Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] про визнання правочинів дійсними, визнання права власності на нерухоме майно, мотивуючи свої вимоги тим, що 07.02.2002 року між ним та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу № НА-21 житлового будинку по [ADDRESS] на Українській універсальній біржі в м.Полтава і того ж дня було проведено реєстрацію договору в КП «Охтирське МБТІ», але нотаріально договір купівлі-продажу не посвідчувався. На данний час виникла необхідність реалізувати свої права власника на подальше використання та розпорядженням належним позивачеві майном, у зв'язку з чим з'ясувалося, що право власності ним набуто за договором, який вчинено без дотримання вимоги про його нотаріальне посвідчення. На даний час нотаріально посвідчити вказаний договір купівлі-продажу неможливо, оскільки [PERSON] помер [INFO]. Крім того, позивач просить визнати правочин купівлі-продажу земельної ділянки по [ADDRESS] від 15.04.2002 року між [PERSON] та [PERSON] укладеним та дісним, оскільки в позасудовому порядку довести укладення цього правочину неможливо. У зв'язку з наведеним позивач просить позов задовільнити. У судовому засіданні позивач на позовних вимогах наполягає в повному обсязі, просить позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечує. Свідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердила, що дійсно 07.02.2002 року між [PERSON] та [PERSON] на Українській універсальній біржі було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку в [ADDRESS]; право власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, залишилось не переоформленим до цього часу. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що під час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку в [ADDRESS] вона діяла за дорученням від імені продавця [PERSON], вони вважали, що разом з житловим будинком продали і земельну ділянку, на якій він розміщений. Заслухавши пояснення сторін, свідків, повно та всебічно дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 07.02.2002 року між [PERSON] та [PERSON] на Українській універсальній біржі в м.Полтава було укладено договір купівлі-продажу № НА-21 житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований в [ADDRESS] (а.с. 14). Сума договору складає 2000 гривень. У відповідності до реєстраційного напису на правовстановлюючому документі, вчиненому 07.02.2002 року, в КП «Охтирське МБТІ» за реєстровим № 379 зареєстровано право власності на вищевказаний житловий будинок за [PERSON] (а.с. 19). Нотаріальне посвідчення даного договору купівлі-продажу не здійснювалось, оскільки згідно ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991р. угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню, у зв'язку з чим продавець ухилявся від нотаріального посвідчення договору. [INFO] в с.Ямне В.Писарівського району [PERSON] (продавець) помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.13), тому на даний час здійснити нотаріальне посвідчення вказаного вище договору купівлі-продажу неможливо. У відповідності до ст.227 ЦК УРСР (в редакції 1963р.) договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін являється громадянин. Недотримання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору (ст.47 цього Кодексу) (частина 1); договір купівлі-продажу житлового будинку підлягає реєстрації у відповідному виконавчому комітеті місцевої Ради депутатів трудящих (частина 2). Приписами статті 128 ЦК УРСР (1963р.) передбачено, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей. Згідно ст. 224 ЦК УРСР (1963р.) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Так, у відповідності до зазначених вище приписів ЦК УРСР (1963р.), чинних на час укладання договору, відбулось повне виконання умов договору купівлі-продажу житлового будинку, що розташований в [ADDRESS]: покупець [PERSON] сплатив продавцю визначену договором грошову суму, а продавець [PERSON] передав вказане в договорі нерухоме майно, що підтверджується копією договору купівлі-продажу нерухомого майна, а також свідченнями свідків [PERSON] та [PERSON] Право приватної власності набувається в порядку, визначному законом та є непорушним (ст.41 Конституції України). У відповідності до ч.2 ст.47 ЦК УРСР (в редакції 1963р.) якщо одна із сторін повністю або частково виконала правочин, що вимагає нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального посвідчення правочину, суд має право на вимогу сторони, що виконала правочин, визнати правочин дійсним. У цьому випадку наступне нотаріальне посвідчення правочину не вимагається. Таким чином, суд приходить до висновку, що маються підстави для визнання договору купівлі-продажу № НА-21 житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований в [ADDRESS], укладеного 07.02.2002 року між [PERSON] та [PERSON] на Українській універсальній біржі в м.Полтава - укладеним та дійсним з моменту його укладення. У відповідності до Державного акту на право приватної власності на землю серії І-СМ № 043966, виданого 12.03.2002 року, земельна ділянка площею 0,8909 га, розташована в [ADDRESS], що на підставі рішення Ямненської сільської ради від 18.11.1993 року за № 46 передана у приватну власність [PERSON], з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого селянського господарства, на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с.22). Що стосується позовних вимог щодо визнання правочину купівлі-продажу земельної ділянки по [ADDRESS] від 15.04.2002 року між [PERSON] та [PERSON] укладеним та дісним, суд вважає за необхідне в цій частині позову відмовити, виходячи з наступного. На час виникнення спірних правовідносин відчуження об'єктів нерухомого майна в період з 01.01.2002 року по 20.06.2007 року (під час дії ст. 120 ЗК України в редакції від 25.10.2001 року) не тягнуло за собою автоматичного переходу права власності на земельну ділянку під будівлями та спорудами. Тому власник нерухомості, що знаходиться на земельній ділянці, лише формально міг бути власником земельної ділянки, право власності на яку зареєстроване за іншою особою. В таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст. 120 ЗК України (2001 р.) на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Згідно зі ст.ст. 42-44 ЦК УРСР (1963р.) правочини можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній); усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються при їх вчиненні; у письмовій формі повинні вчинятися правочини громадян між собою, у відношенні яких закон вимагає дотримання письмової форми; письмові правочини повинні бути підписані особами, які їх вчинюють. Відповідно до ст.41 Цивільного кодексу УРСР (1963р.) правочинами визнаються дії громадян та організацій, спрямовані на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Така класифікація правочинів є прийнятною і для характеристики правових форм обігу земельних ділянок. Зокрема, до односторонніх правочинів належить видача довіреності, оскільки дія походить від однієї особи - довірителя, і тягне за собою настання визначених юридичних наслідків - встановлення повноважень для повіреного. До двосторонніх правочинів (які називаються договорами) відносять, зокрема, договір купівлі-продажу, для якого характерна взаємоузгодженість волі двох осіб. Правовідношення купівлі-продажу виникає між особами лише тоді, коли кожен з них висловлює волю на встановлення правовідношення, і ця воля набирає значення єдиного взаємоузгодженого волевиявлення (договору). Тому, видача 15.04.2002 року [PERSON] на ім'я [PERSON] доручення на виконання дій щодо продажу земельної ділянки по [ADDRESS] жодним чином не свідчить про укладення між [PERSON] та [PERSON] правочину (договору) купівлі-продажу вказаної земельної ділянки. Крім того, у дорученні навіть не зазначено, що [PERSON] мав намір продати земельну ділянку саме [PERSON] Інших доказів, що свідчать про укладення між [PERSON] та [PERSON] правочину (договору) купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, матеріали справи не містять. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу (підстави звільнення від доказування); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Outcome: partial