Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервісне підприємство «Хімконцерн», третя особа [PERSON] про поновлення на роботі. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що працював у відповідача водієм автотранспортних засобів з 05.06.2019 року. Проте 12.04.2020 року він був звільнений з роботи на підставі п. 5 ст.40 КЗпП України. Своє звільнення вважає незаконним, оскільки йому не була запропонована інша легша робота на підприємстві і він не відмовлявся від переведення на легшу роботу. Просив суд поновити його на роботі водієм автотранспортних засобів Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервісне підприємство «Хімконцерн» з 12.04.2020 року. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача та третя особа в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, жодних заяв, відзиву чи пояснень до суду від них не надходило. 15.09.2020 року судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. 05.06.2019 року [PERSON] був прийнятий на роботу водієм автотранспортних засобів Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервісне підприємство «Хімконцерн», що підтверджується даними трудової книжки позивача серії [NUMBER] . В період з 12.12.2019 року по 15.05.2020 року позивач був непрацездатний, що підтверджується копіями листків непрацездатності серії АДР №000983, серії АДР №012178 , серії АДР №012348, серії АДР №004291, серії АДР №012522, серії АДР №012642, серії АДР №005762. 12.04.2020 року [PERSON] було звільнено з роботи за п. 5 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з нез`явленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання 12.12.2019 року і по цей час, що підтверджується даними трудової книжки позивача серії [NUMBER] . 18.05.2020 року [PERSON] пройшов первинний огляд Сєвєродонецькою м/р МСЕК та йому було встановлено третю групу інвалідності на період до 01.06.2021 року, про що відповідачу було направлено відповідне повідомлення №400. Згідно з копією довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №141843 [PERSON] протипоказана важка фізична праця, тривале перебування на ногах та у вимушеному положенні. Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Пунктом 5 ч.1, ч.2 ст.40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Судом встановлено, що позивач був непрацезданим в період з 12.12.2019 року по по 15.05.2020 року. Наказ про його звільнення з роботи був виданий 12.04.2020 року, тобто на 1 день раніше чотирьохмісячного строку, передбаченого п.5 ч.1 ст. 40 КЗпП України, після спливу якого, у відповідача виникало право на розірвання за власною ініціативою трудового договору з [PERSON] . Суд дійшов висновку про передчасність видання наказу про звільнення позивача з роботи від 12.04.2020 року №2/1-к, виходячи з того, що чотиримісячний безперервний термін тимчасової непрацездатності позивача обліковується з 12.12.2019 року, а тому 12.04.2020 року є останнім днем цього строку. Тому наказ про звільнення позивача з роботи міг бути виданий відповідачем не раніше 13.04.2020 року. Аналізуючи встановлені обставини у сукупності з положеннями ст.43 Конституції України, ст.ст. 40, 235 КЗпП України, суд приходить до висновку, що звільнення позивача [PERSON] з роботи мало місце з порушенням порядку, встановленого законом, тобто було незаконним, таким, що порушує його права та інтереси. Таким чином, з урахуванням наведеного та відповідно до вимог ч. 1 ст. 235 КЗпП України [PERSON] має бути поновлений на роботі на посаді водієм автотранспортних засобів Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервісне підприємство «Хімконцерн», а наказ відповідача від 12.04.2020 року №2/1-к є протиправним та таким, що не відповідає вимогам закону. Щодо строків звернення позивача до суду з позовною заявою суд відзначає наступне. Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (стаття 234 КЗпП України) Даною статтею не визначається перелік поважних причин, які можуть бути підставою для поновлення строку, що свідчить про те, що їх поважність оцінюється судом у кожному конкретному випадку окремо, залежно від фактичних обставин. Під поважними причинами пропуску строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, варто розуміти такі причини, що об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду і підтверджуються належними доказами. Системний аналіз наведеного свідчить про те, що у разі пропуску строків, установлених статтею 233 КЗпП України, перевірити такі причини є обов`язком суду без відповідної заяви позивача. Наказ про звільнення позивача з роботи був виданий 12.04.2020 року. Відомості про дату вручення позивачу трудової книжки чи наказу про звільнення відсутні. Таким чином, [PERSON] мав звернутись до суду з цим позовом не пізніше 13.05.2020 року. Суд вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин, оскільки він є людиною з інвалідністю 3 групи та в травні 2020 року знаходився на лікуванні, що підтверджується копією листка непрацездатності серії АДР №005762 . Зазначене, на думку суду, свідчить про існування поважних причин для поновлення позивачу пропущеного строку для звернення до суду, а вказаний строк підлягає поновленню. Щодо решти доводів позивача суд відзначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч.1 ст.430 ЦПК України рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі слід допустити до негайного виконання. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 840,80 грн., оскільки позовні вимоги були задоволені в повному обсязі.

Outcome: approved