Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення суми позики. Свій позов мотивує тим, що 15.03.2009 року позичив відповідачу [PERSON] кошти в розмірі 70000,00 грн., які він згідно умов розписки повинен перерахувати для погашення кредиту за автомобіль. При цьому, відповідач зобов'язався повернути кошти за вимогою, про що написав відповідну розписку. Вказує, що в січні 2014 року пред'явив вимогу відповідачу [PERSON] з приводу повернення коштів, на що останній повідомив, що автомобіль продав, а кошти були поділені між ним та [PERSON] за рішенням суду від 03.12.2013 року. На даний час кошти не повернуті, на неодноразові звернення з приводу їх повернення відповідачі не реагують. Зазначає, що оскільки кошти були позичені під час шлюбу і вони розділені за рішенням суду, як майно подружжя, то просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь суму боргу в розмірі 70000,00 грн. Відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 15.03.2009 року, мотивуючи його тим, що про існування договору позики вона дізналась лише після отримання позовної заяви [PERSON] про стягнення коштів за договором позики з неї та [PERSON] Вважає, що вказаний договір був укладений з порушенням чинного законодавства, оскільки під час його укладення вони з [PERSON] перебували у шлюбі і відповідно до ст. 65 ч. 3 Сімейного кодексу України при укладенні такого договору необхідна була бути її згода. Однак ні усної, ні письмової згоди на укладення договору позики вона не надавала. Крім того, вказує, що договір позики суперечить ст.1046 ЦК України, оскільки правовідносини, що склались між [PERSON] та [PERSON] відмінні від договору позики, так як [PERSON] не передавав [PERSON] грошових коштів, а здійснював замість нього погашення кредиту. Також вважає розписку [PERSON] фіктивною, а поданий первісний позов є реакцією на рішення Луцького міськрайонного суду від 03.12.2013 року, за яким на її користь з [PERSON] стягнуто кошти в сумі 58202,29 грн. компенсації за проданий ним автомобіль, що був у спільній сумісній власності. При цьому, при розгляді даної справи [PERSON] не вказував про наявність такої розписки і в подальшому рішення суду не оскаржував. А тому, просить визнати недійсним договір позики від 15.03.2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та просив задовольнити. Зустрічний позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] первісний позов визнала та не заперечувала щодо його задоволення. Зустрічний позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] первісний позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях. Зустрічний позов підтримав та просив задовольнити. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов первісний та зустрічний позови до задоволення не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 1 ст. 528 ЦК України виконання обов'язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання не випливає обов'язок боржника виконати зобов'язання особисто. У цьому разі кредитор зобов'язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. Як вбачається із розписки 15.03.2013 року та пояснень представника позивача, [PERSON] позичив у свого батька [PERSON] кошти в сумі 70000 грн. на оплату автомобіля, придбаного в кредит і домовились, що [PERSON] буде погашати щомісячно кредит в банку «Надра» (а.с. 7). У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Отже, зважаючи, що передача позивачем коштів відповідачу не здійснювалась, що є необхідною умовою для застосування до даних правовідносин норм чинного законодавства стосовно повернення коштів за договором позики, так як позивач частину з них перерахував від імені [PERSON] на погашення кредиту, про що свідчать квитанції (а.с. ), то на, думку суду, останнім невірно здійснено посилання на вимоги закону, у відповідності до якого здійснюється врегулювання відносин стосовно неповернення коштів за зобов'язаннями, які виникли в дійсності між сторонами та захист прав чи інтересів у зв'язку з цим. Таким чином, оцінивши зібрані і дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності суд прийшов до висновку, що первісний позов до задоволення не підлягає, оскільки [PERSON] не передавав кошти [PERSON], а здійснював замість нього погашення кредиту, тобто вчиняв дії, які не випливають із договору позики, а з іншого правочину. При цьому, з наведених вище підстав у задоволенні зустрічного позову слід також відмовити, так як суд вважає, що оскільки договір позики між сторонами не укладався, а тому відсутній предмет оскарження.

Outcome: dismissed