Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Державного підприємства «Цуманське лісове господарство» про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29.11.1995 року він був прийнятий на роботу в ДП «Цуманське лісове господарство» на посаду електрика 5-го розряду в консервний цех. 16.09.1996 року в робочий час, внаслідок порушення водієм підприємства, [PERSON], вимог інструкції по техніці безпеки, він отримав тяжку травму правої ноги, про що було складено акт про нещасний випадок на виробництві від 20.09.1996 року. Протягом тривалого часу він перебував на лікуванні у Ківерцівській районній лікарні, однак функції правої ноги не відновилися. Відповідно до лікарсько-консультативного висновку спеціаліста, виданого 03.02.2014 року Волинською обласною клінічною лікарнею, йому встановлений діагноз: перелом гомілкової кістки правої гомілки; посттравматичний деформуючий артроз правого гомілкового суглобу ІІ-го ступеня; порушення функцій правого колінного суглобу статики і ходи в середній мірі. Згідно висновку Луцької МСЕК від 28.02.2014 року йому було вперше встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 15 відсотків довічно. Вказуючи на те, що внаслідок трудового каліцтва йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у важких фізичних, душевних, психічних стражданнях, і яку він оцінює у 50 000 грн. та просить стягнути з відповідача в свою користь. Відповідачем ДП «Цуманське лісове господарство» було подано заперечення на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги вони не визнають, вказуючи на те, що причиною трудового каліцтва [PERSON] є грубе порушення останнім трудової дисципліни та порушення водієм підприємства [PERSON] вимог техніки безпеки, тому шкода заподіяна не з вини ДП «Цуманське лісове господарство», що звільняє підприємство від її відшкодування. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, від його представника [PERSON] до суду подана заява про розгляд справи у його відсутності. Представник позивача ДП «Цуманське лісове господарство» - Мельник О.В. в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з чим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши обставини справи та надані докази, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно записів трудової книжки, 29.11.1995 року [PERSON] був прийнятий на роботу в ДП «Цуманське лісове господарство» на посаду електрика 5-го розряду в консервний цех /а.с. 8-11/. Як вбачається з Акту № 2 від 20.09.1996 року про нещасний випадок в Цуманському держлісгоспі, 16.09.1996 року о 16 год. 30 хв. електрик консервного цеху [PERSON] самовільно зайшов в склад, де водій [PERSON] та слюсар [PERSON] ремонтували автомобіль, який був піддонкрачений під правим колесом, а під лівим лежала дошка, яка під-час робіт вилетіла з-під колеса вдарилася у двері, а від дверей у ногу [PERSON], внаслідок чого останній отримав травму. Місцем, де стався нещасний випадок, у акті зазначений як консервний цех, а причинами нещасного випадку вказано порушення [PERSON] трудової дисципліни та порушення водієм [PERSON] інструкції по техніці безпеки № 31 затвердженої 14.12.1994 року /а.с. 3-7/. Відповідно до лікарсько-консультативного висновку спеціаліста, виданого 03.02.2014 року Волинською обласною клінічною лікарнею, [PERSON] встановлений діагноз: перелом гомілкової кістки правої гомілки; посттравматичний деформуючий артроз правого гомілкового суглобу ІІ-го ступеня; порушення функцій правого колінного суглобу статики і ходи в середній мірі. Згідно виписки з акту огляду Луцької міжрайонної МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії АБ № 0010610 від 28.02.2014 року, [PERSON] встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 15 відсотків довічно, внаслідок трудового каліцтва, яке сталося 16.09.1996 року. Також вказано, що [PERSON] потребує медикаментозного та стаціонарного лікування /а.с. 14/. З протоколу № 2 комісії служби і охорони праці по державному підприємству «Цуманське лісове господарство» від 04.03.2014 року слідує, комісія з врахуванням того, що основною причиною нещасного випадку, яка трапилася з [PERSON] 16.09.1996 року, є порушення вимог техніки безпеки водієм [PERSON], а в акті не зазначено, які саме пункти інструкції з охорони праці були порушені [PERSON], вирішила не зменшувати останньому розмір одноразової допомоги по отриманню трудового каліцтва /а.с. 16/. Постановою Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 0306/607/607/1 від 18.03.2014 року [PERSON] взято на облік з 14.02.2014 року, зареєстровано страховий випадок «трудове каліцтво» /а.с. 15/. Згідно з ст. 12 Закону України «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого вважаються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 153 КЗпП України підприємство зобов'язане було створити безпечні і нешкідливі умови праці, що покладається на власника або уповноважений ним орган, яким є адміністрація ДП «Цуманське лісове господарство», як самостійною юридичною особою з повною відповідальністю. З наведеного слідує, що все ж таки з вини підприємства стався нещасний випадок, оскільки [PERSON] знаходився в межах консервного цеху, тобто по місцю своєї безпосередньої трудової діяльності, і жодних доказів, які б свідчили про порушення ним інструкції з охорони праці суду надано не було. У відповідності із ч. 4 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим їм органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених Постановою КМУ № 472 від 23.06.1993 року, потерпілому відшкодовується: втрачений заробіток залежно від ступеня втрати професійної працездатності, виплати одноразової допомоги, компенсації витрат на медичну і соціальну допомогу, при наявності факту моральної шкоди, потерпілому відшкодовується моральна шкода. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Згідно з роз'ясненнями, даними в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року), відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992 року, відшкодування моральної шкоди проводиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілим, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. На час виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 16.09.1996 року, можливість відшкодування моральної шкоди заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалася п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року N 472. До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується тримісячний строк звернення до суду (ст. 223 КЗпП України). Однак до інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст. 83 ЦК УРСР не застосовуються (п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду від 31.03.1995 N 4 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди»). З набранням чинності ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю (п. ч. 1 ст. 268 цього Кодексу). Згідно з абз. 5 п. 11 вказаних Правил розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат. В судовому засіданні встановлено, що внаслідок трудового каліцтва та професійного захворювання пошкоджено здоров'я позивача, чим завдано моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями з приводу пошкодження здоров'я, погіршення життєвих умов, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, що є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди відповідачем у відповідності зі ст. 237-1 КЗпП України. Згідно з п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. №1-9 рп/2004 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. У випадку втрати потерпілим працездатності він зазнає значно більше моральної шкоди, ніж яка заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Відтак суд, враховуючи вимоги розумності та справедливості, вважає за можливе та необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, в порядку відшкодування моральної шкоди завданої трудовим каліцтвом в розмірі 10 000 грн., і такий розмір відповідатиме моральним стражданням позивача. В силу п. 2 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також смертю фізичної особи. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної вимоги. Таким чином, судовий збір, у відповідності до ч. 1, п.п. 5 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» розмір якого складає 1218 грн., підлягає стягненню з відповідача в дохід держави для зарахування до спеціального фонду державного бюджету України. На підставі викладеного та

Outcome: partial