Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому посилається на те, що він з 1994 року зареєстрований [ADDRESS] як онук бабусі - [PERSON]. [INFO] року померла [PERSON], а в цей час [PERSON] відбував покарання та у спірній будинок посилилася відповідачка [PERSON]. На теперішній час [PERSON] не може користуватися спірнім будинком, оскільки відповідачка [PERSON] перешкоджає йому у цьому. У зв'язку з чим, [PERSON] просить суд вселити його у буд. [ADDRESS] та зобов'язати [PERSON] не перешкоджати йому цим будинком користуватися. Не погодившись з вказаним позовом, під час розгляду справи [PERSON] надала суду заперечення проти позову, в якому посилається на те, що позивач ніколи не проживав разом з [PERSON], а після її смерті лише вона залишалась проживати у спірному будинку. А в перервах між неодноразовими знаходженнями [PERSON] в місцях позбавлення волі, він проводив час в підсобних приміщеннях двору [ADDRESS]. Тому вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими й безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідачки [PERSON] позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зазначено, що реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Положеннями ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянин України зобов'язаний протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Частиною 3 ст. 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У судовому засіданні встановлено, що з 03 червня 1994 року по теперішній час [PERSON] перебуває зареєстрованим [ADDRESS] як онук бабусі - [PERSON], що підтверджується відповідною довідкою за № 1033, виданої 31 жовтня 201 року органом СОН мікрорайону « 10 ст. великого Фонтану». Крім того, факт реєстрації місця проживання [PERSON] з 1994 року в будинку [ADDRESS] підтверджується відповідною печаткою в його паспорті серії [NUMBER]. Між тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідачка [PERSON] з 29 лютого 1980 року по теперішній час зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується її паспортом серії [NUMBER] та рішенням Апеляційного суду Одеської області від 26 лютого 2014 року. З огляду на це, суд не приймає до уваги доводи [PERSON] про те, що вона залишалась проживати в спірному будинку після смерті [PERSON], оскільки вони не підтверджуються зібраними по справі доказами та ними спростовуються. Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно із ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В даному випадку [PERSON] не втратив право користування будинком [ADDRESS], оскільки визнання особи такою провадиться виключно у судовому порядку, але з цього приводу судового рішення не має. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] правомірно вселився в будинок [ADDRESS] та суд не вбачає підстав для обмеження [PERSON] у праві користування цим будинком. При цьому, суд не погоджується з твердженнями представника відповідачки [PERSON], оскільки в даному випадку йдеться мова про вселення позивача у будинок [ADDRESS]. Оскільки [PERSON] має право для проживання в цьому будинку, а [PERSON] перешкоджає йому в цьому, тому суд вважає, що слід вселити [PERSON] в буд. [ADDRESS] та зобов'язати [PERSON] не перешкоджати [PERSON] в користуванні цим будинком. Також суд зазначає, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 26 лютого 2014 року відмовлено [PERSON] у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на [ADDRESS]. Отже, з урахуванням встановлених по справі обставин, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що право користування позивача та його житлові права грубо порушені, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved