Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-16 00:00:00

[PERSON] звернувся в січні 2015 року до Галицького районного суду з позовом до [PERSON] про визнання факту ухилення відповідача щодо сплати грошових коштів в розмірі 2760 грн. на утримання квартири [ADDRESS] в м.Івано_Франківську в період 01.01.2007 року по 01.01.2010 року, стягнення грошових коштів в розмірі 4249,16 грн. з врахуванням індексу інфляції та 3 процентів річних, стягнення судових витрат. У позові зазначено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] В 1999 році позивач приватизував дану квартиру в рівних долях, зареєструвавши з 1994р. відповідача як пасинка колишньої дружини [PERSON], хоча прописаний не проживав жодного дня в цій квартирі. За рішенням суду в квітні 2010 року відповідач визнано безвісно відсутнім за даною адресою, як співвласник участі у витратах щодо управління, утримання та збереження майна не брав. За період з 01.04.2007р. по 01.01.2010р. позивачем оплачено 5520грн., а тому з врахуванням того, що у квартирі зареєстровано двоє осіб, тому з відповідача як співвласника слід стягнути половину суми - 2760грн. сплачених коштів за даний період. Окрім того, на дану суму позивачем нараховано індекс інфляції від суми боргу в розмірі 1079.16грн. за період з 01.01.2010р. по 01.01.2015р., та 3% річних в сумі 410грн. Ухвалою Галицького районного суду Івано-Франківської області 10.02.2015 року (суддя Максимчин Ю.Д.) було відкрито провадження у справі. Ухвалою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.03.2015 року цивільну справу передано за підсудністю Івано-Франківському міському суду. Ухвалою Івано-Франківського міського суду (суддя Бойчук О.В.) від 20.03.2015 року було прийнято провадження у справі та призначено до судового засідання. 01.09.2015 року позивач подав заяву про зменшення позовних вимог, просив визнати борг відповідача як співвласника квартири в розмірі 2760 гривень за комунальні послуги за період 01.01.2007 року по 01.01.2010 року, стягнути з відповідача кошти в розмірі 4249,16 грн. з врахуванням індексу інфляції та 3 процентів річних, стягнення судових витрат 12.01.2016 року в судді Бойчука О.В. закінчився п'ятирічний строк призначення судді вперше. За розпорядженням керівника апарату Івано-Франківського міського суду Оліяра В.І. №5 від 13.01.2016 року проведено повторний авторозподіл справи. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 18.01.2016 року було прийнято до провадження судді Польської М.В. цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про примусове виконання обов'язку в натурі. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 16.02.2016 року закрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про примусове виконання обов'язку в натурі у частині позовних вимог про визнання боргу [PERSON] за комунальні послуги, як співвласника квартири [ADDRESS] в розмірі 2760грн. та стягнення цих коштів нарахованих за період з 01.01.2007 року по 01.01.2010 року. У частині позовних вимог про стягнення 1079.16грн. - прострочення (на суму 2760 грн.) із врахуванням індексу інфляції, та стягнення 410 грн. - 3% річних, стягнення судового збору у розмірі 243.60грн., продовжено розгляд даних вимог позову. Дана ухвала, яка постановлена у присутності позивача, [PERSON] не була оскаржена, хоча двічі оголошувалась перерва в судовому засіданні 30.03.2016р. та 18.05.2016р. за клопотанням позивача та його представника із зазначенням наміру для оскарження даної ухвали, а в судовому засіданні 16.06.2016р. позивач зазначив, що дана ухвала не може братися судом в нарадчій кімнаті, оскільки вона є незаконною і без оскарження. Позивач в судових засіданнях вимоги позову підтримав, просив задовольнити його вцілому. Представник відповідача заперечив позовні вимоги, вважає їх безпідставними та такими що задоволенню не підлягають. Окрім того, подав заяву про застосування позовної давності до вимог (а.с.91). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності в рівних долях трьом особам - [PERSON].(позивач), [PERSON].(колишня дружина) та [PERSON] (відповідач у справі, змінив прізвище на [PERSON] - а.с.85), що підтверджено Свідоцтвом про право власності на житло від 16.03.1999р. (а.с.4). Згідно довідки ЖЕО №1 від 13.05.2010р. за №1859 в квартирі зареєстровані [PERSON] з 1990р. та [PERSON] з 1994р. (а.с.7), а згідно довідки цієї ж організації від 17.05.2010р. за №1925 з 14.05.2010р. в даній квартирі [NUMBER] зареєстрований тільки [PERSON] (а.с.8,10). Згідно акту затверджено керівником ЖЕО №1 [PERSON] та [PERSON] не проживали в квартирі [ADDRESS] з 2001 року (а.с.9). За рішенням Івано-Франківського міського суду від 16.04.2010 року [PERSON] та [PERSON] були визнано безвісно відсутніми, проте рішенням Івано-Франківського міського суду від 23.09.2013 року скасоване рішення цього ж суду від 16.04.2010 року за заявою [PERSON], дане рішення першої інстанції від 23.09.2013 року Апеляційним судом Івано-Франківської області було скасоване в частині визнання [PERSON] безвісно відсутньою (а.с.11-14). Позивач стверджував, що відповідач як співвласник квартири, участі у витратах щодо управління, утримання та збереження майна не брав. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Як зазначив позивач, в період з 01.01.2007 року по 01.01.2010 року він, як співвласник житла - квартири [ADDRESS] ніс витрати по оплаті комунальних платежів, за послуги які надаються організаціями на загальну суму 5520грн., в т.ч. ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» в сумі 2130грн., за послуги КП «Івано-Франківськводоекотехпром» в сумі 1305грн., за послуги газового господарства в сумі 655грн., за обслуговування будинку на суму 1330грн. (а.с.19-35, 39-50). Оригінали таких квитанцій до суду для звірки з копіями позивачем надано не було, причини ненадання їх не зазначено. [PERSON] звернув увагу суду на те, що кошті, які він оплатив у сумі 5520грн., оплачені на виконання примусового зобов'язання органів виконавчої служби (а не сплату комунальних платежів по яких існують рішення судів), що зумовило його укласти договір реструктуризації заборгованості з КП «Івано-Франківськводоекотехпром» від 30.01.2007 року та договір з ЖЕО №1 від 07.12.2007р. (а.с.15-18). Однак, досліджуючи дані докази суд зазначає, що виклик ВДВС у листопаді 2007р. [PERSON] як боржника стосувався сплати штрафу (боргу) на суму 10грн., виконавчий збір 10% від суми боргу та витрати виконавчого провадження на суму 6грн., по якому саме виконавчому документу позивач не надав доказів. А як вбачається з договору реструктуризації заборгованості з КП «Івано-Франківськводоекотехпром» від 30.01.2007 року, борг стосувався заборгованості, яка виникла станом на 01.01.2007 року в сумі 1495.11грн., тобто не стосується використання наданих послуг щодо спірного періоду (з 01.01.2007р. по 01.01.2010р.). Що стосується договору реструктуризації заборгованості з ЖЕО №1 від 07.12.2007р., то з загальної суми боргу станом на 01.12.2007 року в розмірі 993грн., за спірний період, а саме з 01.01.2007р. по 01.01.2010р. споживач [PERSON] мав сплатити 82.75грн. в 2007р. та 910.25грн. в 2008р., а решта суми мала оплачуватись в 2012 році. Позивач пояснив, що оскільки з врахуванням того, що у квартирі був зареєстрований відповідач, тому він і просив суд стягнути з відповідача як співвласника половину суми - 2760грн. сплачених коштів за даний період. Окрім того, на дану суму позивачем нараховано індекс інфляції від суми боргу в розмірі 1079.16грн. за період з 01.01.2010р. по 01.01.2015р., та 3% річних в сумі 410грн. Заперечуючи позовні вимоги, представник відповідача також надав до матеріалів справи рішення судів, яким встановлені певні обставини, та предметом спору яких було стягнення витрат за понесені комунальні послуги за позовом [PERSON] (як до самого [PERSON], так і за позовом до двох співвласників [PERSON] та [PERSON].) за цей же самий період - з 01.01.2007 року по 01.01.2010 року. Так, у справі №0907/2-5544/2011 рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.01.2014р. скасовано рішення Івано-Франківського міського суду від 05.12.2013р. та відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення коштів, а як вбачається зі змісту позовної заяви та рішень дані кошти за оплату комунальних послуг з двох інших співвласників квартири [ADDRESS], позивачем нараховані за період з 01.01.2007 року по 30.05.2010 року з загальної суми оплачених ним - 5425 грн., розділену на трьох співвласників, тобто по 1808.33 грн. (а.с.96-101, 155-157). Рішення набрало законної сили. Окрім того, рішенням Галицького районного суду від 22.10.2014 року (справа №344/8543/14-ц), залишене без змін ухвалою Апеляційного суду від 02.12.2014р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за комунальні послуги за період з 01.04.2007 року по 01.01.2010 року в сумі 2760грн. (від загальної суми 5520грн.), як половину понесених позивачем витрат на утримання квартири [ADDRESS] з врахуванням індексу інфляції та 3% річних, а всього на суму 3796.1 грн., стягнення моральної шкоди та судових витрат, яким в позові було відмовлено (а.с.102-105). Однак, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.04.2015р. рішення Галицького районного суду від 22.10.2014 року та ухвалу Апеляційного суду від 02.12.2014р. у частині вирішення позову [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальних та моральних збитків скасовано, а провадження у справі закрито (а.с.106-107). Підставою закриття провадження зазначено те, що спір між [PERSON] та [PERSON] про відшкодування матеріальних та моральних збитків, вже був предметом розгляду у суді, і за результатами якого ухвалено рішення, що набрало законної сили, а щодо відмови у стягненні індексу інфляції та 3% річних то відмова рішеннями судів є обґрунтованою. Судом не встановлено, який період за вище вказаними рішеннями судів та позовними вимогами з яких вони ухвалювались, був нарахований [PERSON] індекс інфляції та 3% річних, а тому підстав для закриття в цій частині суд при постановленні ухвали від 16.02.2016 року не вбачав, розглядаючи вимоги у даній справі по суті. Оскільки судовими рішеннями, які набрали законної сили (рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.01.2014р.) не встановлено підстав для стягнення з відповідача на користь позивача сплачених ним коштів на утримання будинку і оплати комунальних послуг, то підстав для нарахування індексу інфляції та 3% річних на ці кошти, обов'язок по сплаті яких у відповідача не виник, а саме 1079.16грн. (прострочення від суми 2760 грн.) із врахуванням індексу інфляції, та стягнення 410 грн. - 3% річних, відсутні, тому суд приходить до переконання про необґрунтованість та безпідставність даних вимог позивача. Такий висновок щодо нарахування індексу інфляції та 3% річних на суму, яку підстав знімати за рішеннями суду не було, в ухвалі від 01.04.2015 року зробила також і колегія Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо іншого періоду (з 01.01.2010 року, а кінцева дата судом не була встановлена). Питання нарахування індексу інфляції та 3% річних врегульовано нормами ЦК України. Так, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦПК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з положень зазначеної норми наслідки прострочення, боржником грошового зобов'язання у вигляді нарахування на суму боргу й встановлені договором проценти річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються по день виконання боржником рішення суду та сплати коштів на примусове виконання такого рішення. Однак, дана стаття не застосовується до даних правовідносин, оскільки пред'явлення саме позовом в судовому порядку вимог про відшкодування витрат за оплачені комунальні послуги не є в розумінні ст..625 ЦК України простроченням та користування відповідачем коштами позивача. Також, Верховним Судом України була висловлена правова позиція ( в частині застосування вимог ст..625 ЦК України) в постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, що статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Дія статті поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. При цьому, суд відхиляє доводи позивача про судову практику Івано-Франківського міського суду щодо задоволення його вимог до [PERSON] про стягнення витрат за комунальні послуги за період з 2011р. по 2015 р. (а.с.86-87,115-117), оскільки предметом даної справи що слухається судом був період з 2007 року по 2010 рік, по якому вже ухвалено рішення суду, що набрало законної сили. В частині заявлення представником відповідача заяви про застосування позовної давності, то слід зазначити таке. Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18.12.2009р. №14, встановивши що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Звідси вбачається, що суд має встановити першочергово підставність чи безпідставність позовних вимог, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском позовної давності, а у випадку недоведеності позову суд повинен відмовити у його задоволенні саме з цих підстав, і не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Тому, слід відмовити у задоволенні позову саме з підстав недоведеності, і не застосовує суд наслідки пропуску позовної давності. Що стосується стягнення судового збору у розмірі 243.60грн., то судові витрати підлягають стягненню пропорційно до задоволених вимог за ст..88 ЦПК України, а тому і в цій частині вимоги також не підлягають задоволенню. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі вищезазначено,

Outcome: dismissed