Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до виконавчого комітету Берегівської міської ради про визнання договору найму житла частково недійсним, посилаючись на те, що при укладенні вищевказаного договору позивач внаслідок не володіння державною мовою та незнання закону, а також власної необачності та недбальства не ознайомився із змістом оспорюваного договору в результаті чого не звернув увагу на те, що згідно розділу І оспорюваного договору орендодавець надав орендарю у безстрокове користування житловий будинок, що знаходиться за адресою: Закарпатська обл., м. Берегове, вул. Фабрична, 26, без права на приватизацію. В звязку з наведеним, позивач просить визнати недійсним та внести зміни у договір, оскільки вважає, що розділ І оспорюваного договору в частині надання орендарю у безстрокове користування будинку без права на приватизацію суперечить вимогам чинного законодавства, а тому в цій частині оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним. У судове засідання позивач не зявився, однак згідно поданої заяви просить розглянути справу без його участі, позов підтримує та просить задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача виконавчого комітету Берегівської міської ради до суду не зявився, подав до суду заяву згідно якої просив справу розглянути без участі представника виконкому. Перевіривши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які позивач посилався, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає позов задовольнити, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем 15.09.2016 року був укладений договір найму на житло № б/н. За даним договором відповідачу було надано в оренду у безстрокове користування житловий будинок за адресою: м. Берегово вул. Фабрична, 26, Закарпатської області, без права на приватизацію. Судом встановлено, що у вищевказаному будинку позивач проживає з 2003 року, що підтверджується відповідним штампом про реєстрацію місця проживання позивача в його паспорті громадянина України серії ВР № 305339 від 26 вересня 2007 року. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло, але це право, як і кожне інше, має преюдиційне значення, якщо може бути реалізоване. Відповідно до частини першої статті 9 ЖК УРСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. За змістом частини першої статті 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Таким чином, укладення договору найму жилого приміщення є необхідною умовою користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду та одним із способів захисту житлових прав. Встановлено, що у даному випадку сторони уклали оспорюваний договір, однак при цьому були обмежено право позивача на приватизацію будинку (частина третя статті 9 ЖК УРСР). Так, відповідно до частини третьої статті 9 ЖК УРСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Можливість гарантованого отримання житла безоплатно в приватну власність передбачена Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», який визначає правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. За змістом частин третьої та четвертої статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, включених до плану реконструкції поточного року, здійснюється після її проведення власником (володільцем) будинку (гуртожитку). Наймачі, які проживали у квартирах (будинках), житлових приміщеннях у гуртожитках до початку реконструкції, після проведення реконструкції мають пріоритетне право на приватизацію цих квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках. Одноквартирні будинки, а також квартири в будинках, житлові приміщення у гуртожитках, включених до планів ремонту, можуть бути приватизовані до його проведення за згодою наймачів з наданням їм відповідної компенсації у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Статтею 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Передача у власність громадян житлових приміщень у гуртожитках здійснюється з одночасною передачею їм у спільну сумісну власність допоміжних приміщень (приміщень загального користування). Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом (ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Відповідно до частини першої статті 63 ЖК УРСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім'ї порівняно з умовами, передбаченими законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства Української РСР, є недійсними (ч. 4 ст. 61 ЖК УРСР). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 Цивільного кодексу України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з пунктом 3.13. оспорюваного договору орендар зобовязується протягом одного місяця з моменту укладення цього договору звернутися до підприємств, що надають комунальні послуги (водопостачання та водовідведення, вивіз сміття, електропостачання та газопостачання) для укладення договорів на отримання комунальних послуг, про що повідомив орендодавця протягом двох місяців з моменту укладення цього договору. Статтею 781 ЦК України визначено перелік підстав припинення договору найму, який є вичерпним. Так, договір найму припиняється: 1) у разі смерті фізичної особи - наймача, якщо інше не встановлено договором або законом; 2) у разі ліквідації юридичної особи, яка була наймачем або наймодавцем. Такої підстави втрати чинності договором, як не укладення орендарем договорів на отримання житлово-комунальних послуг, законом не передбачено. За приписами частин першої, другої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved