Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-02 00:00:00

[PERSON], діючи в особі представника [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання факту прийняття спадщини, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності у порядку спадкування. Свій позов обґрунтовує тим, що [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу придбали житловий будинок № 494 по вулиці Надпільній (колишня вул. Ільїна) у м. Черкаси. 23 червня 1991 року померла [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина на 1/2 частку житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд № 494 по вулиці Надпільній у місті Черкаси, що належала померлій на підставі договору купівлі-продажу будинку. Після смерті спадщину прийняла її дочка, [PERSON], шляхом подачі заяви про прийняття спадщини. Також спадщину після смерті [PERSON] прийняв її чоловік [PERSON], оскільки вони разом проживали однією сімєю до дня її смерті за адресою: вулиця Надпільна, 494, у місті Черкаси. Після смерті [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами № 494 по вулиці Надпільній (вул. Ільїна) у м. Черкаси перейшов у володіння [PERSON] Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У звязку з тим, що [PERSON] після смерті [PERSON] яка померла 23 червня 1991 року, у встановлений строк не подав заяву про прийняття спадщини однак відповідно до діючого на той час законодавства фактично прийняв спадщину позивачу необхідно у судовому порядку встановити факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] Незважаючи на прийняття спадщини [PERSON], відповідачка забрала всі документи на житловий будинок та звернулась до нотаріуса для переоформлення спадщини після смерті [PERSON], надавши нотаріусу неправдиві відомості щодо відсутності прописаних осіб з померлою та відсутності інших спадкоємців. 18 лютого 2009 року вона отримала свідоцтво про право власності на спадкове майно, видане Другою черкаською державною нотаріальною конторою, на цілий житловий будинок з надвірними спорудами № 494 по вул. Надпільній у м. Черкаси. У звязку з тим, що вищевказаний житловий будинок з надвірними спорудами був спільно нажитим майном подружжя [PERSON] та [PERSON], а також враховуючи фактичне прийняття ним спадщини після смерті останньої, [PERSON] належало 3/4 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд № 494 по вул. Надпільній у м. Черкаси. 19 листопада 2002 року помер батько позивача [PERSON] 5 січня 2008 року помер дід позивача [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на 3/4 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд № 494 по вул. Надпільній у м. Черкаси. Заповіту спадкодавець не залишив. Спадщину після спадкодавця прийняв [PERSON] шляхом подачі заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Інших спадкоємців немає. Таким чином позивач є спадкоємцем за правом представлення, який спадкує ту частку, до належала б за законом його батькові, [PERSON], який помер 19 листопада 2002 року. Однак, нотаріально оформити спадщину позивач не може, оскільки відсутні оригінали правовстановлюючих документів на вищевказане спадкове майно а також у звязку з тим, що спадкодавець за життя не зареєстрував право власності на вищевказане спадкове майно. Просив суд встановити факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON], яка померла 23 червня 1991 року; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину №2-817 від 18 лютого 2009 року, посвідчене Другою черкаською державною нотаріальною конторою; визнати за [PERSON] право власності на ? частин житлового будинку № 494 по вул. Надпільній в м. Черкаси в порядку спадкування після смерті [PERSON], який помер 5 січня 2008 року. 6 липня 2017 року представник позивача подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, яку обґрунтовує тим, що при зверненні до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування позивачу стало відомо, що у спадковій справі після смерті [PERSON] є заява [PERSON] та [PERSON] від 20 грудня 1991 року про відмову від спадщини на користь [PERSON] Заяву про відмову від спадщини [PERSON] та [PERSON] склали внаслідок тяжкої обставини - смерті дружини та матері [PERSON], якою скористалася відповідач, яка примушувала їх відмовитись від спадщини після смерті матері, запевняючи спадкоємців в тому, що вони відмовляються від 1/2 часки матері на її користь, а 1/2 частка батька [PERSON], не буде ділитися, а дістанеться сину спадкодавця [PERSON] Однак відповідач, скориставшись довірою [PERSON] та [PERSON] Г не тільки не відмовилась від спадщини після смерті [PERSON], а навпаки подала заяву про прийняття спадщини після його смерті. Крім цього, при переоформленні частки будинку після смерті матері [PERSON] не вказала на необхідність виділення частки батька у спільному майні подружжя і домоглась видачі їй нотаріусом свідоцтва про право на спадщину на весь житловий будинок чим незаконно позбавила права на частку у спадщині сина [PERSON] та внука [PERSON] Г - [PERSON], позивача по справі. Таким чином дана відмова від спадщини була вчинена на вкрай невигідних умовах, оскільки [PERSON] Г та [PERSON] позбулися права на частку у житловому будинку, в якому вони проживали, що у свою чергу стало наслідком позбавлення права на частку позивача, що є сином [PERSON] Заяву про відмову від спадщини, яка згідно її тексту призначена для складення на одну особу, було вписано прізвище імя по-батькові двох осіб, відсутнє розшифрування підписів у вигляді зазначення прізвища та ініціалів осіб, що підписали дану заяву, що є порушенням щодо форми складення та підписання такої заяви про відмову від спадщини відповідною особою. Адже у разі відмови двох осіб від спадкового майна від кожного з них нотаріус відбирає відповідну заяву. Така форма складення заяви про відмову від спадщини, куди було вписано дані двох осіб, що виходять за межі відповідних граф та полів даної заяви, дало відповідачу можливість скористатися тяжкою обставиною смерті рідної людини для [PERSON] та його сина, [PERSON], що сприяло підписанню ними заяви про відмову від спадщини на користь відповідача. Відповідно до ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені ст. 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Таким чином позивач є спадкоємцем за правом представлення, який спадкує ту частку, що належала б за законом його батькові, [PERSON], який помер 19 листопада 2002 року. Просив суд визнати недійсною відмову від прийняття спадщини [PERSON] та [PERSON] після смерті [PERSON]П; встановити факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON], яка померла 23 червня 1991 року; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину від 18 лютого 2009 року, зареєстроване за №2-817, посвідчене Другою черкаською державною нотаріальною конторою; визнати за [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку №494 по вул. Надпільній в м. Черкаси в порядку спадкування за законом. Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити повністю. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до\~ст.3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Фактичною передумовою судового розгляду справи є наявність спору про право (для справ позовного провадження). Спір повинен мати правовий характер, тобто стосуватися прав, обовязків, свобод чи інтересів конкретної особи. В судовому засіданні встановлено, що згідно договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 28 серпня 1957 року [PERSON] в безстрокове користування було надано земельну ділянку по вул. Ільїна, 378 А в м. Черкаси, загальною площею 495 кв.м. (а.с.72) В договорі зазначено, що згідно свідоцтва про шлюб, виданого Богодухівською сільською радою Чорнобаївського району 30 квітня 1957 року, [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а.с73 на звороті). Також в договорі вказано про те, що зареєстрований у цьому договорі житловий будинок зареєстрований Черкаським бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за [PERSON] 10 листопада 1964 року (а.с.73 на звороті). 23 червня 1991 року померла [PERSON], що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть серії І-СР №096468 від 3 червня 2008 року (а.с.71 на звороті). З оглянутої в судовому засіданні копії спадкової справи, яка заведена після смерті [PERSON] вбачається, що 20 грудня 1991 року до Другої черкаської державної нотаріальної контори звернулися [PERSON] та [PERSON] з заявою про відмову від прийняття спадщини на користь дочки померлої - [PERSON]Г (а.с.69) 20 грудня 1991 року до Другої черкаської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулася дочка померлої [PERSON] (а.с.69 на звороті). 16 серпня 1996 року, після укладання шлюбу [PERSON] змінила своє прізвище на [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу від 16 серпня 1996 року (а.с.77). Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР (1963 року, який був чинний на момент прийняття спадщини після смерті [PERSON]П.), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК України Української РСР (1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Відповідно до ст. 553 ЦК України Української РСР (1963 року) спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Пунктом 121 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, яка затверджена наказом Міністерства юстиції Української РСР №45/5 від 31 жовтня 1975 року (яка була чинна на момент прийняття спадщини після смерті [PERSON] ) передбачено, що заяви про прийняття спадщини, про відмову від неї або про видачу свідоцтва про право на спадщину повинні бути зроблені в письмовій формі. Справжність підписів спадкоємців на цих заявах засвідчується органом, який вчиняє нотаріальні дії. Засвідчувати справжність підпису не потрібно, якщо спадкоємець особисто прибув до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини і подав заяву. У цьому випадку державний нотаріус встановлює особу спадкоємця і перевіряє справжність його підпису, про що робить відмітку на заяві і зазначає найменування документа, що посвідчує особу, його номер, дату видачі, найменування установи, яка видала документ, та рік народження спадкоємця. Відповідно до п.122 цієї Інструкції, заява про прийняття спадщини, а також заява про відмову від спадщини не можуть бути повернуті спадкоємцям або скасовані ними. Прийняття і відмова від спадщини можуть мати місце відносно всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Отже, звернувшись 20 грудня 1991 року до нотаріуса з заявою про відмову від спадщини, [PERSON] та [PERSON], відмовилися від своєї частини спадкового майна на користь [PERSON] Вказана заява була прийняття нотаріусом, а особи заявників перевірені, що вбачається із самої заяви. Зміст та форма заяви про відмову від спадщини відповідає вимогам Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, яка затверджена наказом Міністерства юстиції Української РСР №45/5 від 31 жовтня 1975 року За таких обставин суд приходить до висновку про те, що [PERSON] та [PERSON] не прийняли спадщину після смерті [PERSON], а [PERSON] є такою, що прийняла спадщину після її смерті. Разом з тим, обґрунтовуючи позовні вимоги представник позивача вказує на те, що заява про відмову від спадщини на користь [PERSON] була складена [PERSON] та [PERSON] під впливом тяжкої обставини - смерті дружини та матері [PERSON], якою скористалася відповідач, яка примушувала їх відмовитись від спадщини після смерті матері. Щодо вказаного, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні представником позивача не надано доказів, які свідчать про наявність тяжких обставин, під впливом яких [PERSON] та [PERSON] склали 20 грудня 1991 року заяву про відмову від спадщини на користь [PERSON] Смерть [PERSON] не є такою обставиною, оскільки [PERSON] померла 23 червня 1991 року, а заяву [PERSON] та [PERSON] подали до нотаріальної контори 20 грудня 1991 року, через пять місяців після смерті [PERSON] Також суд вважає безпідставними твердження представника позивача про те, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON], шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном, оскільки ним особисто була подана заява про відмову від прийняття спадщини. Крім того, відповідно до п. 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, яка затверджена наказом Міністерства юстиції Української РСР №45/5 від 31 жовтня 1975 року, доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої [PERSON] депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може служити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користуватися яким можливо лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Отже, в судовому засіданні представником позивача не надано доказів, які підтверджують те, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON], шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном. Також суд вважає необґрунтованим посилання представник позивача на те, що будинок №494 по вул. Ільїна в м. Черкаси належав [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності оскільки вони перебували в шлюбі. Так, як вбачається з витягу з реєстру права власності на нерухоме майно №20954486 від 18 листопада 2008 року, житловий будинок №494 по вул. Ільїна в м. Черкаси станом на 18 листопада 2008 року був зареєстрований на праві приватної власності за [PERSON] підстава виникнення права власності договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки /1-4075/30.09.1957/ Перша черкаська державна нотаріальна контора (а.с.74). Докази про те, що вказаний будинок був спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] в матеріалах справи відсутні. За життя [PERSON] та [PERSON] не проводили розподіл житлового будинку як спільної сумісної власності подружжя, а відтак вказівка представника позивача на наявність у померлої [PERSON] у власності лише 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами не відповідає дійсності. За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсною відмову від прийняття спадщини [PERSON] та [PERSON] після смерті [PERSON]П та встановлення факту прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON], яка померла 23 червня 1991 року. Не може бути й задоволена вимога позивача визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину від 18 лютого 2009 року, зареєстроване за №2-817, посвідчене Другою черкаською державною нотаріальною конторою з огляду на наступне. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] прийняла спадщину після смерті матері [PERSON], шляхом подачі відповідної заяви до нотаріальної контори. 18 лютого 2009 року вона звернулася до Другої черкаської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно - право власності на жилий будинок з надвірними спорудами № 494 по вул. Ільїна в м. Черкаси, яке залишилося після смерті її матері [PERSON]П (а.с.70 на звороті). 18 лютого 2009 року Другою черкаською державною нотаріальною контрою [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину №2-817. Як вбачається з свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно, 2 вересня 2009 року за [PERSON] на праві приватної власності зареєстрований житловий будинок №494 по вул. Ільїна в м. Черкаси. Підстава виникнення права власності - свідоцтво про право на спадщину №2-817 видане 18 лютого 2009 року Другою черкаською державною нотаріальною контрою (а.с.46 ). Згідно зі ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Пунктом 27 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Оскільки [PERSON] прийняла спадщину після смерті матері [PERSON] є єдиним спадкоємцем, мала право на отримання у власність всього спадкового майна, а інших підстав для визнання свідоцтва про право на спадкове майно під час розгляду справи не встановлено, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання частково недійсним свідоцтво про право на спадщину від 18 лютого 2009 року, зареєстроване за №2-817, посвідчене Другою черкаською державною нотаріальною конторою. Враховуючи те, що позивачу відмовлено в задоволенні позовної вимоги про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, не може бути й задоволена вимога позивача про визнання за ним права власності на ? частину житлового будинку №494 по вул. Надпільній в м. Черкаси. Крім цього суд вважає за необхідне зазначити наступне. 19 листопада 2002 року помер [PERSON] батько позивача, що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть серії І-СР №096484 від 4 червня 2008 року (а.с.8). 5 січня 2008 року помер [PERSON] дід позивача, що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть серії І-БК №111835 (а.с.7) 12 червня 2008 року з заявою про прийняття спадщини звернулася дочка померлого [PERSON]Г (а.с.91) та 3 серпня 2008 року з заявою про прийняття спадщини звернувся онук померлого [PERSON] (а.с.91 на звороті). 1 грудня 2016 року нотаріусом Другої черкаської нотаріальної контори [PERSON] прийнято постанову про нотаріальну відмову. Вказаною постановою відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за правом представлення, а саме на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою м. Черкаси, вул. Надпільна, 494, що залишився після смерті його діда [PERSON], який помер 5 січня 2008 року, син останнього та його батько [PERSON], помер 19 листопада 2002 року, оскільки [PERSON] не надав правовстановлюючі документи на майно, що належало померлому (а.с.6). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки на момент своєї смерті [PERSON] не володів будь-яким майном, яке відноситься до спадкового майна, нотаріусом й було відмовлено йому у видачі свідоцтва на спадкове майно. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі наведеного, ст.ст. 548, 549, 553 ЦК Української РСР (1963 року), Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, яка затверджена наказом Міністерства юстиції Української РСР №45/5 від 31 жовтня 1975 року, ст.ст. 1218, 1301 ЦК України,

Outcome: dismissed