Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Управління пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську про стягнення заборгованості в розмірі 154 300 грн. 92 коп., яка складається з невиплаченої суми пенсії в розмірі 80 114,71 грн. та компенсаційних втрат в розмірі 74 186,21 грн. 12 червня 2017 року [PERSON] подав уточнену позовну заяву, в якій просив зменшити позовні вимоги та викласти їх в наступній редакції: стягнути з Управління пенсійного фонду України в м.Івано-Франківську на користь [PERSON] інфляційні втрати від суми боргу за 2014-2016 роки в сумі 64572,45 та 3% річних від суми боргу за 20134-2016 роки в сумі 9613,76 грн, а всього 74186,21 грн. Позивач в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову, з підстав, викладених у запереченні на позовну заяву від 28.03.2017 року. Заслухавши позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи із наступного. Судом встановлено, що [PERSON] являється особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (1 категорія), що підтверджується копією посвідчення, доданого до матеріалів справи (а.с.3). До матеріалів позову позивач долучив постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.11.2012 року, якою апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м.Івано-Франківську задоволено частково, а постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16.05.2011 року по адміністративній справі № 2а-6712/11 скасовано та прийнято нову, якою адміністративний позов задоволено частково: визнано неправомірною бездіяльність відповідача щодо відмови у перерахунку пенсії по інвалідності [PERSON], зобовязано управління ПФУ в м.Івано-Франківську провести перерахунок та виплату пенсії [PERSON] відповідно до ст..ст. 50, 54, ч.4 ст.67 Закону України «Про статус і соціальних захист громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи» за період з 10.09.2010 року, як інваліду ІІІ групи у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком, додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоровю 50% мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком визначеної відповідно до ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», з урахуванням виплачених сум; зобовязано управління ПФУ в м.Івано-Франківську провести перерахунок та виплату пенсії [PERSON] відповідно до ст..13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як інваліду ІІІ групи у розмірі 30% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком визначеної відповідно до ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», з урахуванням виплачених сум. Також залишено без розгляду позовні вимоги [PERSON] про визнання дій неправомірними, зобовязання здійснити перерахунок та виплату недоотриманої суми пенсії за період з 01.09.2010 року по 28.02.2011 року в розмірі 26935,32 грн. у відповідності до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком за період з 01.09.2010 року по 09.09.2010 року (а.с.52-56). На виконання рішень адміністративних судів та розпорядження державного виконавця боржником проведено перерахунки пенсії [PERSON], згідно яких сума належної виплати склала 45057,04 грн (а.с.10) та 35057,67 грн (а.с.11), а всього 80114,71 грн, що підтверджено довідками відповідача наданими позивачу. Також у довідках підтверджено, що виплати доплати не проводилися в звязку з відсутністю фінансування з державного бюджету. В якості судової практики позивачем долучено до матеріалів позову ухвалу Вищого адміністративного суду по іншій справі, в якій вказано, що вирішення питання про стягнення коштів як заборгованості невиплаченої допомоги, яка нарахована у разі виконання рішення адміністративного суду, відноситься до юрисдикції цивільних судів (а.с.7-8). Довідками ДВС Головного управління юстиції в Івано-Франківській області №04-17/346 від 02.02.2015 року (а.с.20) та № 04-17/297/06 від 28.01.2015 року (а.с.22) повідомлено сторін по справі про те, що УДВС Головного управління юстиції в Івано-Франківській області внесло рішення до Реєстру рішень, виконання яких гарантується державою, в порядку «першої черги» задоволення вимог заявників. У своїх уточнених позовних вимогах [PERSON], посилаючись на норми цивільного законодавства, зокрема ст..509, 526, 625 ЦК України, вираховує суму 3% річних та інфляційних втрат із суми 80114,71 грн., яку не сплачено позивачу відповідачем. Розглядаючи справу в межах уточнених позивачем позовних вимог про стягнення індексу інфляції та 3 % річних, суд виходить з того, що відсутні підстави для застосування положень ст. 625 ЦК України, оскільки така передбачає наявність договірних правовідносин і поширюється насамперед на порушення грошового зобов'язання, а рішення суду про стягнення грошових коштів, у разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами іншого законодавства, не дає підстав для застосування ст. 625 ЦК України. Відповідно до ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» Книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Частиною другою ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України). Така правова позиція, висловлена під час розгляду справи № 6-2759цс15, викладена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 15, 16, 625, 1046-1049 ЦК України,

Outcome: dismissed