Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ПП «Міком», в якому просив суд відповідно до заяви про уточнення позовних вимог стягнути на його користь з відповідача: середній заробіток за час затримки розрахунку з працівником при звільненні - 61488,00 грн. за період з 15.12.2015 року по 07.02.2018 року; середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 61488,00 грн. за період з 15.12.2015 року по 07.02.2018 року; компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 2003,81 грн., а також судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 02.04.2014 року було задоволено позов [PERSON] до ПП «Міком» та відповідно визнано наказ про припинення трудового договору від 08.10.2012 року, яким звільнено з посади [PERSON] незаконним; зобов'язано ПП «Міком» змінити формулювання причин та дати звільнення шляхом видачі нового наказу; стягнути з ПП «Міком» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Проте, відповідач не виконує вищевказане рішення суду апеляційної інстанції, що призводить до порушення прав та законних інтересів позивача. За таких обставин, позивач просить суд стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку з працівником при звільненні у розмірі 61488,00 грн. за період з 15.12.2015 року по 07.02.2018 року; середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 61488,00 грн. за період з 15.12.2015 року по 07.02.2018 року; компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 2003,81 грн. Позивач до початку судового засідання звернувся із заявою про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, та проти заочного рішення не заперечував. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлений належним чином. Зважаючи на це та враховуючи ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, суд 28.02.19 постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. З рішення Апеляційного суду м. Києва від 02.04.2014 року вбачається, що на підставі заяви від 03.07.2012 року позивач був прийнятий на роботу в ПП «Міком» на посаду юрисконсульта згідно наказу № 7/4/2-12-mk-0000148 від 04.07.2012 року. 04.07.2012 року між ПП «Міком» в особі директора [PERSON] та [PERSON] було укладено строковий трудовий договір № 7/4/2-12. 05.11.2012 року директором ПП «Міком» було винесено наказ № 11/5/1-12-mk-0000148 про припинення трудового договору на підставі п.8 ст. 36 КЗпП України. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 02.04.2014 року наказ ПП «Міком» № 11/5/1-12-mk-0000148 від 05.11.2012 року про припинення трудового договору від 08.10.2012 року, за яким [PERSON] звільнено із займаної посади згідно п.8 ст. 36 КЗпП України було визнано незаконним; зобов'язано ПП «Міком» змінити формулювання причини звільнення із «звільнення на підставі п.8 ст. 36 КЗпП України» на «звільнення на підставі ст. 39 КЗпП України - розірвання строкового трудового договору з ініціативи працівника у зв'язку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю» та дату звільнення «з 08.10.2012 року» на «з 22.10.2012 року» шляхом видачі нового наказу про припинення трудового договору № 7/4/2-12 від 04.07.2012 року та внесену в трудову книжку [PERSON] правильного запису про звільнення на підставі ст. 39 КЗпП України; стягнуто з ПП «Міком» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 7233,99 грн., вихідну допомогу при звільненні в розмірі 7200,00 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 640,00 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 41184,42 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 16594,14 грн. (а.с. 3-5) В матеріалах справи міститься подання ДВ ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Амєтова А.О. від 11.09.2014 року, яким він просить начальника Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві здійснити перевірку наявності у діях директора ПП «Міком» [PERSON] складу злочину, передбаченого ст. 382 КК України. (а.с. 6, 7-8) Постановою ДВ ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Амєтова А.О. від 15.09.2014 року закінчено виконавче провадження ВП № 43398998, у зв'язку з невиконання рішення суду. З Листа Подільського РУГУ МВС України від 17.02.2015 року вбачається, що у провадженні даного органу перебуває кримінальне провадження № 42013110070000217 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 175 КК України. Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно п. 20 Постанова Пленуму ВСУ від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 р. № 108/95 встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до ч. 3 вказаного Закону визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Позивачем надано розрахунки: середній заробіток за час затримки розрахунку з працівником при звільненні за період з 15.12.2015 року по 07.02.2018 року, який складається з 538 робочих днів x 114,29 грн. = 61488,00 грн.; середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.12.2015 року по 07.02.2018 року, який складається з 538 робочих днів x 114,29 грн. = 61488,00 грн.; компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати становить 2003,81 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ч. 7 ст. 81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи обставини справи, ненадання з боку відповідача заперечень щодо позовних вимог, суд вбачає достатньо підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved