Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення помилково перерахованих коштів. В позові вказав, що у березні-квітні 2018 він перерахував на картковий рахунок [NUMBER] , що належить відповідачу грошові кошти в сумі 150 708 грн. шістьма платежами, а саме: 19.03.2018 - 13 972 грн. згідно квитанції №BASS_7135744474; 20.03.2018 - 49 900 грн. згідно квитанції №BASS_7141525945; 26.03.2018 - 13 972 грн. згідно квитанції №BASS_7171084698; 27.03.2018 - 13 972 грн. згідно квитанції №BASS_7176618575; 29.03.2018 - 13 972 грн. згідно квитанції №BASS_7188011824; 05.04.2018 - 44 920 грн. згідно квитанції №BASS_7217965876. Позивач стверджує, що вказані кошти він перерахував помилково, оскільки не мав наміру поповнювати її картковий рахунок. Із [PERSON] він не знайомий та жодних відносин договірного характеру у них з відповідачкою не існувало і на день подання позову не існує. 12.03.2020 він надіслав відповідачу вимогу про повернення коштів, однак вона залишилася без реагування. Позивач вважає, що між ним та відповідачем виникли кондиційні зобов`язання, а [PERSON] по даний час продовжує безпідставно користуватися належними йому коштами, які підлягають стягненню у порядку ст. 1212 ЦК України. Крім того, відповідно до ч.2 ст.625 ЦПК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У зв`язку з цим вважає, що за період з 07.04.2020 по 22.05.2020 з відповідачки на його користь також підлягають стягненню 568,24 грн. 3% річних. На підставі вищевикладеного, позивач прохає суд стягнути з відповідача 150 708 грн. помилково перерахованих коштів, 568 грн. 24 коп. 3% річних та 1 512 грн. 76 коп. судового збору. В судове засідання позивач не з`явився, направивши до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує (а.с.45) Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, хоча, відповідно до ст.128 Цивільного процесуального кодексу України, була повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини своєї неявки у судове засідання не повідомила, клопотання від відповідача про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило. На підставі статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних та доказів. Відповідно до статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлень про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі, судом, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, не здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. З`ясувавши обставини справи дослідивши докази в порядку заочного провадження, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що березні-квітні 2018 позивач перерахував на картковий рахунок відповідача [PERSON] [NUMBER] , грошові кошти в сумі 150 708 грн. шістьма платежами, а саме: 19.03.2018 - 13 972 грн. згідно квитанції №BASS_7135744474; 20.03.2018 - 49 900 грн. згідно квитанції №BASS_7141525945; 26.03.2018 - 13 972 грн. згідно квитанції №BASS_7171084698; 27.03.2018 - 13 972 грн. згідно квитанції №BASS_7176618575; 29.03.2018 - 13 972 грн. згідно квитанції №BASS_7188011824; 05.04.2018 - 44 920 грн. згідно квитанції №BASS_7217965876. Дані платежі були здійснені через АТ КБ «Приват Банк» при цьому у коментаріях до платежу вказано « ТСО, поповнення картки рахунку» (а.с.9-13). Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Наведена норма регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Позивач зазначає, що [PERSON] набула кошти від позивача без існування достатніх правових підстав. В свою чергу відповідачем суду не були надані докази, які б спростовували наведене. Таким чином, з урахуванням наявних у справі доказів слід дійти висновку, що кошти в сумі 150 708 грн. відповідач у справі набула без достатньої правової підстави та відповідно до ст.1212 ЦК України підлягають стягненню на користь позивача. Судом встановлено, що 12.03.2020 на адресу відповідача позивачем було направлено вимогу про повернення грошових коштів, яка залишилася невиконаною (а.с.14-18). Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Можливість застосування положень ч. 2 ст.625 ЦК України до не договірних зобов`язань висловлена у постанові Великої Палати Верховного суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц. Суд погоджується з розрахунком позивача щодо стягнення 3% річних за користування грошовими коштами, а тому вважає, що такі вимоги також підлягають задоволенню. При цьому враховує те, що періодом нарахування таких коштів позивачем правомірно визначено з 07.04.2020 по 22.05.2020, тобто з дати повернення поштового відправлення з вимогою повернення коштів (а.с.6, 16). Отже, враховуючи аналіз вищевказаних положень ЦК України, проаналізувавши зміст поданих на підтвердження заявлених позовних вимог [PERSON] доводів та доказів з позиції ст.ст. 76,77,80-81,89 ЦПК України, суд вважає, що відповідач у справі [PERSON] набула грошові кошти від позивача без достатньої правової підстави у розумінні норм ст.1212 ЦК України, отже, в сукупності вищевикладених та встановлених обставин, вбачаються передбачені підстави для задоволення заявлених позовних. Питання про стягнення судового збору, суд вирішує відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, а тому, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1512 гривень 80 копійок(а.с.1) слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved