Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова з позовом до [PERSON], третя особа Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група», в якому просить стягнути з відповідача суму матеріального збитку у розмірі 51 555,31 грн., моральну шкоду в розмірі 30 000 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 17.05.2017 року приблизно о 23 годині 25 хвилин в м.Харкові по вул. Лялі Убийвовк, [PERSON], керуючи автомобілем марки «Mitsubishi», д.н. [NUMBER], порушивши п.16.11 Правил дорожнього руху України, скоїв зіткнення з автомобілем марки «LEXUS», д.н.[NUMBER], яким керував позивач, в результаті чого його автомобіль отримав механічні пошкодження, чим спричинено матеріальної шкоди. Постановою судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 16.06.2017 року, яка набрала чинності, [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та було притягнуто до адміністративної відповідальності. Зазначає, що діями відповідача було завдано майнову шкоду у розмірі 81 045,62 грн., що підтверджується висновком експертного авто товарознавчого дослідження №9150 від 21.06.2017 року. Також [PERSON] сплатив вартість дослідження у розмірі 2019,60 грн. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована в ПрАТ «СК «УСГ» за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК-5901877. Страховою компанією ПрАТ «СК «УСГ» було погоджено зазначений Висновок експерта щодо вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу позивача та виплачено страхове відшкодування за завдану майнову шкоду у розмірі 29 490,31 грн. Позивач вважає, що [PERSON] повинен сплатити матеріальну шкоду у розмірі 51 555,31 грн., однак не вчинив жодних дій по її відшкодуванню. Крім того, вказує, що протягом тривалого часу у зв'язку з пошкодженням автомобіля йому довелося самостійно шукати гроші для ремонту, через що тривалий час не міг вночі спокійно спати, весь сімейний бюджет довелося спрямувати на ремонт пошкодженого в результаті ДТП автомобіля, що спричинило виникнення пригніченого стану, внаслідок чого позивач почав нервово до всього відноситись. Вказані обставини призвели до непорозумінь у родині. Також вказує, що батьки у зв'язку з похилим віком не могли самостійно пересуватись, будучи інвалідами, які потребували постійного обстеження, відвідування медичних закладів. Багато справ, запланованих раніше, що потребувало пересування автотранспортом, позивачу довелося відкласти, а від деяких з них взагалі змушений був відмовитись, що спричинило проблеми з роботою. Розмір заподіяної моральної шкоди позивач оцінює у 30 000 грн. Представником відповідача - адвокатом Биковою О.Ю. надано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого зазначає, що відповідач виконав вимоги закону, уклавши договір про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Вказує, що об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Зазначає, що страховою компанією визначено саме вартість матеріального збитку, який дорівнював сумі 35 988,37 грн. Посилається на норми ст. 1192 ЦК України, згідно якої розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. В зв'язку з відсутністю (ненаданням) доказів оплати відновлення автомобіля як до, так і після отримання страхового відшкодування, вважає позовні вимоги безпідставними. Вважає неможливим поділ права потерпілої особи щодо визначення способу відшкодування - або за рахунок страхової виплати, або за рахунок особи, яка спричинила шкоду. Зазначає, що позивач такий вибір зробив, звернувшись до страхової компанії, тому подальша зміна вибору є такою, що не відповідає вимогам діючого законодавства. Щодо моральної шкоди зазначив, що відповідач не вчинив жодної неправомірної дії, яка може бути кваліфікована як підстава покладення на нього обов'язку відшкодувати шкоду - відповідальність була застрахована, із вимогою щодо оплати здійсненого відновлювального ремонту позивач до відповідача не звертався, неправомірність дії страхової компанії не встановлена. Представник третьої особи надав суду письмові пояснення, згідно яких 26.01.2017 року між ПАТ «СК «Українська страхова компанія» та [PERSON] був укладений Договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, предметом якого є страхування цивільно-правової відповідальності водія забезпеченого транспортного засобу «Mitsubishi», д.н. [NUMBER]. 18.05.2017 року до страхової компанії звернувся [PERSON] із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування та надав письмові пояснення про обставини настання події. 19.05.2017 року працівником страхової компанії було проведено огляд транспортного засобу «LEXUS», д.н.[NUMBER], у зв'язку з чим було складено відповідний акт огляду транспортного засобу та здійснено розрахунок фізичного зносу транспортного засобу вказаного автомобіля. 11.12.2017 року до страхової компанії звернувся позивач із заявою про виплату страхового відшкодування. Транспортний засіб позивача експлуатується понад 7 років, що свідчить про наявність підстав для розрахунку коефіцієнта фізичного зносу на підставі п.7.38.Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, відповідно до якого вказаний коефіцієнт складає 69,69%. Вказує, що відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. У випадку не проведення фактичного ремонту транспортного засобу, або проведення його особою, яка не є платником ПДВ, податкові зобов'язання не виникають. 26.12.2017 року страховою компанією було складено розрахунок суми страхового відшкодування та страховий акт. 26.12.2017 року страховою компанією було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 29 490,31 грн., а отже ПАТ «СК «Українська страхова група» виконано свої зобов'язання за укладеним полісом в повному обсязі. Також зазначив, що якщо існує різниця між сумою відшкодування, визначеною ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та фактичним розміром збитків, то ця різниця має бути відшкодована особою, винною в їх заподіянні. Позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій зазначає, що як користувач транспортного засобу він має право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. Повідомив, що за ремонт пошкодженого автомобіля ним було сплачено ФОП [PERSON] кошти в сумі 77 980,00 грн. та 28 500,00 грн. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав, наведених у позові. Відповідач в судове засідання не з'явився, його представник проти позову заперечував з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву, просив відмовити у їх задоволенні. Додатково зазначивши, що оскільки пошкоджений транспортний засіб не належить позивачу на праві власності, він не має підстав для звернення до суду за відшкодуванням завданої шкоди. Також висловила сумніви щодо спроможності позивача оплатити вартість відновлювального ремонту транспортного засобу. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Протокольною ухвалою суду від 22.02.2019 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи у порядку загального позовного провадження, оскільки відповідно до п.1. ч.1. ст. 274 ЦПК у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. Справа, що розглядається, є малозначною відповідно до п.1 ч. 4 та п.1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України. Ухвалою суду 22.02.2019 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про призначення судової авто товарознавчої експертизи по даній справі. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 17 травня 2017 року приблизно о 23 годині 25 хвилин по вул.Лялі Убийвовк у м.Харкові сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Mitsubishi», державний номерний знак [NUMBER], під управлінням відповідача [PERSON] та автомобіля «LEXUS», державний номерний знак [NUMBER], під керуванням позивача [PERSON] Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 червня 2017 року у справі №638/8219/17 [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 340 гривень. Вказана постанова набрала законної сили. Згідно ч.6 ст.82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. [PERSON] на відповідній правовій підставі користувався транспортним засобом «LEXUS» д.н.[NUMBER], що підтверджується наявністю у нього на момент ДТП свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серії [NUMBER] та посвідчення водія на право керування транспортним засобом. Пунктом 13 Постанови Пленуму №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що враховуючи, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1 Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб). Крім того, Законом України від 05 липня 2011 року №3565-VI «Про внесення змін до деяких законодавчий актів України щодо усунення надмірного державного регулювання у сфері автомобільних перевезень» було спрощено порядок керування транспортними засобами, у тому числі визначено, що водієві, який не є власником автомобіля, для керування транспортним засобом не потрібно оформляти нотаріально посвідчену довіреність на право керування автомобілем та тимчасовий реєстраційний талон, а достатньо отримати у власника такого майна технічний паспорт на нього. Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно, до яких належить право володіння. Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб'єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб'єктами, хто його оточує. Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини. Відповідно до ст.396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно. Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права. Згідно з частиною 2 статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). Враховуючи викладене, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 03.12.2014 року у справі №6-183цс14, а тому [PERSON] є належною особою, яка має право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок пошкодження транспортного засобу, яким він правомірно володів на момент ДТП. Як вбачається з матеріалів справи, автомобіль «Mitsubishi», державний номерний знак [NUMBER], яким на момент ДТП керував [PERSON], є забезпеченим транспортним засобом у відповідності до положень Закону України «Про обов'язкове державне страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року № 1961 -VІ, що підтверджується полісом АС/5901877 від 26.01.2017 року. За вказаним договором ліміт відповідальності становить 100 000 грн. за шкоду, заподіяну майну. 18.05.2017 року до ПАТ «СК «Українська страхова група» звернувся [PERSON] із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування та надав письмові пояснення про обставини настання події. 19.05.2017 року на виконання вимоги ст. 34.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» уповноваженою особою [PERSON] було проведено огляд транспортного засобу позивача, у зв'язку з чим було складено відповідний акт огляду транспортного засобу та здійснено розрахунок його фізичного зносу. 11.12.2017 року до страхової компанії звернувся [PERSON] із заявою про виплату страхового відшкодування, згідно якої позивач просив перерахувати страхове відшкодування на власні банківські реквізити. Згідно статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відповідно до положень ст.29 вказаного Закону у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Крім того, у відповідності до ч.2 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Отже, страховик не може бути примушений до виплати ПДВ у складі суми страхового відшкодування за винятком випадку, коли сума ПДВ нарахована та сплачена на користь виконавця послуг з ремонту пошкодженого транспортного засобу, який (виконавець), в свою чергу, має бути платником ПДВ. Згідно ремонтної калькуляції №ПССЦВ-918 від 09 листопада 2017 року, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу позивача з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу та з урахуванням ПДВ складає 35 988,37 грн., з яких 5 998,06 - ПДВ, 500,00 грн. - франшиза. З матеріалів справи вбачається, що ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» 26.12.2017 року було здійснено виплату позивачу частину матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, у розмірі 29 490,31 гривень, що підтверджується копією платіжного доручення №34974 від 26.12.2017 року. Відповідно до матеріалів справи 25.05.2017 року до Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім.засл.проф.М.С.Бокаріуса надійшла заява [PERSON] щодо проведення дослідження автомобілю «LEXUS LX470» р.н.[NUMBER] з метою визначення вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу. Проведення автотоварознавчого дослідження доручено Шишці Павлу Миколайовичу, який обіймає посаду судового експерта, має вищу технічну освіту «інженер механік», свідоцтво ХНДІСЕ [NUMBER] від 10.12.2013 року, дійсне до 10.12.2018 року за експертною спеціалізацією 12.2 «Визначення вартості колісних транспортних засобів та розміру шкоди, спричиненого власнику транспортного засобу», судовий експерт 5 класу, стаж експертної роботи з 2013 року. Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження №9150 вартість відновлювального ремонту автомобіля «LEXUS» д.н.[NUMBER] складає 81 045,62 грн. Технічний огляд автомобіля проводився 02.06.2016 року за умови природнього освітлення за адресою: м.Харків, пр.Науки, 75 у присутності представника власника автомобіля-[PERSON], іншого учасника ДТП (17.05.2017) [PERSON], представника СК «Українська страхова група» Мороза С.М. За складання вказаного висновку позивачем було сплачено 2019,60 грн., що підтверджується відміткою у супровідному листі, надісланому на ім'я [PERSON] та підписаному тво заст. Директора ХНДІСЕ ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса. В подальшому, позивачем, згідно акту здачі-приймання робіт (надання послуг) №28 від 21.05.2018 року та згідно акту здачі-приймання робіт (надання послуг) №27 від 21.05.2018 року було сплачено ФОП [PERSON] кошти у розмірі 77 980,00 грн. та 28 500,00 грн. за ремонт пошкодженого автомобіля. Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними та допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов'язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у ЦПК України, зібрані у відповідності з чинним цивільно - процесуальним законодавством. Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості, не викликають. Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти (ст.11 ЦК України). Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до статті 999 ЦК України Законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Загальні підстави відшкодування шкоди визначені статтею 1166 ЦК України, згідно з частинами першою, другою якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з частиною першою статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1)шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2)за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3)за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Згідно зі ст.980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані крім іншого з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст.ст.3, 5). Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. П. 10.1 ст. 10 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що відповідно до цього Закону укладаються такі види договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності: зокрема, внутрішній договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (далі - внутрішній договір страхування) За змістом статті 9, 22-31, 35, 36 Закону настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката) (ч.1 ст.990 ЦК України). Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди. Положеннями частини другої статті 1192 ЦК України визначено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, тощо Суд на підставі належних та допустимих доказів встановив той факт, що позивачем за відновлювальний ремонт пошкодженого автомобіля була сплачена сума у загальному розмірі 106 480,00 грн. (акти № 27, 28 від 21.05.2018 року). Вартість відновлювального ремонту автомобіля «LEXUS» д.н.[NUMBER] відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження №9150 складає 81 045,62 грн. ПАТ СК «УСГ» здійснено виплату на користь позивача матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, враховуючи вимоги ст. 39 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у розмірі 29 490,31 гривень (платіжне доручення №34974 від 26.12.2017 року). Позивачем також сплачено суму 2019,60грн. за складання висновку експерта (відмітка у супровідному листі). Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги ту обставину, що позивач звернувся до страховика та одержав страхове відшкодування в розмірі, який не у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов'язання, що виникло між ним та особою, яка завдала такої шкоди, вважається не припиненим, зазначена шкода відповідачем добровільно не відшкодована, а тому суд дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача збитків завданих дорожньо-транспортною пригодою, які реально поніс позивач, у сумі 51555,31 грн. (81 045,62грн. - 29490,31 грн. = 51555,31 грн) та витрати на проведення експертизи у сумі 2019,60 грн. Крім того, відповідно до положень статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. З врахуванням доведеності вини відповідача [PERSON] у заподіянні позивачу майнової шкоди, суд дійшов висновку, що внаслідок винних дій [PERSON], позивачу також завдано моральної шкоди, яка виразилася в тому, що неправомірні дії відповідача призвели до душевних страждань позивача та порушення нормальних (звичних) умов проживання останнього у своєму повсякденному житті. Внаслідок такої неправомірної поведінки відповідача, позивач був вимушений витрачати свій вільний час на організацію усунення наслідків свого порушеного права і був обмежений в можливості проводити свій вільний час іншим чином, ніж звичайно, а також зазнав негативних емоційних хвилювань, які виявились у переживаннях з приводу неможливості користування транспортним засобом, що потребувало додаткових зусиль для організації свого життя та зміни його звичного способу, що потребувало часу і матеріальних витрат та в свою чергу призвело до зайвих хвилювань. Виходячи із засад розумності та виваженості, з врахуванням тривалості часу моральних страждань, суд вважає, що моральна шкода підлягає частковому задоволенню з урахуванням обставин, що мають істотне значення для встановлення розміру такої, і на погляд суду, з врахуванням принципу справедливості, в конкретному випадку становить 10000 гривень, що на погляд суду є справедливою сатисфакцією позивачу спричинених відповідачем моральних страждань. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов'язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки відповідач та його представник, на виконання свого процесуального обов'язку не надали належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про задоволення позову в частині стягнення майнової шкоди у повному обсязі, а позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Оцінюючи аргументи, викладені сторонами по справі в судовому засіданні та у заявах по суті справи, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. На підставі вищевикладеного, ЗУ «Про обов'язкове державне страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 11, 12, 14, 22, 395, 396, 979, 980, 990, 999, 1166, 1167, 1187, 1188, 1192 ЦК України,

Outcome: partial