Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право на користування житловим будинком, розташованим по [ADDRESS] . Свої вимоги обгрунтував тим, що йому на праві власності належить житловий будинок за вищевказаною адресою. В даному будинку зареєстрований він та [PERSON] . З 08.10.1991 року він перебував у шлюбі з [PERSON] . Рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 22.06.2017 року шлюб між ними розірвано. На даний час відповідач [PERSON] за місцем реєстрації не проживає, останій раз за місцем реєстрації відповідач була ще в 2007 році, місце проживання відповідача йому невідоме. Жодних перешкод у користуванні будинком ним не чинилося. Відповідач за місцем реєстрації не проживає, не вчиняє жодних дій, направлених на утримання будинку. Всі витрати, пов`язані з утриманням будинку та оплатою комунальних послуг, здійснює він. Реєстрація відповідача в належному йому будинку створює перешкоди та заважає повноцінно користуватися та розпоряджатися належним йому майном, створює перепони в оформленні субсидії на оплату комунальних платежів. Домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності між ним та відповідачем не було. Таким чином порушуються його права щодо користування та розпорядження належним йому на праві власності майном. З огляду на вищенаведене вважає, що відповідач втратив право на користування зазначеним житловим приміщенням та просив визнати її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідно до частин 2-6 статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет позову дана справа підпадає під ознаки малозначної справи та не віднесена до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження. Обставини справи, що згідно частини третьої статті 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою судді Тлумацького районного суду Івано-Франківської області Лущак Н.І. від 12.05.2021 року вирішено розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи, з метою заслухання їх усних пояснень. Крім цього, даною ухвалою було встановлено: відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання нею відзиву на позовну заяву, а позивачу - п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив; відповідачу - п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення (а.с. 25). Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 03.06.2021 року клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Челій-Пушкар О.І. задоволено. Викликано для допиту в судовому засіданні свідків: [PERSON] , [PERSON] (а.с. 38). Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 09.09.2021 року клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Юркевич Х.М. задоволено. Викликано для допиту в судовому засіданні свідків: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 119). 24.06.2021 року на електронну адресу суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Юркевич Х.М. надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 46-48), разом з підтвердження про направлення його копії позивачу (а.с. 53), оригінал якого надійшов на адресу суду 29.06.2021 року (а.с. 63-67, 74), в якому вона просила в задоволенні позовних вимог заявлених [PERSON] відмовити. Вказала, що із заявленими позивачем [PERSON] вимогами відповідач [PERSON] категорично не погоджується з наступних підстав. Так, з 08.10.1991 року [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з позивачем, у якому у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Сторони спільно проживали та були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . У 2006 році сторони виїхали до Італії, де спільно проживали та працювали. Спільно зароблені кошти останні вкладали в будівництво нового будинку, який знаходиться на одному подвір`ї з будинком, де вони зареєстровані. Тобто, за час перебування в шлюбі сторони спільно на одному подвір`ї за вищевказаною адресою побудували новий будинок, який і досі ні позивачем, ні відповідачем не здано в експлуатацію. На підтвердження даного факту долучила фото таблиці, на яких зображено побудований сторонами новий житловий будинок. У 2019 році позивач повернувся на Україну та проживає в господарстві своєї матері, про те час від часу знову виїжджає за межі України до Італії. Тобто, позивач так само як і відповідач не проживає в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] офіційно працевлаштована за межами України, а саме в Італії з 2006 року, з нею спільно проживають і діти, які виїхали до Італії у 2009 році. Старший син - [PERSON] , [INFO] , весь час хворіє та перебуває на реабілітації в Італії. Молодший син - [PERSON] , [INFO] , навчається в Італії, тому відповідач не може залишити дітей в чужій країні без нагляду, щоб приїхати в Україну. Про це позивачу чітко відомо. Крім того, у зв`язку з введеними карантинними обмеженнями як на території Італії, так і на території України, протягом останнього року відповідач не мала можливості приїхати на Україну, а саме в будинок за яким вона зареєстрована. Тобто, причини не проживання відповідача за місцем її реєстрації, а саме за адресою: [ADDRESS] , є поважними. У зв`язку з погіршенням між сторонами сімейних відносин, які в кінцевому результаті призвели до їх припинення та розірвання шлюбу рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 22.06.2017 року. Позивач з 2017 року постійно погрожує відповідачу, що виселить її з спільно збудованого ними будинку та чинить їй перешкоди в користуванні даним будинком. Крім цього, в спірному житловому будинку знаходяться речі відповідача як особистого вжитку - одяг, взуття, прикраси, так і речі, які вона за весь період перебування за кордоном купувала та висилала додому, це техніка та речі побутового вжитку. Як стало відомо, позивач, реалізовуючи свої наміри щодо заволодіння всім набутим сторонами в шлюбі майном та зловживаючи своїми правами, приватизував на своє ім`я цілу земельну ділянку під цілим господарством, проте не здає в експлуатацію новий будинок, тому відповідач не може зареєструвати належним чином свої права на даний будинок. Між сторонами виникають постійні суперечки та конфлікти з приводу спірного будинковолодіння, з якого позивач хоче виписати відповідача. Про дані факти відповідач у поданому позові не зазначає, тим самим приховує свої реальні наміри щодо спірного житлового будинку і тим самим намагається визнати відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Крім того, позивач у позові посилається на те, що реєстрація відповідача за даною адресою створює йому перепони в оформленні субсидії на оплату комунальних послуг. Про те, дане твердження позивача є абсурдним, оскільки він не має права на отримання субсидії, так як останній офіційно не працевлаштований на території України та не має офіційних доходів, працює неофіційно за кордоном. Також позивачем до позовної заяви не долучено жодного доказу на підтвердження того факту, що останній звертався до відповідного органу за отриманням субсидії і йому у цьому було відмовлено. Враховуючи те, що відсутність відповідача за місцем її реєстрації викликана перебуванням останньої на заробітках у Італії, де вона офіційно працевлаштована, тому не має жодних підстав для визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідач на законних підставах користувалася та продовжує користуватися житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , підстави відсутності проживання відповідача за вказаною адресою є поважними. Відповідач не втратила інтересу щодо проживання у вищезгаданому спірному господарстві, в якому знаходяться її речі і має намір найближчим часом повернутися в Україну та проживати за адресою за якою вона зареєстрована. Позивачем не подано переконливих доказів щодо не поважності причин не проживання відповідача більше одного року у спірному господарстві та доказів того, що у зазначеному будинку немає речей відповідача, а також того, що він не чинить перешкод відповідачу у користуванні вказаним будинком. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Челій-Пушкар О.І. позов підтримали з підстав, зазначених в ньому, просили його задовольнити та визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, розташованим по [ADDRESS] , яке належить [PERSON] на праві приватної власності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, причин неявки суду не повідомила. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Юркевич Х.М. позов не визнала з підстав, зазначених у відзиві на позов, просила відмовити в задоволені позову. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона проживає по сусідству з господарством позивача по [ADDRESS] з 2005 року. Протягом останніх двох років в будинку проживає тільки позивач [PERSON] , а відповідача [PERSON] вона взагалі не знає і ніколи не бачила. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що відповідач [PERSON] є його сестрою. На даний час відповідач проживає та працює за кордоном. [PERSON] у 2007 році поїхала на заробітки за кордон, оскільки необхідні були кошти на будівництво житлового будинку, який вона разом з позивачем будувала. Доки сторони перебували у шлюбі [PERSON] постійно передавала кошти на утримання будинку. Після розірвання шлюбу, через те, що стосунки між нею та позивачем стали напруженими, до будинку вона навідувалася, однак в ньому не проживала. У 2017 році відповідач разом із сином приїжджала в Україну, однак в спірний будинок не змогла зайти, оскільки не мала ключів, а позивач у цей період перебував за кордоном. Після цього випадку позивач зробив дублікат ключів відповідачу. У період з грудня 2018 року по січень 2019 року відповідач перебувала в Україні, однак в будинку по [ADDRESS] не проживала, оскільки було холодно, а у вказаному будинку відсутнє опалення. У серпні 2021 року позивач також приїжджала в Україну. В цей період вона проживала у родичів, оскільки у неї з позивачем виник словесний конфлікт, через що вона не мала можливості проживати в спірному будинку. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що відповідач у 2007 році поїхала в Італію, де проживає на даний час разом з двома синами, один з яких навчається, інший знаходиться на соціальній реабілітації. З 2007 року до розлучення з позивачем [PERSON] вкладала кошти в будівництво будинку. Після розірвання шлюбу утриманням будинку не займається, оскільки немає ключів від будинку. В спірному майні знаходиться спільне майно сторін та особисті речі відповідача [PERSON] . На даний час в будинку по [ADDRESS] не проживає ніхто, оскільки вона проживає неподалік спірного майна, ніколи не бачила присутніх у будинку, а в темну пору доби у вікнах будинку світло ніколи не світиться. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є старостою Жуківського старостинського округу Обертинської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області. Зі слів позивача [PERSON] йому відомо, що відповідач [PERSON] тривалий час проживає у Італії. Цього року відповідач приїжджала в Україну, однак в спірному будинку не проживала, а проживала у своїх батьків, однак причиною цього не є те, що вона не має ключів від будинку, чи позивач її не дозволяє там проживати. Вказав, що він та ще один депутат обстежували спірний будинок а складали акт обстеження матеріально-побутових умов від 15.04.2021 року. Під час обстеження у будинку він не бачив жодних речей відповідача [PERSON] . Позивач [PERSON] до нього в усній формі звертався з приводу порядку призначення субсидії, однак так як він до цього жодного відношення немає нічого не зміг останньому пояснити. Вислухавши думку позивача, його представника, представника відповідача, опитавши свідків, дослідивши та оцінивши дані, що містяться в письмових доказах по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 22.06.2017 року шлюб між [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач), який був зареєстрований 08.10.1991 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Коломия Коломийського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 549 - розірвано (а.с. 10-11). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 216809764 від 17.07.2021 року (а.с. 5). [PERSON] (позивач) на праві приватної власності в цілому належить житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Дані відомості також підтверджуються Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 255650596 від 07.05.2021 року (а.с. 15-17). Відповідно до довідки Жуківського старостинського округу Обертинської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області № 79 від 15.04.2021 року (а.с. 6) в житловому будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , станом на 15.04.2021 року зареєстровані: [PERSON] (позивач), [INFO] , з 16.01.1992 року та [PERSON] (відповідач), [INFO] , з 22.06.1998 року (а.с. 6). Відповідно до повідомлення Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 91-31854/0/15-21-Вих від 25.08.2021 року [PERSON] , [INFO] , у період з 25.08.2016 року по 25.08.2021 року перетинала державний кордон України: 01.09.2016 року о 13 год. 40 хв. пункт пропуску «Лужанка» - виїзд; 24.12.2017 року о 08 год. 53 хв. пункт пропуску «Чоп (Тиса)» - в`їзд; 04.01.2018 року о 19 год. 04 хв. пункт пропуску «Чоп (Тиса)» - виїзд; 15.08.2021 року о 07 год. 25 хв. пункт пропуску «Шегині» - в`їзд (а.с. 114). Згідноповідомлення Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 91-37853/0/15-21-Вих від 29.09.2021 року [PERSON] , [INFO] , у період з 29.09.2016 року по 29.09.2021 року перетинав державний кордон України: 18.06.2017 року о 06 год. 37 хв. пункт пропуску «Чоп (Тиса)» - в`їзд; 06.07.2017 року о 11 год. 16 хв. пункт пропуску «Шегині» - виїзд; 25.05.2018 року о 04 год. 20 хв. пункт пропуску «Чоп (Тиса)» - в`їзд; 31.05.2018 року о 19 год. 25 хв. пункт пропуску «Чоп (Тиса)» - виїзд; 19.05.2019 року о 03 год. 37 хв. пункт пропуску «Чоп (Тиса)» - в`їзд; 20.06.2019 року о 18 год. 53 хв. пункт пропуску «Чоп (Тиса)» - виїзд; 22.12.2019 року о 15 год. 05 хв. пункт пропуску «Чоп (Тиса)» - в`їзд; 16.01.2020 року о 12 год. 47 хв. пункт пропуску «Шегині» - виїзд; 22.05.2020 року о 16 год. 31 хв. пункт пропуску «Чоп (Тиса)» - в`їзд; 09.08.2020 року о 15 год. 09 хв. пункт пропуску «Львів» - виїзд; 12.09.2020 року о 14 год. 25 хв. пункт пропуску «Львів» - в`їзд; 28.05.2021 року о 20 год. 19 хв. пункт пропуску «Львів» - виїзд; 15.06.2021 року о 15 год. 59 хв. пункт пропуску «Львів» - в`їзд (а.с. 165). У відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а у відповідності до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У позовній заяві позивач просить визнати відповідача таким, що втратила право користування спірним будинком, оскільки остання відсутня за місцем свого проживання без поважних причин понад один рік. На підтвердження позовних вимог позивачем надано акт обстеження матеріально-побутових умов від 15.04.2021 року, складений Жуківським старостинським округом Обертинської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області за № 80 від 15.04.2021 року (а.с. 9), відповідно до якого [PERSON] (відповідач), зі слів чоловіка [PERSON] (позивач), виїхала в Італію в 2001 році, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але не проживає. У вказаному акті не зазначено час з якого відповідач фактично не проживає у спірному будинку, не вказано причин відсутності відповідача у спірному будинку та чи є вони неповажними, а також відомостей про наявність чи відсутність у будинку особистих речей відповідача. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. У постановах від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц та від 21 січня 2021 року у справі № 456/3431/18 Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. При цьому слід зазначити, що початок відліку часу відсутності особи за місцем її реєстрації визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання. Така правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року в справі № 490/12384/16-ц. З пояснень позивача, представника позивача, представника відповідача та показань свідків, судом встановлено, що сторони спільно проживали та були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Перебуваючи в зареєстрованому шлюбу сторони у 2006 році виїхали в Республіку Італія, де працювали та проживали. Згодом в Республіку Італія поїхали і їх неповнолітні діти. На даний час відповідач [PERSON] офіційно працевлаштована за межами України, а саме в Італії. Позивач повернувся на Україну, однак як і відповідач не проживає у спірному житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідач періодично повертається в Україну, однак у зв`язку з тим, що між сторонами склалися неприязні відносини, не має можливості проживати в спірному житлі, але інколи вона до будинку навідується. Крім того, в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Юркевич Х.М. ствердила, що відповідач не втратила інтересу щодо проживання у спірному господарстві, в якому знаходяться її речі, і має намір найближчим часом повернутися в Україну та проживати за адресою за якою вона зареєстрована. Вона ставитися до цього будинку як до свого постійного місця проживання. Встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідач, яка набула право користування спірним будинком в установленому законом порядку як член сім`ї власника житла, не втратила інтерес до спірного житла. За таких обставин, доводи позивача про те, що відповідач без поважних причин не мешкає у спірному житлі понад один рік, а тому є такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є необґрунтованими та не відповідають фактично встановленим обставинам справи. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З наведених норм процесуального закону вбачається, що сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. В даному випадку стороною позивача не надано суду будь-яких доказів, які б відповідали вищевказаним критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, які б підтверджували обставини вчинення відповідачем перешкод у користуванні позивачем своєю власністю, та у чому саме вони полягають. Суд вважає, що всупереч вищезазначеним приписам ЦПК України, позивач та його представник не надали належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач була відсутня за місцем постійного проживання без поважних причин понад один рік. У статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року). Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, повинно мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. Позивачем та його представником також не доведено порушення чи обмеження права власності позивача на житловий будинок фактичним непроживанням відповідача за місцем реєстрації, а перешкоди в отриманні субсидії не можуть усуватись у спосіб позбавлення особи права на житло. Враховуючи викладене, оскільки позивачем та його представником не доведено факт відсутності у спірному будинку відповідача без поважних причин понад один рік, а спосіб захисту порушеного права позивача не може бути реалізований шляхом задоволення вказаного позову, то суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При такому вирішенні спору, суд вважає, що документально підтверджені судові витрати по справі понесені позивачем по сплаті судового збору в сумі 908 грн. (а.с. 18) слід покласти на його рахунок. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed