Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) через свого представника [PERSON], звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач) про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилою площею в житловому приміщенні. Свої позовні вимоги мотивує тим, що їй на праві особистої власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідач є її онуком, який 04.12.2013 року зареєструвався у вказаній квартирі з її дозволу та дозволу її чоловіку. Проте з 01 травня 2015 року забравши свої речі виїхав з квартири до іншого місця проживання, але з реєстрації не знався, і до цього часу значиться зареєстрованим у її квартирі. Самостійно виселитись Відповідач не бажає, а тому вона просить суд визнати Відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням вказаної квартири. У судове засідання позивач та його представник не зявились, при цьому представник позивача подала заяву про те, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить розглянути справу без її участі. Відповідач у судове засідання не зявився, але надіслав до суду заяву про визнання позову, зазначивши, що не проживає за місцем реєстрації з травня 2015 року та просив слухати справу без його участі. У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, на підставі частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до вимог статті 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що свідоцтвом про право власності на житло, виданим фондом комунального майна та управлінням Глухівської районної ради народних депутатів від 04.03.1996, свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченим приватним нотаріусом Глухівського районного нотаріального округу від 04.10.2017 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.10.2017 підтверджується право власності Позивача на квартиру, загальною площею 70,1 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6-7). Згідно довідок Баницької сільської ради від 28.09.2016 № 1109, від 07.09.2017 № 02-39/1231 від 17.10.2017 № 203 в квартирі № 9 житлового будинку № 140 по вул. Мурашка в с.Баничі Глухівського району Сумської області зареєстрована та проживає [PERSON] та зареєстрований, але не проживає [PERSON] (а.с. 8-10). Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316,317,319,321 Цивільного кодексу України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статтями 16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (статті 379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. В розумінні зазначених норм законодавства, позивач має право на захист свого права власності. Статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до пункту 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічна правова позиція висловлена і Верховним судом України у постановах від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16, 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а, від 30.06.2015 року у справі №21-1438а15, від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Згідно зі статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Окрім того, відповідно до частин другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Факт реєстрації Відповідача у квартирі Позивача створює перешкоди для здійснення власником свого права на його відчуження, а можливість зявлення відповідачем про своє право на проживання у вказаній квартирі може створити перешкоди для користування позивачем своїм майном. З огляду на встановлені обставини, а саме право власності Позивачки на квартиру, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення статті 11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами і не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved