Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом та просить суд: стягнути з [PERSON] на його користь компенсацію в сумі 107 978 гривень 00 копійок за прострочення невиконання зобов`язання згідно ст. 625 ЦК України, стягнути з [PERSON] на користь позивача відшкодування моральної шкоди в розмірі 300 000 гривень 00 копійок, свої позовні вимоги позивач обґрунтував наступним. Згідно позовної заяви, 30.04.2014 року Суворовським районним судом м. Одеси прийнято рішення по справі №15-27/2-14/11, яким ухвалено стягнути з [PERSON] на користь позивача матеріальні збитки у розмірі 10363 гривень 00 копійок та моральну шкоду в загальній сумі 20 363 гривень. 17.03.2015 року за даним рішенням було видано виконавчий лист. Боржник - [PERSON] добровільно виплатити матеріальні збитки та моральну шкоду відмовився, а тому позивач звернувся з виконавчим листом до Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області. Позивач стверджує, що [PERSON] порушив грошове зобов`язання, а саме: не виконав виконавчий лист суду першої інстанції, а тому він зобов`язаний відшкодувати, стягувачу - [PERSON] кошти в розмірі 107 978 гривень за весь час простроченої суми, яка складається з 3% річних у сумі 2 840,00 гривень, пені у сумі 33298,00 гривень, інфляційних втрат у відсотках у розмірі 46252,00 гривень, та інфляційного збільшення боргу у розмірі 25889,00 гривень, та моральну шкоду у розмірі 300 000,00 гривень. Враховуючи вищевикладене позивач звернувся до суду з відповідною позовною заявою про стягнення з боржника коштів за невиконання виконавчого листа №1527/2-14/11, що виданий Суворовським районним судом м. Одеси від 17.03.2015 року, у порядку ст. 625 ЦК України. Позивач в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце судового засідання належним чином та своєчасно, подав до канцелярії заяву, в якій просив слухати справу, без його особистої участі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не надавав. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. У разі зміни позивачем предмета або підстави позову, зміни розміру позовних вимог суд відкладає судовий розгляд для повідомлення про це відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 30.04.2014 року Суворовським районним судом м. Одеси прийнято рішення по справі №15-27/2-14/11, яким ухвалено стягнути з [PERSON] на користь позивача матеріальні збитки у розмірі 10363 гривень 00 копійок та моральну шкоду в загальній сумі 20 363 гривень. 17.03.2015 року за даним рішенням було видано виконавчий лист. Боржник - [PERSON] добровільно виплатити матеріальні збитки та моральну шкоду відмовився, а тому позивач звернувся з виконавчим листом до Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області. 25.09.2015 року державним виконавцем Савицьким Є.А. відділу ДВС Біляївського міськрайонного управління юстиції було повернено виконавчий лист №1527/2-14/11, що виданий 17.03.2015 року, у зв`язку з тим, що майна на, яке можливо звернути стягнення за боржником не виявлено, джерела отримання доходів відсутні (а.с.9). 04.03.2016 року державним виконавцем Писанкою Д.С. відділу ДВС Біляївського міськрайонного управління юстиції було повернено виконавчий лист №1527/2-14/11, що виданий 17.03.2015 року, у зв`язку з тим, що майна на, яке можливо звернути стягнення за боржником не виявлено (а.с.11). Суд встановив, що позовні вимоги ґрунтуються на тому, що відповідач [PERSON] не виконав виконавчий лист суду першої інстанції, а тому зобов`язаний відшкодувати, стягувачу - [PERSON] кошти в розмірі 107 978 гривень за весь час простроченої суми, яка складається з 3% річних у сумі 2 840,00 гривень, пені у сумі 33298,00 гривень, інфляційних втрат у відсотках у розмірі 46252,00 гривень, та інфляційного збільшення боргу у розмірі 25889,00 гривень у порядку ч. 2 ст. 625 ЦПК України та моральну шкоду. Враховуючи предмет, підставу та зміст позову [PERSON] , суд роз`яснює позивачу наступне. Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційні втрати, що нараховані за період з 10.06.2014 року по 01.02.2019 рік за невиконання грошового зобов`язання щодо відшкодування матеріальних збитків і моральної шкоди, підтверджених рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або не грошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджує рішення від 30.04.2014 року Суворовського районного суду м. Одеси по справі №15-27/2-14/11, яким ухвалено стягнути з [PERSON] на користь позивача матеріальні збитки у розмірі 10363 гривень 00 копійок та моральну шкоду в загальній сумі 20 363 гривень, та виконавчим листом від 17.03.2015 року, що виданий у зазначеній справі. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України, а тому суд вважає, що відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов`язанням. Суд вважає, що грошове зобов`язання між сторонами про відшкодування матеріальних збитків і моральної шкоди визначене за рішенням суду саме у гривні. А тому застосування до правовідносин між сторонами статті 625 ЦК України не суперечить правовій позиції, сформульованій у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості, яка складається з 3% річних у сумі 2 840,00 гривень, інфляційних витрат у розмірі 25 889,00 гривень, у порядку ч. 2 ст. 625 ЦПК України, підлягають задоволенню. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі №686/21962/15-ц від 16.05.2018 р. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Стосовно позовних вимоги, що полягають у стягненні з відповідача пені у сумі 33 298,00 гривень, суд відмовляє у їх задоволенні, оскільки між позивачем та відповідачем не було укладено договору про забезпечення неустойкою (пенею) виконання грошового зобов`язання. Стосовно позовних вимог, що поля гають у стягненні з відповідача втрат з інфляції у відсотках за прострочений період у розмірі 46252,00 гривень, суд відмовляє у їх задоволенні, оскільки згідно розрахунку заборгованості [PERSON] від 01.02.2019 року, дана сума складається з моральної та матеріальної шкоди у розмірі 20363,00 гривень, про стягнення, якої уже видано виконавчий лист у справі 1527/2-14/11 від 30.05.2014 року та суми інфляційних витрат у розмірі 25 889,00 гривень, які суд у даному рішенні ухвалив стягнути. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що у даній ситуації наявні підстави для відшкодування моральної (немайнової) шкоди, а саме: протиправність діяння її заподіювача, причинний зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а тому суд задовольняє частково позовну вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 3000,00 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 141 ч.1, 6 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Outcome: partial