Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

[PERSON], діючи на підставі договору про надання правової допомоги та в інтересах [PERSON], 6.04.2017 р. звернувся до суду з позовом в якому, з урахуванням остаточно збільшених позовних вимог, сторона позивача просить визнати у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: - за [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по вулиці Перемоги,12-Б у с. Льгів Чернігівського району Чернігівської області, ринкова вартість якого становить 339008 грн; - за [PERSON] право власності на мінітрактор марки «DONGFENG DF250», 2008 року випуску, р.н. 08653СВ, ринкова вартість якого становить 90150 грн; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 89680 грн, як компенсації у рахунок вартості автомобіля марки «ВАЗ 217230-110-01», 2009 року випуску, р.н. [NUMBER]. Позов обґрунтовується тим, що [PERSON] та [PERSON] з 25 січня 1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу у них 8.07.1999 року народилась донька [PERSON]. Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 9.03.2017 року шлюб було розірвано. За час шлюбу сторонами по справі було спільно побудоване домогосподарство у с. Льгів по вул. Перемоги,12-Б та набуте рухоме майно, яке відповідно до законодавства належить їм на праві спільної сумісної власності. На даний час позивач проживає окремо. У звязку з тим, що відповідач не пускає її у власний будинок і заблокував доступ до майна, та добровільно провести поділ майна відмовляється, посилаючись на приписи ст.ст.22, 28-29 КпШС України, ст.ст.60, 63, 69 СК України позивач просить здійснити поділ рухомого та нерухомого майна, що є обєктом спільної сумісної власності. У судовому засіданні позивач та її представник збільшені та остаточно уточнені позовні вимоги підтримали, пославшись на доводи викладені у позовній заяві. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали зважаючи на те, що: земельна ділянка під домоволодіння виділялась відповідачу ще до шлюбу у 1994 році і будівництво будинку розпочалось саме з вказаного року; початкове будівництво відбувалося за рахунок коштів, як його особистих, так і його батьків і станом на дату укладання шлюбу з позивачем готовність будинку складала вже близько ? частини; оскільки їх спільна дитина [PERSON] має право на якусь частину будинку і утримується відповідачем, то він має на збільшення частки у спірному домоволодінні; спірний автомобіль не може бути поділений, оскільки є власністю [PERSON], а мінітрактор повинен бути у спільній частковій власності. Третя особа на стороні відповідача [PERSON] у судове засідання не зявилась, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та з проханням відмовити у задоволенні позову [PERSON] Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], який є рідним дядьком відповідача, а [PERSON] є його матірю, суду пояснили, що до реєстрації шлюбу між сторонами спірний будинок мав певну частину готовності, зокрема вже був фундамент, каркас будинку, побудований сарай, погріб. Будинок будувався спочатку за кошти сімї відповідача, а вже потім за рахунок коштів сторін. Вислухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши письмові докази у справі, судом встановлено наступне. Як встановлено судом [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 січня 1997 року, який згідно рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 9 березня 2017 року був розірваний. /а.с.8/ За час шлюбу у сторін народилася дочка [PERSON], [INFO], підтвердженням чого є повторне свідоцтво про народження серії «І-ЕЛ» №194478. /а.с.41/ Як вбачається з рішенням виконавчого комітету Левковицької сільської ради народних депутатів Чернігівського району Чернігівської області від 19 січня 1994 року за №4, [PERSON] було виділено земельну ділянку у селі Льгів, у розмірі 0,25 га для будівництва житлового будинку. При цьому на підставі рішення виконавчого комітету Левковицької сільської ради народних депутатів Чернігівського району Чернігівської області від 19 січня 1994 року за №2, [PERSON] було передано безкоштовно у приватну власність у с. Льгів по вул. Перемоги, земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку. /а.с.45, 46/ Відповідно до інформації КП «Чернігівське РБТІ» №354 від 27.02.2017 року, право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: с. Льгів, вул. Перемоги,12-Б, станом на 27.02.2017 року, в Чернігівському РБТІ зареєстровано за [PERSON] в цілому згідно свідоцтва про право власності від 16.02.2011 року. /а.с.11/ Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №79146840 від 30.01.2017 свідчить, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, серії «САЕ» №056307, виданого 16.02.2011 року виконавчим комітетом Левковицької сільської ради в замін свідоцтва від 16.01.2003 року, на праві приватної власності належить житловий будинок №12-Б по вулиці Перемоги у селі Льгів Чернігівського району Чернігівської області. /а.с.9/ Як вбачається з Інвентаризаційної справи на домоволодіння №12-Б по вулиці Перемоги у с. Льгів, будівництво житлового будинку [PERSON] за даною адресою погоджене районним архітектором на підставі розпорядження голови районної державної адміністрації від 24.05.1998 р. №268, а в експлуатацію житловий будинок з господарськими спорудами був зданий 18.12.2002 року. На підставі рішення виконавчого комітету Левковицької сільської ради Чернігівського району Чернігівської області №107 від 18.12.2002 року, у звязку з закінченням будівництва, [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок з належними надвірними будівлями і спорудами, який знаходиться в селі Льгів по вулиці Перемоги,12-Б. Будинок в цілому зареєстрований Чернігівським районним бюро технічної інвентаризації на праві власності за [PERSON], про що зроблено запис у реєстровій книзі №3 під реєстровим №191 від 16.01.2003 року. За рішенням виконавчого комітету Левковицької сільської ради Чернігівського району Чернігівської області №6 від 19.01.2011 року, взамін втраченого свідоцтва про право власності на обєкт нерухомості, [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - житловий будинок №12-Б по вул. Перемоги у с. Льгів Чернігівського району Чернігівської області загальною площею 152,5 кв.м., житловою площею 48,5 кв.м. Загальна вартість нерухомого майна станом на 10.12.2010 року становить 330687 грн. Довідки старости сіл [PERSON] селищної ради Чернігівського району Чернігівської області №5-34 від 22.03.2016 року та №5-275 від 28.04.2017 року свідчать, що житловий будинок №12-б по вул. Перемоги у с. Льгів знаходиться на землях комунальної власності в адміністративних межах села Льгів на території [PERSON] селищної ради Чернігівського району Чернігівської області. В даному будинку зареєстрований та постійно проживає [PERSON], [INFO] у складі сімї: [PERSON], [INFO]- дочка; [PERSON], [INFO] колишня дружина, яка з лютого 2017 року за місцем реєстрації не проживає. /а.с.13, 40/ Відповідно до положень ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно ч.1 ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Власністю кожного з подружжя є майно, яке належало до укладення шлюбу, а також одержане ними під час шлюбу в дар або в порядку спадкування. Згідно ст.29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Отже, оскільки спірний будинок був введений у експлуатацію 18 грудня 2002 року і набутий у власність відповідачем [PERSON] 16 січня 2003 року, тобто у період шлюбу з позивачем [PERSON], то він є обєктом спільної сумісної власності та підлягає поділу, незалежно від того на кого був зареєстрований. Суд критично ставиться до позиції сторони відповідача і показань свідків [PERSON], [PERSON], у тій частині, що до реєстрації шлюбу між сторонами спірний будинок мав ? частину готовності, а тому частка відповідача у спільному сумісному майні повинна бути збільшена, оскільки належні та допустимі докази того відсутні, а згідно ч.4 статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, при цьому відповідно до вимог ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншим засобами доказування. При цьому слід зазначити, що згідно положень ч.ч.2, 3 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Окремо суд вказує на те, що за приписами частини 2 та 3 статті 70 ЦПК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Однак, сторона відповідача не довела у судовму засіданні належними засобами доказування ту обставину, що позивач ухилялась від участі в утриманні дитини, приховала, знищила чи пошкодила спільне майно, витрачала його на шкоду інтересам сімї, а розмір аліментів, які [PERSON] сплачує на повнолітню дочку сторін [PERSON] недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування. Отже, суд не має правових підстав для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі їх спільного сумісного майна. Крім того, згідно інформації Головного управління Держпродспоживслужби в Чернігівській області №01-30/1882 від 18.07.2017 за [PERSON] з 15 червня 2009 року зареєстровано мінітрактор марки «DONGFENG DF-250», 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] та видано свідоцтво серії «АБ» №673482. /а.с.87, 88/ Звіт про оцінку автотранспортного засобу, складеного 27.07.2017 року ФОП «[PERSON]Є.» свідчить, що вартість мінітрактору марки «DONGFENG DF-250» становить 90150 грн. /а.с.89-98/ З інформації регіонального сервісного центру в Чернігівській області №31/25/6-743вх від 18.05.2017 року вбачається, що [PERSON] рахується власником автомобіля марки «ВАЗ 217230-110-01», 2009 року випуску, сірого кольору, двигун №211262380014, кузов №ХТА21723090067039, р.н. [NUMBER] і йому 23.10.2009 року видано свідоцтво серії «САА» №194442. /а.с.68, 69/ Звіт про оцінку автотранспортного засобу, складеного 27.07.2017 року ФОП «[PERSON]Є.» свідчить, що вартість автомобіля марки «ВАЗ 217230-110-01», 2009 року випуску, кузов №ХТА21723090067039, становить 89680 грн. /а.с.99-108/ Відповідно до положень\~ст.60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобовязані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно набуте у шлюбі. Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, з винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст.61 СК України). Здійснення права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжям. Право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст.69 СК України. Поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Згідно розяснень п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.\~До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї. Як встановлено в судовому засіданні, рухоме майно: мінітрактор марки «DONGFENG DF-250»; автомобіль марки «ВАЗ 217230-110-01», вважаються набутими подружжям за час шлюбу та в силу презумпції виникнення права спільної сумісної власності належать [PERSON] та [PERSON], як чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності. Разом з тим, 28.07.2017 року автомобіль [NUMBER], згідно договору комісії №1060 від 28.07.2017 року та акту №1060 від 28.07.2017 року, відповідачем [PERSON] був переданий комісіонеру ТОВ «Автосіверброк», а комісіонер у свою чергу, згідно договору купівлі-продажу №1060 від 28.07.2017 року, продав його покупцю, в особі [PERSON]. [PERSON] видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії «СХМ» №677282, а автомобілю [NUMBER]. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу склала 100000 грн. /а.с.128, 135-145/ Відповідач та його представник у судовому засіданні, факт одноособового розпорядження спільним майном подружжя не спростовували. Факт отримання відповідачем коштів від продажу автомобілю та залишання їх собі сторонами не оспорювався.\~\~ Згідно розяснень, викладених у п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є обєктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Окрім того, в ч.1 ст.369 ЦК України закріплено положення про те, що співвласники володіють і користуються майном, що є у спільній сумісній власності, спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 2 ст.369 ЦК України законодавець визначає порядок розпорядження сумісним майном. Воно має здійснюватися лише за згодою всіх співвласників, яка може бути виражена в будь-якій формі, встановленій ЦК для правочинів. Під розпорядженням необхідно розуміти як передачу в тимчасове користування інших осіб, так і відчуження його у власність інших осіб. Однак у випадках вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який вимагає нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації, згода співвласників на його вчинення має бути висловлена письмово й нотаріально посвідчена в порядку, встановленому нотаріальним законодавством. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Частиною 2\~статті 372 ЦК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частиною 1\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п.22 Постанови №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи даний спір, у частині поділу спільного майна подружжя - автомобіля марки «ВАЗ «217230-110-01» суд виходить із того, що із відчуженням за договором купівлі-продажу 28.07.2017 року спірного автомобіля, який був об'єктом спільної сумісної власності подружжя, відповідач набув у володіння 100000 гривень, які були сплачені йому за вказаний автомобіль, а відтак, із моменту переходу права власності на спірний автомобіль до наступного власника, який є добросовісним набувачем, обєктом спільної сумісної власності подружжя стали грошові кошти, які отримав відповідач за вказаним договором. Однак сторона позивача протягом усього часу розгляду справи не змінила своїх позовних вимог та наполягала саме на стягненні з відповідача грошової компенсації в розмірі 89680 грн, яка є повною оціночною ринковою вартістю спірного автомобіля. Отже, ураховуючи викладене, у порядку поділу спільного майна подружжя, у даному разі позивачу підлягає виділенню у особисту власність ? частина від реальної ринкової вартості автомобіля в сумі 44840 грн, які підлягають стягненню з відповідача. Разом з тим в п.25 Постанови ПВСУ №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року зазначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч.4, 5 ст.71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Поділ майна подружжя є предметом позову, а запропонований позивачем варіант його поділу є способом поділу цього майна, тому зазначення в резолютивній частині рішення суду про залишення мінітрактора марки «DONGFENG DF-250», 2008 року випуску, який є спільним сумісно нажитим майном, у спільній частковій власності, внаслідок його поділу, визнавши за кожною стороною право власності на ? його частину, не є виходом за межі позовних вимог. Ураховуючи, що спірний мінітрактор марки «DONGFENG DF-250»\~є сумісно нажитим майном подружжя, та є неподільною річчю, частки чоловіка та дружини в якому є рівними, а також те, що сторонами по справі не досягнуто згоди щодо поділу мінітрактора та попередньо не внесено на депозитний рахунок суду грошову компенсацію для сплати його частки, суд приходить до висновку про визнання ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу із залишенням вказаного майна\~у їх спільній частковій власності. З наведених підстав та міркувань суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] Також, слід зазначити, що згідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До числа останніх відносяться витрати на правову допомогу та витрати повязані із проведенням судових експертиз. Статтею1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року, встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Частиною 1 статті 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до договору про надання правової допомоги від 30.01.2017 року адвокат [PERSON] надавав правову допомогу позивачу, при цьому як вказано у прибутковому касовому ордері №15 від 20.03.2017 р. [PERSON] сплатила адвокатові 2000 грн, відповідно до акту розрахунку витраченого часу. Таким чином, відповідно до вимог ст.ст.79, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати в сумі 2000 грн, які складаються з витрат на правову допомогу, а в дохід держави слід стягнути 2552,60 грн, як судового збору (255258,50 грн вартість ? частки майна х на 1% - ставка судового збору). /а.с.15-20/ На підставі викладеного,

Outcome: partial