Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

[PERSON] звернувся в Ковельський міськрайонний суд з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та витребування майна від добросовісного набувача, з участю третіх осіб на стороні відповідача без самостійних вимог [PERSON], [PERSON]. У ході судового розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та прохає суд також скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на квартиру та зобов»язати [PERSON] звільнити спірну квартиру. Позовні вимоги мотивовані тим, що батьки позивача за життя придбали квартиру [ADDRESS], в якій були зареєстрованими також сам позивач, його малолітній син [PERSON], 1989 р.н. та рідний брат позивача [PERSON], хоча позивач з сином, а також його брат проживали окремо від батьків, оскільки кожен з них мав власну сім»ю. Після смерті батька, а потім і матері у 2003 році, позивач звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, маючи намір успадкувати, у тому числі, вище згадану квартиру, однак, не зміг вступити в права спадкоємця по тій причині, що його брат - третя особа у справі - [PERSON], - неправомірно заволодів квартирою, переоформивши на себе право власності на згадане помешкання та, в подальшому, 08.07.2003 року продав вказану квартиру [PERSON], яка, в свою чергу, продала згадану квартиру 06.08.2003 року [PERSON], який на даний час і залишається власником квартири. Вказує, що починаючи з 2003 року і по 2013 рік правоохоронними органами проводились перевірки правомірності набуття у власність [PERSON] спірної квартири і ухвалою Ковельського міськрайонного суду від 23.08.2013 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.190, ч.4 ст.358 КК України, а саме - у тому, що останній шахрайським способом, шляхом використання завідомо підробленого документа, заволодів квартирою батьків з метою усунення позивача від спадкування, після чого продав квартиру третій особі. Цією ж ухвалою суду від 23.08.2013 року [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності у зв»язку з закінченням строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності та закрито кримінальне провадження. Із урахуванням наведеного, вважає, що саме ухвалою суду від 23.08.2013 року у кримінальному провадженні було встановлено ту обставину, що рідний брат позивача - [PERSON] - неправомірно набув у власність спірну квартиру та в подальшому здійснив неправомірне її відчудження третій особі, чим позбавив позивача права на спадкування. Вважає, що своїми діями він успадкував спірну квартиру шляхом подачі до нотаріальної контори у встановлений законом строк заяви про прийняття спадщини після смерті батьків, а, відтак, набув у власність таку квартиру в порядку спадкування і є її фактичним власником. Із урахуванням наведеного прохає визнати недійсним оспорюваний договір купівлі-продажу спірної квартири від 06.08.2003 року з наведених вище підстав та зобов»язати відповідача передати позивачу спірне житлове приміщення, як таке, що було набуте [PERSON], як добросовісним набувачем у [PERSON], а також прохає скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на спірну квартиру і зобов»язати [PERSON] звільнити згадану квартиру. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги з підстав, що викладені у позовній заяві та пояснив суду наступне. Правомірність набуття [PERSON] (третьою особою у справі) права власності на спірну квартиру він неодноразово оспорював до суду в цивільному порядку, однак, судовими рішеннями йому було відмовлено у задоволенні заявлених вимог або такі його вимоги залишались без розгляду. Крім того, він неодноразово звертався до правоохоронних органів з заявами щодо протиправності дій свого брата [PERSON] в частині підробки протоколу зборів ЖБК та щодо законності рішень виконкому Ковельської міської ради про передачу спірної квартири у власність [PERSON], однак, лише ухвалою суду від 23.08.2013 року в кримінальному провадженні було встановлено факт наявності складу злочину в діях [PERSON] Вважає, що ним не пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки про наявність та зміст оспорюваного правочину йому стало відомо лише в ході ознайомлення з матеріалами кримінального провадження. Також уважає, що строк позовної давності слід обраховувати з дня набрання рішенням у кримінальному провадженні законної сили і що такий строк ним не пропущений. Просить задовольнити позов. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав заявлені [PERSON] позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві та прохає задовольнити такий позов. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з»явився, хоча, відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України, вважається таким, що завчасно та належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, - що підтверджено рекомендованим повідомленням Укрпошти (а.с.79). Крім того, 11.11.2016 року відповідачем [PERSON] було подано до суду письмову заяву в електронному режимі, в якій він прохає проводити судовий розгляд справи у його відсутності та прохає відмовити у задоволенні позову, зокрема, по причині пропуску строків позовної давності (а.с.59). Із урахуванням наведеного, а також положень ч.5 ст.74 ЦПК України, судовий розгляд справи проводиться у відсутності відповідача. Треті особи на стороні відповідача без самостійних вимог - [PERSON] та [PERSON], кожен, зокрема, також не з»явились в судове засіданні та не повідомили суду про причини своєї неявки, хоча, відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України, також уважаються такими, що завчасно та належним чином були повідомлені про час та місце судового розгляду справи (а.с.77,78). Із урахуванням наведеного, судовий розгляд проводиться у відсутності третіх осіб. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові докази у справі, відмовляє у задоволенні позову з наступних підстав. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як установлено рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 07.03.2008 року (яке набрало законної сили) у цивільній справі №2-14/08 за позовом [PERSON] до виконавчого комітету Ковельської міської ради, державного нотаріуса Луцик Н.А., житлово-будівельного кооперативу «Весна», третьої особи на стороні відповідача [PERSON] про визнання недійсними протоколу загальних зборів кооперативу «Весна», рішень виконкому Ковельської міської ради, заповітів нотаріуса, доведеним та встановленим є факт недостовірності протоколу загальних зборів членів ЖБК «Весна» від 25.11.1991 року, за яким [PERSON] переоформив на себе, як на члена кооперативу, спірну квартиру, замість вибулого члена кооперативу - свого батька [PERSON], - та встановлено невідповідність закону рішення виконкому Ковельської міської ради від 28.11.1991 року №384 п.4, яким було затверджено вище згаданий протокол і передано квартиру [PERSON], та рішення виконкому Ковельської міської ради від 17.12.1998 року №288 п.36, яким спірна квартира була передана вже у власність [PERSON] (а.с.95-96). Цим же судовим рішенням встановлено, що позивачу було відомо про вказані обставини - перехід у власність [PERSON] спірної квартири шляхом використання ним підробленого документу - протоколу зборів ЖБК «Весна» - та неправомірність рішень виконкому про передачу у власність згаданої квартири [PERSON], - і встановлено, що про таке порушення своїх прав [PERSON] знав ще з 2003 року, неодноразово звертався до суду з заявами про відновлення таких своїх прав щодо згаданого нерухомого майна, однак, усі його заяви раніше залишались без розгляду, у тому числі, у зв»язку з неявкою до суду самого позивача. Цим же судовим рішенням було встановлено, що позивачем [PERSON] пропущено строк позовної давності та, з урахуванням положень ст.267 ЦК України, відмовлено у задоволенні вище згаданого позову. Звертаючись до суду з даним позовом про визнання недійсним правочину - договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 06.08.2003 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], позивач [PERSON] покликається на ту обставину, що про неправомірність набуття його рідним братом [PERSON] у власність спірної квартири було встановлено лише ухвалою суду від 23.08.2013 року у кримінальному провадженні по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.1 ст.190, ч.4 ст.358 КК України. Однак, як зазначено вище, про передачу у власність [PERSON] спірного помешкання з порушенням норм закону було встановлено ще судовим рішенням від 07.03.2008 року у цивільній справі №2-14/08, яким також було встановлено, що за захистом свої порушених прав, про яке позивач дізнався ще у 2003 році, останній неодноразово звертався до правоохоронних органів та суду. Як убачається із змісту ухвали Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23.08.2013 року у справі №159/4695/13-к (яка набрала законної сили), судом встановлено про те, що [PERSON] обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.1 ст.190, ч.4 ст.358 КК України - заволодінні чужим майном шляхом обману та використання завідомо підробленого документу. При цьому, згідно мотивувальної частини ухвали суду доведеність вини [PERSON] у вчиненні інкримінованих йому діянь не була предметом дослідження судом (окрім визнання вини самим обвинуваченим) та в резолютивній частині вище згаданої ухвали суду [PERSON] не було визнано винним у вчиненні вище перелічених кримінальних правопорушень (злочинів), - на що покликається позивач у позовній заяві, - та було звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності у зв»язку із закінченням строків давності притягнення особи до такої кримінальної відповідальності та закрито кримінальне провадження №12012020110000344. Згідно ч.4 ст.61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов»язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Із урахуванням наведеної норми Закону, вище згадана ухвала суду від 23.08.2013 року у кримінальній справі №159/4695/13-к, на яку покликається позивач, як на одну з підстав для задоволення заявлених ним позовних вимог, не є обов»язковою для суду у даній цивільній справі та не встановлює наявність чи відсутність цивільно-правових наслідків дій [PERSON] (зокрема, в частині правомірності відчудження ним вище згаданої квартири на підставі договору купівлі-продажу, який не оспорювався позивачем у межах даної цивільної справи), стосовно якого ([PERSON]) судом не було ухвалено вирок у кримінальній справі. Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов»язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов»язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Для договору купівлі-продажу нерухомого майна, зокрема, житлового будинку(квартири), статтею 657 ЦК України передбачено обов»язкову письмову форму, нотаріальне посвідчення такого правочину та державна реєстрація. Згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Крім того, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо ж недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч.3 та ч.5 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як убачається з оспорюваного договору купівлі-продажу спірної квартири від 06.08.2003 року, укладеного між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем), вимоги ст.ст.655,657 ЦК України при укладенні такого договору сторонами були дотримані (а.с.6). Заявляючи вимогу про визнання оспорюваного правочину недійсним, позивачем не врахувано тієї обставини, що 08.07.2003 року це ж житлове приміщення (квартира) було відчуджено [PERSON] (продавцем) на користь [PERSON] (покупця) - на підставі іншого договору купівлі-продажу від 08.07.2003 року, реєстраційний номер 3205 (а.с.5). При цьому, правомірність таких дій [PERSON] по відчудженню даного житла, як і самого договору купівлі-продажу від 08.07.2003 року, позивачем [PERSON] не оспорюється і такий правочин не є предметом спору, тоді, як відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи виключно в межах заявлених позовних вимог. Судом також установлено, що такий договір купівлі-продажу квартири від 08.07.2003 року не було визнано недійсним у судовому порядку в межах іншого цивільно-правового спору. Крім того, як убачається з вище згаданого рішення Ковельського міськрайонного суду від 07.03.2008 року у справі №2-14/08, у задоволенні вимог [PERSON] про визнання недійсними протоколу загальних зборів кооперативу «Весна», рішень виконкому Ковельської міської ради, заповітів нотаріуса, було відмовлено, тоді як саме вище перелічені протокол і рішення виконкому, заповіти були підставою для набуття у власність [PERSON] спірної квартири, що, в подальшому, стало підставою для відчудження [PERSON] (як власником житла) згаданої квартири на користь [PERSON] шляхом укладення договору купівлі-продажу від 08.07.2003 року, а також наступного відчудження спірної квартири [PERSON] (як власником) на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 06.08.2003 року. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи із змісту вказаної норми Закону та встановлених вище обставин справи, суд приходить до висновку, що оскільки право власності на спірну квартиру було набуте [PERSON] на підставі протоколу зборів ЖБК від 25.11.91 р., рішень виконкому Ковельської міської ради №334 від 28.11.91 р. та №288 від 17.12.98 р., заповітів №2-758 від 27.11.91р. та №2-774 від 28.11.91 р., які не були визнані недійсними або ж скасовані в судовому порядку, а також виходячи з того, що в подальшому [PERSON] 08.07.2003 року було відчуджено на користь [PERSON] спірну квартиру на підставі правочину, який також не було визнано недійсним, таке право власності вважається набутим [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житла від 06.08.2003 року правомірно і підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним відсутні. Доказів, які б спростовували наведені вище письмові докази суду не надано. Крім того, відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч.4 цієї ж норми Закону, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як установлено судом вище, правомірність набуття [PERSON] у власність спірної квартири неодноразово оспорювалась позивачем у судовому порядку. Крім того, згідно вище згаданого рішення Ковельського міськрайонного суду від 07.03.2008 року у справі №2-14/08(а.с.95-96), у задоволенні вимог [PERSON] про визнання недійсними протоколу загальних зборів кооперативу «Весна», рішень виконкому Ковельської міської ради, заповітів нотаріуса, уже було відмовлено у зв»язку з пропуском строку позовної давності. Як убачається з ухвали Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22.08.2005 року [PERSON] вже звертався до суду з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірної квартири (а.с.102), що також підтверджує той факт, що про існування оспорюваного договору купівлі-продажу квартири позивачу було відомо ще у 2005 році. Покликання сторони позивача на ту обставину, що станом на 2005 рік він не мав можливості ознайомитись із змістом оспорюваного правочину не є підставою для поновлення пропущеного строку позовної давності, оскільки за змістом ст.ст.27,137 ЦПК України, позивач, як сторона у справі, має право заявляти клопотання, у тому числі, про витребування доказів, в отриманні яких є складнощі і у реалізації такого свого права [PERSON] не був обмежений. Згідно письмової заяви відповідача, останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] за спливом позовної давності. Підстави для поновлення строку позовної давності, зокрема, постановлення судом 23.08.2013 року ухвали в кримінальному провадженні №12012020110000344 про звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.190, ч.4 ст.358 КК України у зв»язку із закінченням строків давності притягнення до такої кримінальної відповідальності, - на що покликався у своєму позові [PERSON] - відсутні, оскільки, як вже встановлено судом вище, про вказані у позовній заяві обставини, зазначені, як підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним, позивачу було відомо ще з 2003 року, як і було відомо про існування самого оспорюваного договору купівлі-продажу квартири вже станом на 2005 рік. Як зазначено судом вище, відповідно до ст.60 ЦПК України, обов»язок доказування в цивільній справі покладається на сторони. Позивачем [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених ним позовних вимог, які могли б бути підставою для визнання оспорюваного ним договору купівлі-продажу квартири недійсним, із урахуванням чого у задоволенні таких вимог позивача суд відмовляє за їх безпідставністю. Застосування наслідків недійсності правочину, передбачених ст.216 ЦК України, - зобов»язання відповідача повернути позивачу спірну квартиру, скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на згадану квартиру та зобов»язання [PERSON] звільнити таку квартиру, - про що [PERSON] прохає у позовній заяві, - допускається лише у разі недійсності правочину. Враховуючи те, що оспорюваний правочин не визнано недійсним у судовому порядку, а недійсність такого правочину прямо не передбачена законом, то, відповідно, у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині зобов»язання [PERSON] повернути позивачу спірну квартиру, скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на згадану квартиру та зобов»язання [PERSON] звільнити таку квартиру, суд також відмовляє за безпідставність такої вимоги. Крім того, як було установлено судом вище, [PERSON] пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом і підстави для поновлення такого строку відсутні, тоді як сторона відповідача заявила про застосування строків позовної давності, із урахуванням чого суд відмовляє у задоволенні позову [PERSON] також і за спливом позовної давності. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у даній справі, залишаються за останнім. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed