Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON]) про стягнення заборгованості за користування майном. Позовні вимоги мотивовані тим, що у вересні 2012 року між сторонами в усній формі укладено договір про надання у користування відповідачу квартири [ADDRESS], яка належить позивачу на праві власності. Сторони обумовили, що відповідач буде проживати у зазначеній квартирі протягом року та сплачувати за користування нею грошові кошти у розмірі 1 000 доларів США на місяць. У зв'язку з невиконанням відповідачем умов укладеного договору за останньою утворилась заборгованість за користування квартирою за час проживання у ній, яка становить 95 880 грн. та яку позивач і просить суд стягнути з відповідача. Ухвалою суду від 26 грудня 2013 року відкрито провадження у даній справі та її розгляд призначено в судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги, вважала їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, про поважність причин своєї неявки суд не повідомила, тому суд приходить до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів у відповідності до приписів ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), оскільки представник позивача не заперечувала проти вирішення справи таким чином, про що у судовому засіданні зробила відповідну заяву. Дослідивши матеріали справи, заслухавши у судовому засіданні представника позивача та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу квартири належить на праві власності квартира [ADDRESS]. Як вбачається з викладених у позовній заяві та наданих у судовому засіданні представником позивача пояснень, позивачем у вересні 2012 року в усній формі укладено з відповідачем договір про надання їй у користування зазначеної квартири. Сторони в усній формі обумовили, що відповідач буде проживати у зазначеній квартирі протягом року та сплачувати за користування нею грошові кошти у розмірі 1 000 доларів США на місяць. У своїх поясненнях представник позивача вказувала на те, що відповідач проживала у належній позивачу на праві власності квартирі протягом року, визначену в усній формі оплату за користування спірною квартирою не здійснювала, у зв'язку з чим за нею утворилась заборгованість за час проживання у квартирі у розмірі 95 880 грн. Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. А статтею 14 цього кодексу передбачено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язком для неї. Пунктом 1 ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Тобто, законодавство пов'язує право звернення за судовим захистом з суб'єктивною думкою фізичної особи щодо порушення чи оспорювання її інтересів; об'єктивна наявність чи відсутність таких порушень встановлюється під час розгляду справи. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Проте як відповідно до ч. 1 ст. 15 цього Кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, до суду вправі звертатися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Водночас, за змістом вказаної статті, а також інших норм, які гарантують право на звернення до суду (Конституція України, ЦК України та інші нормативно-правові акти) повинні існувати порушення права чи законного інтересу або спір щодо них на момент звернення до суду. Проте, з матеріалів справи не вбачається та не доведено позивачем факту укладення з відповідачем договору на користування квартирою [ADDRESS], обумовлення сторонами усіх його істотних умов. Окрім того, будь-яких доказів користування відповідачем зазначеною квартирою позивачем взагалі не надано. Разом з тим, пунктом 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» встановлено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до приписів ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Водночас, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що належних та допустимих доказів у розумінні стст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження обґрунтованості позовних вимог щодо стягнення грошових коштів за користування відповідачем житловим приміщенням, як і взагалі доказів її користування ним, позивачем не надано, відтак позовні вимоги є недоведеними та не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed