Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Позов мотивував тим, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрований [PERSON] , проте вже багато років не проживає в будинку позивача. Позивач наголосив, що [PERSON] більше як 6 місяців не проживає за місцем реєстрації, має фактичне інше місце проживання, підстав для збереження за ним житлового приміщення, передбачених ст. 71 ЖК України та інших домовленостей між сторонами немає, а реєстрація [PERSON] є перешкодою у здійсненні позивачем права користування та розпорядження своїм майном та отримання соціальних пільг. Враховуючи вищенаведене, позивач просив суд [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позивач надав\~суду заяву,\~якоюзаявлені вимоги підтримав у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач, який був належним чином повідомлений про дату, час та місце судових засідань, в тому числі, шляхом публікації оголошень на офіційному вебпорталі судової влади України, в судові засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзиву не подав. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Процесуальні дії суду по справі: 03\~листопада 2021\~року у вказаній справі було відкрито провадження та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: \~ \~ \~ \~Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.10.2021 року, Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 278375938 від 06.10.2021 року, Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 66741964 від 06.10.2021 року, позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сімї [PERSON] , складеного Чорнобаївською сільською радою Херсонського району Херсонської області 07.10.2021 року, відповідач дійсно зареєстрований будинку [ADDRESS] , проте не проживає за вказаною адресою багато років. Оцінивши та дослідивши всі надані позивачем докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Частиною 1 \~ст. 316 ЦК України\~визначено, що право власності\~\~це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 317 ч.1 \~ЦК України,\~власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами ст. 319 ч.1 \~ЦК України,\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ст. 321 ч.1\~ЦК України,\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як визначено ст. 391 ч.1 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ст. 16 ч.1 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Право власності має фундаментальним характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахування принципів ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України). Статтею 71 ЖК визначено, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Положеннями ст. 150, 156 ЖК України вказано, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач є родичем колишнього власника житла, багато років не проживає у вказаному будинку, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей у помешканні не має. Будь-які домовленості між сторонами про реєстрацію чи проживання відповідача у будинку позивача відсутні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Як було визначено Постановою Верховного суду від 21 липня 2021 року по справі № 227/1044/20, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Відповідний правовий висновок викладений і в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц, провадження № 61-46621св18. Таким чином, власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства. Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем надано достатньо доказів того, що [PERSON] понад 6 місяців не проживає за місцем реєстрації, має інше фактичне місце проживання, підстав для збереження за ним житлового приміщення чи інших домовленостей між сторонами немає. При цьому, відсутність відповідача в будинку [PERSON] протягом багатьох років свідчить про наявність у нього іншого фактичного місця проживання та втрату [PERSON] інтересу до такого жилого приміщення, при цьому, його реєстрація за вищевказаною адресою є перешкодою у здійсненні позивачем права користування та розпорядження своїм майном. З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] , як власника житла, про визнання члена сім`ї попереднього власника таким, що втратив право користування житлом є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved