Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 281 684 грн. та моральної шкоди в сумі 250 000 грн., завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування свої вимог позивач вказує на те, що 09 жовтня 2012 року о 04 год. 00 хв. він керував належним йому вантажним автомобілем марки «Iveсо Eurocargo 120E22P», державний номерний знак [NUMBER] та рухався правою смугою автодороги Київ-Чоп, через Корецький район Рівненської області зі сторони м. Рівне у напрямку м. Київ з включеним ближнім світлом фар та швидкістю близько 90 км./год. Раптово, він помітив на своїй смузі руху перекинутий транспортний засіб марки «MERCEDES-BENZ SPRINTER», реєстраційний номер [NUMBER] , на якому не було увімкненого ближнього світла фар, аварійної сигналізації. Враховуючи те, що було темно, перед перекинутим автомобілем не було виставлено знаку аварійної зупинки, позивач не встиг виконати гальмування через невелику відстань до перешкоди, а тому відбувся наїзд на перекинутий автомобіль. В результаті зіткнення, його автомобіль став некерованим, виїхав на зустрічну смугу руху через металеві огородження та з`їхав у кювет, де наїхав на придорожнє дерево, внаслідок чого позивач отримав тілесні ушкодження, а також керований ним транспортний засіб зазнав значних механічних пошкоджень. Вироком Корецького районного суду від 20 серпня 2015 року [PERSON] , який керував транспортним засобом «MERCEDES-BENZ SPRINTER», реєстраційний номер [NUMBER] , визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Згідно з висновком експерта-товарознавця від 23 жовтня 2012 року, розмір матеріальних збитків, завданих автомобілю позивача «Iveсо Eurocargo 120E22P», реєстраційний номер [NUMBER] , становить 255038 гривень 40 копійок. В результаті зазначеної дорожньо-транспортної пригоди, після отримання тілесних ушкоджень, позивач був доставлений в КЗ «Корецька ЦРЛ», де перебував на лікуванні з 09.10.2012 року по 11.10.2012 року та продовжив лікування у Відділенні політравми Київської міської клінічної лікарні № 17 з 11.10.2012 року по 06.11.2012 року. В подальшому продовжував лікуватися амбулаторно, оскільки отримані травми, які не давали йому можливості повернутися до звичного способу життя. 28 січня 2013 року висновком МСЕК позивачу було призначено II групу інвалідності. Повторний переогляд був проведений 29.01.2014 року, висновком МСЕК позивачу було призначено III групу інвалідності до 01.02.2015 року. На придбання ліків та перев`язувальних матеріалів були витрачені заощадження позивача, що підтверджено чеками та квитанціями на суму 24 146 грн. Крім цього, на момент ДТП, він мав обов`язки перед ПАТ «Ощадбанк» на виплату кредиту, взятого під заставу майна, яким є одна квартира його сім`ї. За кошти отримані в кредит, ним було придбано автомобіль марки «Iveсо Eurocargo 120E22P», який був пошкоджений внаслідок ДТП. Не маючи коштів на життя, на забезпечення ліками, постійно перебував у пошуках коштів, які брав під великі відсотки. Отримавши важкі травми внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, проходив довготривалий курс лікування, втратив працездатність на три роки, не маючи можливості заробляти. Посилаючись на наведене, позивач просить задовольнити позов та стягнути з відповідача матеріальну та моральну шкоду на загальну суму 531 684 грн. 07 жовтня 2019 року ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача залучено приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка». 15 лютого 2018 року відповідач подав відзив на позов відповідно до якого зазначив, що як вбачається із вироку Корецького районного суду Рівненської області, потерпілим у справі №563/256/14-к визнано [PERSON] та згідно якого стягнуто в користь останнього 60 000 грн. відшкодування моральної шкоди. Вважає, що жодного зв`язку між вироком суду та висновком експерта за №368 від 23 жовтня 2012 року, які позивач надав в підтвердження заподіяної йому шкоди, не встановлено. Так, у вироку суду не зазначено, що діями [PERSON] спричинено шкоду автомобілю позивача [PERSON] , характеру та розміру збитків від ДТП, які завдані позивачу. Щодо відшкодування позивачу моральної шкоди зазначив, що останнім не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування наявності та розміру завданої моральної шкоди. Посилаючись на наведене, просить відмовити у задоволенні позову. Крім цього зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки дізнався про порушення свого права у день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, тобто 09 жовтня 2012 року, а звернувся із позовом в суд лише 26 червня 2017 року. 15 березня 2018 року позивач подав відповідь на відзив у якому зазначив, що ним пред`явлено позов до відповідача, оскільки під час ДТП, винуватцем якого визнано вироком суду [PERSON] , йому було завдано матеріальної та моральної шкоди. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити, з підстав наведених у позові. В судовому засіданні представник відповідача - [PERSON] проти позову заперечила, просила відмовити у його задоволенні, з підстав наведених у відзиві. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце був повідомлений належним чином. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив. Як вбачається із вироку Корецького районного суду Рівненської області від 20 серпня 2015 року, який набрав законної сили, [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання три роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на два роки. На підставі ст. 75 КК України [PERSON] звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, встановлено йому іспитовий строк три роки. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 60 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Відповідно до змісту зазначеного вироку, «…09 жовтня 2012 року о 04 годині 15 хвилин у темну пору доби, [PERSON] , керуючи автомобілем марки «MERCEDES-BENZ SPRINTER», реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись правою смугою руху автодороги Київ-Чоп, зі сторони м. Рівне у напрямку м. Києва, з включеним ближнім світлом фар та швидкістю приблизно 80-90 км/год., на 271 км + 800 м вказаної автодороги, поблизу с. Користь Корецького району Рівненської області, в порушення підпункту б) пункту 2.3, пункту 12.3 Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, проявив неуважність і не врахував дорожню обстановку у момент об`єктивного виявлення перешкоди, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, допустив зіткнення з автомобілем «УA3 3909», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався у попутному з ним напрямку по тій же смузі руху, з швидкістю приблизно 38 км/год. та включеним освітленням, хоча [PERSON] мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем «УАЗ 3909» шляхом зниження швидкості керованого ним транспортного засобу до швидкості руху перешкоди та застосуванням безпечного маневру об`їзду. Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажиру автомобіля «УАЗ 3909» реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] заподіяно тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких по критерію небезпеки для життя в момент їх заподіяння, а вказані транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Порушення [PERSON] вимог пункту 12.3 ПДР України, вимагає у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, перебуває у прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди і суспільно-небезпечними наслідками, що настали…». «…Судом на підтвердження встановлених обставин досліджені докази, які узгоджуються між собою, не містять суперечностей і не викликають сумнівів щодо їх належності, допустимості та достовірності, та які в своїй сукупності доводять винність [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли тяжке тілесне ушкодження потерпілому. Відповідно до вимог ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, зазначеним вироком суду встановлено винуватість [PERSON] у порушенні ним пункту вимог 12.3 ПДР України, що перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та суспільно-небезпечними наслідками що настали - заподіяння пасажиру автомобіля «УАЗ 3909» реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] тяжких тілесних ушкоджень. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданому ВРЕР-11 УДАІ в м.Києві, [PERSON] є власником транспортного засобу марки «Iveсо Eurocargo 120E22P», реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску. Як вбачається із висновку експерта від 23.10.2012 року №68, виконаним судовим експертом НДЕКЦ при УМВС України в Рівенській області на підставі постанови слідчого по кримінальній справі №20/108-12, матеріальний збиток завданий власникові автомобіля «Iveсо Eurocargo 120E22P», реєстраційний номер [NUMBER] у результаті пошкодження під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 09 жовтня 2012 року на момент проведення експертизи, складає 255 038, 40 грн. Як вбачається із копії виписки із медичної карти №1520 стаціонарного хворого [PERSON] , останній знаходився на стаціонарному лікуванні в Київській міській клінічній лікарні №17 відділення політтравми з 11 жовтня 2012 року по 06 листопада 2012 року із діагнозом поєднана травма ЗХС МТ. Перелом лівого поперчного відростка L4 ЗТГ. Перелом VІ ребра справа. Забій та розрив правої легені. ЗТЖ. Забій передньої черевної стінки. Перелом задньої стінки лівого вертлюгової западини з вивихом стегна. Закритий уламковий перелом кісток лівої гомілки. Як вбачається із наданих представником позивача чеків на купівлю медикаментів [PERSON] , останнім за період з 12 жовтня 2012 року по 22 лютого 2013 року витрачено коштів на придбання медикаментів та медичних засобів на загальну суму 24 146 грн. Як вбачається із копії довідки Управління пенсійного фонду України в Деснянскому районі м.Києва від 27.02.2014 року, [PERSON] перебуває на обліку у вказаному управлінні та одержує пенсію по інвалідності, 3 група, загального захворювання, терміном до 01.02.2015 року. Як вбачається із наданих представником позивача копій листків непрацездатності, виданих [PERSON] , серії АВК №473417 , серії АВН № 647186 , АВН № 875136 , останній був звільнений з роботи у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю за період з 11.10.2012 року по 29.12.2012 року, з 18.01.2013 року по 30.01.2013 року. Відповідно до інформації наданої ПрАТ «Страхова компанія Уніка» від 07.08.2019 року №4734, згідно бази даних страховика встановлено, що відповідальність водія автомобіля марки «MERCEDES-BENZ SPRINTER», 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] була застрахована в ПрАТ «СК Уніка» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів №АА/7894946 (ІІІ типу), зі строком дії даного полісу з 16.12.2011 року по 15.12.2012 року, страхувальник [PERSON] Зазначену обставину підтверджено наданою копією полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АА/7894946, відповідно до якого цивільно-правова відповідальність страхувальник [PERSON] забезпечувального транспортного засобу марки «MERCEDES-BENZ SPRINTER», 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] зі строком дії даного полісу з 16.12.2011 року по 15.12.2012 року застрахована в ПрАТ СК «Уніка», у розмірі за шкоду заподіяну життю і здоров`ю 150 000 грн., шкоду заподіяну майну 50 000 грн., сума франшизи 0 грн. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі, особою, яка її завдала. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 2 Постанови «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27 березня 1992 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Таким чином, підставою для стягнення шкоди є наявність в діях її заподіювача складу цивільно-правової відповідальності: протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди, прямий причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача шкоди та шкодою, наявність вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Важливим елементом для визначення наявності, чи відсутності підстав покладення відповідальності з відшкодування шкоди є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою потерпілої сторони, а саме, що шкода, яка завдана особі, є наслідком протиправної дії чи бездіяльності заподіювача шкоди. Відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з вимогами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, полягає, у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до ст.979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закону), страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до пп. 33.1.4. п. 33.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Відповідно до ст. 35.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, та стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальника (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (статті 5 вказаного Закону). Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема її захист. Згідно зі статтями 993 ЦК України та ст..27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Відповідно до статті 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів) у страховка не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та ст..27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільну-правову відповідальність. Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що власник автомобіля, який постраждав внаслідок ДТП може реалізувати своє право вимоги щодо відшкодування шкоди шляхом звернення з позовом лише до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15ц. В силу вимог ч.ч. 1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до норм ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд проаналізувавши та оцінивши докази надані сторонами, вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, не підлягає до задоволення. При цьому, суд зазначає, що позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та заподіяння у зв`язку із цим шкоди позивачу. На думку суду, не слугує таким доказом вирок Корецького районного суду Рівненської області від 20 серпня 2015 року, яким лише встановлено, що внаслідок протиправних дій [PERSON] заподіяно майнову шкоду та шкоду здоров`ю потерпілому [PERSON] , а також причино-наслідковий зв`язок між порушенням відповідачем правил ДТП та заподіяння шкоди даному потерпілому. Не слугує таким доказом й висновок експерта від 23.10.2012 року №68, яким встановлено лише розмір матеріального збитку, завданого власникові автомобіля «Iveсо Eurocargo 120E22P», реєстраційний номер [NUMBER] у результаті його пошкодження під час дорожньо-транспортної пригоди. Інших доказів, які б підтверджували вину відповідача [PERSON] у порушенні ним ПДР України, як наслідок заподіяння шкоди позивачу [PERSON] , останнім суду не надано. Позивачем також не доведено належними, достатніми та достовірними доказами те, що внаслідок протиправних дій [PERSON] , порушення останнім ПДР України, заподіяно шкоду його майну та здоров`ю, а також причинно-наслідковий зв`язок. Крім цього, суд зазначає, що позивач пред`явив вимоги про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди лише до відповідача [PERSON] , яким застраховано цивільну-правову відповідальність забезпечувального транспортного засобу, яким керував останній, згідно полісу серії №АА/7894946 в ПрАТ СК «Уніка», до зазначеного страховка із відповідною заявою чи позовом не звертався. Також, суд зазначає, що відповідно до ст. 37.1.4. Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування є не подання заяви про страхове відшкодування впродовж: одного року, якщо шкода заподіяна майну, з моменту скоєння ДТП. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed