Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-14 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд в інтересах [PERSON] з позовом до Рахівської міської ради, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] та [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення. Позов мотивував тим, що 26 листопада 2004 року рішенням Рахівської міської ради №271 громадянці [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність для обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою м.Рахів, вул..Киїська,141. Продовжити виготовлення землевпорядної документації на той час вона не спромоглася, через те, що виконавець землевпорядних робіт спеціаліст Рахівського районного центру Закарпатської філії ДП «Центр ДЗК» [PERSON] навмисно затягла виготовлення державного акту на земельну ділянку. Станом на день подачі позовної заяви позивач реалізувати своє право в повному обсязі не в змозі, оскільки частину земельної ділянки, що прилягає до її будинку приватизували [PERSON] та [PERSON] Підставою для цього стало рішення Рахівської міської ради від 11 травня 2006 року №17 «Про надання дозволу виготовлення технічної документації із землеустрою, що посвідчують право власності…». [PERSON] вважає, що вказаним рішенням та подальшою передачею земельної ділянки у власність [PERSON] та [PERSON] Рахівська міська рада порушила її конституційне право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд в межах норм, передбачених ст.121 Земельного кодексу України, оскільки вона являлася фактичним землекористувачем земельної ділянки, а рішення, яким їй надано право на приватизацію землі, передувало рішенню громадян [PERSON]. На думку [PERSON], рішення Рахівської міської ради від 11 травня 2006 року №17 «Про надання дозволу виготовлення технічної документації із землеустрою, що посвідчують право власності» в частині надання дозволу громадянам [PERSON], [PERSON] прийняте з порушенням закону, яке регулює порядок передачі земельної ділянки у власність. Зазначає, що строк позовної давності позивачем пропущений з поважних причин, оскільки їй не було відомо про прийняття Рахівською міською радою оспорюваного рішення. У звязку з наведеним просить поновити строк для звернення до суду, пропущений з поважної причини, та визнати недійним і скасувати рішення Рахівської міської ради від 11 травня 2006 року №17, в частині надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, що посвідчують право користування на умовах оренди на земельну ділянку громадянам [PERSON], [PERSON], мешканцям м. Рахів, вул..Київська, 133 для ведення особистого селянського господарства по вул.Київська, 137. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяві, та наполягали на задоволенні позову. Представник відповідача в судове засідання не зявився, до суду надійшла заява міського голови [PERSON], в якій просить справу розглянути без представника Рахівської міської ради, позовні вимоги не визнають. Треті особи [PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON] позовні вимоги не визнали та пояснили, що позивач не надала суду правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку, яка відповідно до рішень органу місцевого самоврядування відведена у власність громадян [PERSON] та [PERSON], і належить їм на праві приватної власності на землю на підставі державного акту, порушень субєктивного права [PERSON] не допускалося. Крім того, позивач просить поновити строк позовної давності, у звязку із його пропуском з поважних причин оскільки їй не було відомо про прийняття рішення, що оспорюється. Однак, про існування цього рішення їй було відомо ще у 2007 році, що підтверджується поданою нею особисто скаргою на імя начальника відділу земельних ресурсів [PERSON] та ДП «Центр Державного земельного кадастру» - [PERSON], з цих підстав строк позовної давності нею пропущений не з поважної причини. У звязку з наведеним просять відмовити у задоволенні позову [PERSON] та стягнути з позивача в користь третіх осіб 1200 гривень витрат за надання правової допомоги. Заслухавши сторін та дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 2\~ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до\~ст. 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до\~ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі\~ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 57 ЦПК України, встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно до\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні було встановлено такі факти на відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 116 Земельного кодексу України, в редакції на час прийняття рішення (далі застосовується зазначена редакція ЗК України), що оскаржене позивачем, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом. Пунктом 34 ч. 1\~ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~визначено, що до виключної компетенції сільських, селищних міських рад відноситься вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. \~\~\~\~\~\~\~\~Земельні відносини регулюються\~ Конституцією України,\~Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, що передбачено ч. 2\~ст. 3 Земельного кодексу України. Слід зазначити, що статтями\~ 12,\~40 Земельного кодексу України\~передбачено передачу безоплатно у власність або передачу в оренду громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель у межах норми, визначених Земельним Кодексом України. Повноваження по наданню земельних ділянок у власність відповідно до ст. ст.\~12,\~ 116 Земельного кодексу України належить, зокрема, міським радам. Згідно зі статтею 78 Земельного кодексу України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право постійного користування земельною ділянкою передбачено ст.92 та ст. 95 Земельного кодексу України, де визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній чи комунальній власності, без встановлення строку. Порушені права землекористувачів підлягають поновленню в порядку, встановленому законом. Судом встановлено, що рішенням вісімнадцятої сесії четвертого скликання Рахівської міської ради від 26 листопада 2004 року №271 «Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки для безоплатної передачі її увласність» було надано дозвіл на розробку проект відведення земельної ділянки для безоплатної передачі її у власність гр. [PERSON], мешканці м.Рахів, вул.Київська, 141 для обслуговування житлового будинку, господарських споруд та будівель по вул.Київська, 141. [PERSON], яка отримала дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки для безоплатної передачі її у власність необхідно було замовити проект в організаціях, які мають відповідний дозвіл (ліцензію) на виконання цих робіт. Рахівська міська рада на другій сесії пятого скликання 11 травня 2006 року рішенням №17 надала дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право власності на право користування на умові оренди на земельні ділянки громадянам: [PERSON], [PERSON], мешканцям м.Рахів, вул.Київська, 133, для обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель, в спільну сумісну власність по вул.Київська, 133 та ведення особистого селянського господарства по вул.Київській, 137. Було запропоновано начальнику міського відділу земельних ресурсів [PERSON] розяснити громадянам про обовязкове замовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування на земельні ділянки в організаціях, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих робіт. Право власності на землю громадян визначено статтею 81 Земельного кодексу України, відповідно до якої громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ст.ст.124-125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону. З доданих Позивачем копій рішень виконавчого комітету Рахівської міської ради від 13 березня 1978 року №59, яке було прийняте за наслідками розгляду заяви [PERSON] та [PERSON], мешканців м.Рахів, вул.Київська, 141, останнім надано дозвіл на будівництво надвірної кухні та гаража для легкового автомобіля в його дворі по вул.Київській, 141 у місті Рахові, а згідно з рішенням від 24 квітня 1985 року №65, яке також приймалося на підставі заяви [PERSON] та [PERSON], було дозволено добудувати до власного житлового будинку в м.Рахові, по вул.Київська 141, одну робочу кімнату, площею 0,25 кв.м. Однак, рішення про надання дозволу на будівництво зазначених будівель ніяким чином не підтверджують право власності [PERSON] на земельну ділянку, що являється предметом позову, на яка, на думку позивача, незаконно передана [PERSON] та [PERSON] Інших доказів правомірності користування спірною земельною ділянкою позивачем не надано. У відповідності до ч.2\~ ст.152 ЗК України\~ власник земельної ділянки або\~\~землекористувач\~\~може\~\~вимагати усунення будь-яких порушень його прав\~\~на\~\~землю, навіть якщо\~\~ці\~\~порушення\~\~не\~\~пов'язані\~\~з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Статтею 152 ЗК України\~визначено, що\~\~захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом\~\~визнання\~\~недійсними\~\~рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а\~статтею 155 названого кодексу\~ встановлено, що\~\~у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Пунктом 7 \~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»\~ передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою\~статті 152 Земельного кодексу України\~(далі -\~ЗК України) шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).\~\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~За змістом\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. \~\~Суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання недійсним та скасування рішення міської ради в частині надання дозволу виготовлення технічної документації із землеустрою, що посвідчують право користування на умовах оренди на земельну ділянку громадянам [PERSON] та [PERSON] для ведення особистого селянського господарства, порушує право відповідачів вільно володіти та користуватися належним їй майном - земельною ділянкою, гарантоване їм\~ст. 41 Конституції України,\~Цивільним та Земельним кодексами України, а також Протоколом №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно із ст.ст.\~256,\~257,\~261,\~267 ЦК України \~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Представником третіх осіб надано суду скаргу [PERSON], яку вона адресувала відділу земельних ресурсів та Рахівському районному відділу ДП «Центр державного земельного кадастру» Закарпатської регіональної філії від 19 березня 2007 року, з якої слідує, що їй відомо було на час написання скарги про рішення №17 від 11 травня 2006 року, яке стосується [PERSON] та [PERSON], про що вона особисто зазначила. Фактичний аналіз змісту наявних у матеріалах справи доказових матеріалів свідчить про те, що позивачем був пропущений строк позовної давності, у межах якого вона могла звернутися до суду із позовом з вимогою про визнання незаконним та скасування рішення, яке є предметом позову, оскільки про таке вона довідалася щонайменше 19.03.2007 року, тобто майже десять років тому. Підстав для поновлення такого судом не встановлено. З огляду на вищенаведене суд вважає, що позивач відповідно до ст.ст.\~10,60 ЦПК України\~не виконав обов'язок доказування, суду не надано доказів на підтвердження позовних вимог, а тому суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову. Згідно зі статтею 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Зі змісту ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Суд, виходячи з положень ст.88 ЦПК України, відмовляє у стягненні витрат на правову допомогу в користь третіх осіб, оскільки таке не передбачене законом, тобто відшкодування судових витрат можливе лише сторонам (позивачеві та відповідачу) і аж ніяк не третім особам.

Outcome: dismissed