Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до Марїнського районного суду Донецької області з позовною заявою про визнання права власності. У судове засідання позивач, відповідачі та третя особа не зявились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Суд, дослідивши та оцінивши в сукупностідокази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню із таких підстав. 01.08.2016 року [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач-1) домовились, що відповідач-1 передає у приватну власність позивачу автомобіль JAGUAR XKR, державний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], що належить Відповідачу 1 на праві власності, за що Позивач сплачує Відповідачу 1 грошові кошти у розмірі: 350 000,00 гривень. Зазначені кошти були отримані [PERSON], що підтверджується розпискою. Відповідач 1 передав позивачу технічний паспорт на вказаний автомобіль. Однак, зареєструвати право власності на автомобіль позивачу не вдалось, оскільки 21.11.2016 року, державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України [PERSON] на автомобіль JAGUAR XKR, державний номер [NUMBER], був накладений арешт, та зазначене майно оголошено в розшук. Позивач вказує, що пізніше йому стало відомо, що постанови про арешт майна та його розшук були винесені державним виконавцемвідділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в рамках виконавчого провадження №51239353 відкритим на підставі виконавчого листа №185/3629/15-ц виданого 04.05.2016р. Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області, яким суд постановив стягнути солідарно з Відповідача 1 та ТОВ «Альтком «Бетон-Строй» на користь ПАТ «Комерційний банк «Союз» заборгованість за кредитним договором № 21/36-КЛТ-13 від 24грудня 2013 року. Таким чином, на сьогоднішній день, позивач позбавлений права оформити право власності на зазначений автомобіль. Окрім того, 01.08.2016 р. між Позивачем та [PERSON] (надалі - Відповідач 2), був укладений договір поруки №1 від 01.08.2016 року (надалі - договір Поруки), згідно якого Відповідач 2 зобовязався відповідати перед Позивачем за виконання зобовязань Відповідачем 1, з вищезазначеної розписки. Відповідно до п. 3.2. договору Поруки, поручитель цією порукою забезпечує виконання зобовязання у розмірі: 500,00 гривень. Оскільки на теперішній час, Відповідач 1 не виконав свої зобовязання за розпискою від 01.08.2017 року, Відповідач 2, відповідно до п. 3.2. договору Поруки зобовязаний сплатити на користь Позивача 500,00 гривень. Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , яка ратифікована Україною згідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року N 475/97- ВР: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.» Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист своїх цивільних прав та інтересів. Згідно із ч. 1, 2 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. За змістом ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оскаржується або не визнається іншою особою. За приписами ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. У правовій позиції від 18 лютого 2015 року, висловленій у справі № 6-244цс14, Верховний Суд України зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оскаржуєтьсяабо не визнається іншою особою. Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» особа,яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові,може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і прозняття з нього арешту.

Outcome: approved