Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, просить визнати за ним право власності на ? частину квартири № 2 на вул. Мацієвича, 8 у м.Львові, яка є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що з 05.10.2010 року він з відповідачем [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі, який розірвано в 02.12.2014 року. Після одруження вони не мали окремого житла, проживали в його батьків на вул.Медової Печери, 27/53 у м.Львові, збирали кошти і шукали варіанти придбання квартири. Знайшовши спірну квартиру, вони в кінці серпня 2011 року мали намір придбати таку, проте під час перевірки нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори реєстру заборон виявилось, що ця квартира передана в заставу. Крім цього, нотаріус звернув увагу, що його паспорт є непридатним для використання. 09.09.2011 року за спільні гроші подружжя було придбано вказану квартиру, яка була оформлена за договором на відповідача, він при укладенні договору був відсутній, оскільки працював, довіряв дружині і на той час ще не виробив новий паспорт, так як для цього потрібно було спочатку виробити нову будинкову книгу за місцем реєстрації на вул.Медової Печери, 27/53, що зайняло значний час. Придбана квартира була фактично непридатна для проживання, він власними силами, з допомогою батьків, зробив у помешканні ремонт, поміняв вікна, двері, підлогу, всі комунікації, була придбана сантехніка і меблі. Вважає, що оскільки квартира придбана відповідачем під час перебування у шлюбу і за їхні спільні кошти, тому є обєктом права спільної сумісної власності подружжя і він має право на ? частку квартири. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, який просять задовольнити. При цьому [PERSON] доповнив, що квартира № 2 на вул. Мацієвича, 8 у м.Львові була придбана після продажу матірю відповідача [PERSON] квартири на вул.Кривоноса, 5/11 у м.Золочеві, однак 3000 дол. США на купівлю спірної квартири він позичив в свого друга [PERSON], частина грошей була подарована їм на весілля, були і їхні спільні заощадження і лише частина коштів була надана як його батьками, так і батьками відповідачки. Відповідач і її представник проти позову заперечили, посилаючись на безпідставність такого, і зазначили, що позивач ніякого відношення до квартири № 2 на вул. Мацієвича, 8 у м.Львові не має, така є особистою власністю [PERSON], оскільки була придбана за кошти від продажу її матірю квартири на вул.Кривоноса, 5/11 у м.Золочеві. Зазначили, що 16.06.2011 року матір відповідача [PERSON] продала свою квартиру за 51803 грн. та 02.09.2011 року згідно договору дарування подарувала 45000 грн. доньці для купівлі спірної квартири. В договорі купівлі-продажу квартири від 02.09.2011 року було чітко вказано, що грошові кошти, які [PERSON] сплачує за квартиру, є її особистою приватною власністю. Вважають необґрунтованими твердження позивача про те, що квартира придбана за спільні кошти, оскільки з подарованих на весілля грошей вони віддавали позичені гроші, [PERSON] працювала під час шлюбу, в той час як позивач офіційно працевлаштований не був, мав лише тимчасові підробітки. Вважають також, що належних доказів позики позивачем коштів в сумі 3000 дол. США у [PERSON] суду не представлено. Просять в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом установлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 05.10.2011 року, який 02.12.2014 року було розірвано, та 15.01.2015 року відповідач вдруге уклала шлюб із [PERSON], змінивши прізвище на «Печенкова» (а.с.84). Під час шлюбу з [PERSON], згідно договору купівлі-продажу квартири Р.№454 від 09.09.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] придбала квартиру №2 на вул.Мацієвича, 8 у м.Львові (а.с.5, 6-7). Позивач, звертаючись з даним позовом, посилається на те, що квартира придбана відповідачем під час перебування в шлюбу, за спільні кошти, тому є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно з ч.1 ст.70 цього Кодексу встановлено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 60 Кодексу визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Між тим, за змістом ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 своєї Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні, матір відповідачки [PERSON], якій на праві особистої власності належала квартира №11 на вул.Кривоноса, 5 у м.Золочеві Львівської області, продала зазначену квартиру згідно договору купівлі-продажу від 16.06.2011 pоку, посвідченого приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON], реєстровий № 1542. Згідно п.4 продаж вчинено за 51803 грн. (а.с.68-70). 02.09.2011 року на підставі договору дарування грошей (реєстровий №431), посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] подарувала [PERSON] 45000 грн., які, як вказано в п.1 даного договору, [PERSON] має намір використати на придбання житла (а.с.71). Судом встановлено, що фактично квартира на вул.Кривоноса, 5/11 у м.Золочеві була продана за 28000 дол. США, з яких 24500 дол. США [PERSON] в той же день подарувала доньці, що в подальшому 02.09.2011 року було документально оформлено шляхом укладення договору дарування грошей. Дане підтверджується зазначеними письмовими доказами, а також показаннями свідка [PERSON], яка ствердила в суді, що, будучи забезпеченою житлом, прийняла рішення продати квартиру у м.Золочеві і ці кошти подарувати доньці для придбання житла у м.Львові, та що спірна квартира була придбана лише за гроші, отримані від продажу нею квартири в м.Золочеві, ніяких коштів для цього позивач не надавав. Також, згідно виписки по доларовому рахунку [PERSON] в ПАТ «ПриватБанк» (а.с. 104-106), відповідачем з 16.06.2011 року до 26.08.2011 року було розміщено в банку депозит в сумі 24500 дол. США, а отже гроші на депозит надійшли від відповідача в той самий день, коли [PERSON] була продана квартира в м.Золочеві. Не заперечується сторонами та обставина, що вони першого разу були в нотаріуса у Третій Львівській державній нотаріальній конторі з приводу купівлі квартири №2 на вул.Мацієвича, 8 у м.Львові разом з власником такої [PERSON] в кінці серпня 2011 року вже після того, як відповідач отримала в банку депозитний вклад з відсотками. При цьому, відповідач передала [PERSON] аванс за квартиру в розмірі 6000 дол. США. Разом з тим, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що він позичив у свого товариша [PERSON] 3000 дол. США для придбання спірної квартири і що грошові кошти, отримані в подарунок на весілля, також вносилися в рахунок оплати за квартиру, оскільки позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження цього, натомість такі твердження спростовуються вказаними дослідженими судом доказами. Надані суду позивачем письмові свідчення [PERSON] (а.с. 121) не є письмовим доказом чи показаннями свідка в розумінні ст.ст. 57, 63, 64 ЦК України, дана особа не була допитана судом в порядку ст.180 ЦПК України, із встановленням даних про особу, попередженням про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показань чи дачу завідомо неправдивих показань, приведенням свідка до присяги, сторони не мали можливості за таких обставин задати цій особі, як свідкові, запитань. Суд критично ставиться до покликань позивача на підтвердження його позовних вимог, що він не був присутній при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 09.09.2011 року, оскільки, як вбачається із п.1.5 даного договору, [PERSON] сплачує за квартиру кошти, які є її особистою приватною власністю, отримані в дарунок від матері [PERSON] згідно договору дарування грошей від 02.09.2011 року. Обидва договори були посвідчені тим самим приватним нотаріусом ЛМНО [PERSON] Згідно п.45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (в редакції чинній на день вчинення правочину) у відповідності до якого договір щодо розпорядження майном, що подається для нотаріального посвідчення, може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з правовстановлювального документа, договору, укладеного між подружжям, свідоцтва про шлюб та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, договором дарування або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто тощо. Відсутність у позивача належного паспорта на час укладенні договору купівлі-продажу квартири від 09.09.2011 року і тривалий час виготовлення такого (а.с. 96-103) також не може бути обставиною, яка би підтверджувала придбання квартири за спільні кошти чи викликала б обгрунтовані сумніви у придбанні квартири за особисті кошти відповідача. Крім цього, суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що він власними силами робив ремонт, вкладав гроші, привів квартиру в належний стан, оскільки ним не представлено жодних доказів на підтвердження таких покликань і крім цього підставою заявлених позовних вимог є придбання квартири за спільні кошти подружжя, заперечення позивачем того, що квартира придбана за кошти, які особисто належали відповідачу, а не істотне збільшилося вартості квартири внаслідок затрат позивача, що є окремою підставою згідно ч.1 ст.62 СК України визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] належними та допустимими доказами довела, що спірна квартира придбана нею за особисті грошові кошти, отримані в подарунок від матері, котра до цього продала належну їй квартиру з тим, щоб надати виручені від продажу кошти доньці для придбання житла. Доказів про те, що вказана квартира була придбана і за кошти позивача [PERSON] суду не надано. Отже, належна відповідачу квартира на вул.Мацієвича, 8/2 у м.Львові, з огляду на встановлені судом обставини і відповідно до положень ст.57 СК України, є її особистою приватною власністю, не відноситься до спільного майна подружжя та не підлягає поділу між позивачем і відповідачем. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Таким чином, враховуючи все вищенаведене, суд приходить до переконання, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, натомість відповідачем спростовано належними і допустимими доказами доводи позивача, а відтак, у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Зі змісту ст.88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення, тобто у даному випадку не відшкодовуються позивачу.

Outcome: dismissed