~Вінницької області,\~цільове призначення\~земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала померлому на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД\~ №411305; транспортного засобу модель ВАЗ-21063, 1984 року випуску, двигун № [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , колір коррида, реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований ОРЕВ ДАІ УВС Вінницького облвиконкому 30 листопада 1984 року, який належав померлому на підставі технічного паспорту автомобіля [NUMBER] , що підтверджуються відповідними копіями свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 22 травня 2019 року та від 15 серпня 2019 року. Також судом установлено, що до Вінницької районної державної нотаріальної контори 30 серпня 2018 року звернувся [PERSON] \~із заявою про прийняття спадщини, в якій зазначив, що [INFO] помер його брат [PERSON] , який на день смерті був зареєстрований та постійно проживав за адресою: [ADDRESS] . Інших спадкоємців, передбачених законом, пережилого подружжя та осіб, з якими спадкодавець проживав однією сім`єю, але не перебував у зареєстрованому шлюбі, немає (т. 1 а.с. 50). 04 червня 2019 року [PERSON] звернувся до Вінницької районної державної нотаріальної контори із вимогою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/3 частку від 1/2 частки у спільному майні подружжя з частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яку бажає виділити як спільне майно подружжя на ім`я [PERSON] , померлої [INFO] . Постановою № 1206/02-31 державний нотаріус Вінницької районної державної нотаріальної контори відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/3 частку від 1/2 частки у спільному майні подружжя з частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яку [PERSON] бажає виділити як спільне майно подружжя на ім`я [PERSON] , померлої [INFO] , мотивуючи свою відмову тим, що за наявними у нотаріальній конторі даними чоловік спадкодавиці [PERSON] помер [INFO] , а у матеріалах спадкової справи № 339/2010 до майна померлої [INFO] [PERSON] відсутня його згода на визначення частки померлої у спільній власності. Статтями 15, 16\~ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі\~ст.ст.\~1217,\~1218\~ЦК України,\~спадкування здійснюється\~за заповітом\~або за\~законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ст. 1221 ЦК України). Відповідно до ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі (ст. 1226 ЦК України). Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статтею 1235 ЦК України передбачено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. \~Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. \~Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. \~Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. \~Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. \~Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Статтею 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто (ст. 1269 ЦК України). Відповідно до ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1278 ЦК України, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. \~Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. \~Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ст.1296 ЦК України). Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. З матеріалів інвентаризаційної справи № (439) 16 на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] , які були витребувані для огляду в судовому засіданні, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] 01.02.2006, на підставі рішення виконавчого комітету Лаврівської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 29.12.2005, було видано свідоцтво про право власності, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності дійсно належить в рівних долях житловий будинок в [ADDRESS] . Також з вищезазначеної інвентаризаційної справи установлено, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] був збудований в 1953 році. Після смерті [INFO] [PERSON] [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом по 1/2 частці майна, що складається з: 1/2 частки житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] , що підтверджуються відповідними копіями свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 20 березня 2006 року, які містяться в матеріалах інвентаризаційної справи № (439) 16 на об`єкт нерухомого майна. Судом установлено, що 31.10.1954 [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] . Відповідно до ст. 16 Закону України «Про власність», майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і\~Кодексом про шлюб та сім`ю\~України. Відповідно до п. 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» СК України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто, з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша\~статті 58 Конституції України) норми\~СК України\~застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто, не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми\~СК України\~застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного нерухомого майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття права власності на спірний житловий будинок. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 20 червня 1969 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статтею 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Згідно зі ст. 25 Кодексу про шлюб та сім`ю України, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до п.п. 1-3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України\~вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 219/2435/19-ц (провадження № 61-7476св20). Судом установлено, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] був побудований в 1953 році, ще до укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Стороною позивача не надано доказів, що до моменту укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] за спільні сумісні кошти придбали спірний будинок або своєю спільною працею побудували його, а також стороною позивача не доведено, що метою придбання даного будинку було те, що дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Обставини, встановлені судом під час розгляду даної справи, не дозволяють суду припускати, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Крім того, частка померлого учасника спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах і може переходити як до спадкоємців за заповітом, так і до спадкоємців за законом. Якщо хтось із спадкоємців одночасно виступає співвласником спільного майна, це не дає йому жодних переваг при спадкуванні. Водночас такий спадкоємець-співвласник при розподілі спадщини має переважне перед іншими спадкоємцями право на виділ його у натурі майна у межах його спадкової частки, якщо це не порушує інтересів інших спадкоємців, що мають істотне значення, що закріплено в частині другій статті 1279 ЦК України. Особливості спадкування частки у спільній сумісній власності визначені також Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Відповідно до пункту 224 Інструкції, нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні. Якщо у спільному майні подружжя правовстановлюючий документ на таке майно оформлений на того із подружжя, що є живим, нотаріус вимагає його (її) письмову згоду на виділ на ім`я померлого його частки в спільному майні. Таким чином, у разі смерті одного з учасників права спільної сумісної власності передусім необхідно визначити частку померлого у спільному майні, яка і буде об`єктом спадкування. Проте не усі співвласники мають право у безспірному нотаріальному порядку оформити свідоцтво про право на частку. Таким правом з усіх можливих учасників спільної сумісної власності згідно з Законом «Про нотаріат», Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України наділений лише другий з подружжя. Для цього нотаріус за місцем відкриття спадщини за заявою другого з подружжя, який пережив, видає свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя за правилами ст. 71 Закону «Про нотаріат». Під час розгляду даної справи судом установлено, що в матеріалах спадкової справи до майна померлої [INFO] [PERSON] відсутня згода [PERSON] на визначення частки померлої у спільній власності за життя, тому і державний нотаріус Вінницької районної державної нотаріальної контори відмовив позивачу [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/3 частку від 1/2 частки у спільному майні подружжя з частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яку бажає виділити як спільне майно подружжя на ім`я [PERSON] , померлої [INFO] . Стороною позивача дана постанова нотаріуса не оскарзжувалася. Відповідно до статей\~12,\~81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга\~статті 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України). Відповідно до\~статті 89 ЦПК України,\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Підсумовуючи вищевикладене, судом встановлено, що спірний житловий будинок був побудований [PERSON] у 1953 році, тобто, до вступу в шлюб з [PERSON] , тому здійснення державної реєстрації набуття права власності на нього в шлюбі не змінює фактичного набуття права власності на нього до укладення шлюбу. Таким чином, у задоволенні позовної вимоги про визначення частки померлої у праві спільної сумісної власності подружжя слід відмовити. Разом з тим, цивільне законодавство визначає склад спадщини як сукупність прав та обов`язків, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), а отже, виключає із її складу речі, на які у спадкодавця не було прав. До складу спадщини не входить майно, на яке спадкодавець не набув права власності. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі на житловий будинок, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на майно, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. Оскільки позивачу відмовлено у визначенні частки померлої [PERSON] у праві спільної сумісної власності подружжя на 1/2 частку житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] , то і у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на частку у майні в порядку спадкування слід відмовити як у безпідставно заявлених. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Враховуючи ту обставину, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено в повному обсязі, судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed