Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-01 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду з позовом до Служби безпеки України (далі по тексту - відповідач, СБУ), Державна казначейська служба України (далі по тексту - відповідач 2, ДКСУ), відповідно до якої просив стягнути з відповідачів на свою користь шляхом списання з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України суму моральної шкоди у розмірі 240 000, 00 грн. за недотримання норм національного кримінально-процесуального законодавства України і систематичне вчинення протизаконних дій при невиконанні чотирьох останніх судових рішень з повного об`єму не виконаних по моїм справам 284 ухвал. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв`язку із свідомим, тривалим та умисним зволіканням досудового розслідування кримінального провадження № 1201211009000771 (до 2012 року - кримінальної справи), за ч. 1 ст. 115 КК України, відкритого за фактом вбивства брата близнюка позивача [PERSON] , [INFO] позивач неодноразово повідомляв про вчинення кримінальних правопорушень прокурорів ГПУ під час розслідування зазначеного кримінального провадження до СБУ, НАБУ та ДБР. Однак, ДБР не реагувало на відповідні заяви позивача, у зв`язку з чим останній був змушений звернутись до суду із відповідною скаргами на дії та бездіяльність ДБР. 21.02.2019 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від по справі 761/7001/19 було зобов`язано ДБР внести відомості про корупційні злочини ДБР. 12.03.2019 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва по справі 761/9624/19 судом знову зобов`язано внести відомості в ЄРДР. 21.03.2019 ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва було зобов`язано НАБУ внести відомості про корупційні злочини директора ДБР Р.Труби. 29.03.2019 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва по справі 761/12223/19 судом визнано протиправну бездіяльність СБУ та зобов`язано внести відомості за заявою-повідомленням позивача № 826/3. 19.04.2019 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від по справі 761/15375/19 судом визнано протиправну бездіяльність СБУ та зобов`язано внести відомості за заявою-повідомленням позивача № 826/4. З врахуванням наведеного, підставою для звернення позивача із вказаним позовом стали протизаконні дії правоохоронних органів (СБУ, ДБР, НАБУ) щодо не розслідування корупційних злочинів інших проворонених органів, зокрема, органів прокуратури України під час розслідування кримінального провадження № 1201211009000771. Своїми діями та бездіяльністю, яка полягала у невиконанні своїх службових обов`язків щодо розслідування корупційних діянь інших правоохоронних органів, зокрема посадових та службових осіб ДБР та невиконанням судових рішень, винесених на користь позивача, відповідач 1 завдав останньому моральної шкоди. Розмір моральної шкоди позивач розрахував на основі рішення Європейського суду з прав людини «Штефан проти України», за яким потерпілим було зобов`язано виплатити по 2 000, 00 Євро за невиконання рішення суду, що по курсу 1:30 становить 60 000, 00 грн. Оскільки відповідачем 1 не було виконано чотири рішення суду, позивач вважає, що розмір моральної шкоди становить 240 000, 00 грн., які останній просить стягнути з відповідачів на свою користь на підставі ст. 23, 1174, 1176 ЦК України. Відповідач 1 в своєму відзиві зазначив, що з позовними вимогами не погоджується, вважає їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та не підлягають задоволенню. Так, за результатами розгляду заяв позивача відповідачем 1 було встановлено, що позивач у формі подання заяв про вчинення злочину фактично оскаржував дії працівників правоохоронних органів, які повинні розглядатись у встановленому ст. 303-308 КПК України прядку, але не шляхом початку кримінального провадження. За таких обставин, законні підстави для внесення слідчими СБУ відомостей про вчинене кримінальне правопорушення до ЄРДР та початку досудового розслідування відносно посадових осіб НАБУ, ДБР, Генеральної прокуратури України. Крім того, в поданих позивачем заявах про вчинення злочину як правило містилась незгода останнього з діями та прийнятими рішеннями вказаних правоохоронних органів та не містились відомості про вчинені кримінальні правопорушення досудове розслідування яких, відповідно до ч. 2 ст. 216 КПК України, здійснюють слідчі органів безпеки. Крім того, законні підстави для внесення слідчими СБУ відомостей про вчинене кримінальне правопорушення до ЄРДР та початку досудового розслідування були відсутні. Відповідні роз`яснення з вказаних питань разом із заявами позивача були повернуті позивачу, а тому виконати ухвали слідчих суддів відповідно до вимог ст. 214 КПК України виконати не видається за можливе. Представник відповідача 1 вважає, що СБУ у межах своїх повноважень та у порядку, передбаченому чинним законодавством України, було вжито відповідних заходів на виконання визначених законодавством завдань, а тому твердження позивача щодо бездіяльності відповідача 1 є необґрунтованими та безпідставними. Також представник відповідача 1 вказує, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач є потерпілим у кримінальному провадженні. Не вбачається також і причинно-наслідкового зв`язку між фактом вбивства брата заявника, діями співробітників органів досудового розслідування та завданням позивачу матеріальної та моральної шкоди. Також позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо незаконності рішень посадових осіб СБУ, НАБУ, ДБР та ГПУ. Визначаючи розмір моральної шкоди, позивач не довів суду в чому саме полягала завдана шкода і які моральні страждання він поніс та до яких майнових втрат призвели дії працівників органів досудового слідства. Від відповідача 2 відзив не надходив. 14.05.2019 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Піхур О.В. відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. 13.08.2019 від представника відповідача 1 надійшов відзив. 02.09.2019 від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача 1. 19.09.2019 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Піхур О.В. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 19.09.2019 від представника відповідача 1 надійшли заперечення на відповідь на відзив. 23.09.2019 від позивача надійшли заперечення на заперечення та доповнення на заперечення. 15.01.2020 на підставі Розпорядження заступника керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва № 01-08-338 від 14.01.2020 та Протоколу повторного автоматизованою розподілу судової справи між суддями, ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. справу прийнято до свого провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача 1 в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача 2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 2 КПК України визначає, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Згідно з положеннями ч.1, 2 ст. 214 КПК України, слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування. Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення затверджуються Офісом Генерального прокурора за погодженням з Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, Національним антикорупційним бюро України, Державним бюро розслідувань, органом, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. До Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про: 1) дату надходження заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; 2) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) потерпілого або заявника; 3) інше джерело, з якого виявлені обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; 4) короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела; 5) попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 6) прізвище, ім`я, по батькові та посада службової особи, яка внесла відомості до реєстру, а також слідчого, прокурора, який вніс відомості до реєстру та/або розпочав досудове розслідування;7) інші обставини, передбачені положенням про Єдиний реєстр досудових розслідувань. У Єдиному реєстрі досудових розслідувань автоматично фіксується дата внесення інформації та присвоюється номер кримінального провадження. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 216 КПК України, слідчі органів безпеки здійснюють досудове розслідування злочинів, передбачених статтями 109, 110, 110-2, 111, 112, 113, 114, 114-1, 201, 201-1, 258-258-5, 265-1, 305, 328, 329, 330, 332-1, 332-2, 333, 334, 359, 422, 436, 437, 438, 439, 440, 441, 442, 443, 444, 446, 447 КК України. Крім того, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 КПК України, досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності. Відповідно до п.3 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). За загальним правилом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України). У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Крім цього, відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача. З огляду на вищевикладене, закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи. Водночас стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. При цьому, стаття 1174 ЦК України є спеціальною і передбачає певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, положеннями вказаної статті передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, довести наявність яких має саме позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1174 ЦК України. В судовому засіданні встановлено, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.02.2019 по справі № 761/7001/19 скаргу позивача задоволено, зобов`язано уповноважену особу ДБР невідкладно, але не пізніше 24 годин після отримання копії ухвали слідчого судді, внести до ЄРДР відомості про вчинення кримінальних правопорушень, викладені в заяві [PERSON] від 15.02.2019 № 826, зареєстрованій органом досудового розслідування за вх. № С-998, розпочати досудове розслідування, надати [PERSON] витяг з ЄРДР, що підтверджує внесення відомостей про вчинення кримінальних правопорушень, викладених у вказаній заяві. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.03.2019 по справі № 761/9624/19 скаргу позивача на бездіяльність слідчого ДБР, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР задоволено, зобов`язано уповноважену особу ДБР внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення за заявою [PERSON] від 04.03.2019 уповноваженою особою ДБР за вх. № С-1316/ОП. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21.03.2019 по справі № 761/6880/19 скаргу позивача на бездіяльність уповноважених осіб НАБУ, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальні правопорушення до ЄРДР задоволено частково, зобов`язано службову особу НАБУ не пізніше 24 годин після отримання копії ухвали слідчого судді, внести до ЄРДР відомості про вчинення кримінальних правопорушень, викладені в заяві [PERSON] від 19.02.2019 № 826/2, зареєстрованій за вх. № С-1624 від 19.02.2019. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29.03.2019 по справі № 761/12223/19 скаргу позивача на бездіяльність уповноваженої особи (слідчого) ГСУ СБУ, яка полягає у невнесенні відомостей про вчинення кримінальних правопорушень до ЄРДР задоволено, визнано незаконною бездіяльність уповноваженої особи (слідчого) ГСУ СБУ, яка полягає у невнесенні відомостей про вчинення кримінальних правопорушень до ЄРДР, викладених у заяві [PERSON] від 21.03.2019 № 826/3, зареєстрованій органами досудового розслідування за вх. №С-539-сг, зобов`язано уповноважену особу (слідчого) ГСУ СБУ невідкладно, але не пізніше 24 годин після отримання копії ухвали слідчого судді, внести до ЄРДР відомості про вчинення кримінальних правопорушень, викладені в заяві [PERSON] від 21.03.2019 № 826/3, зареєстрований органом досудового розслідування за вх. № С-539-с та розпочати досудове розслідування; зобов`язано уповноважену особу (слідчого) ГСУ СБУ надати [PERSON] витяг з ЄРДР, що підтверджує внесення відомостей про вчинення кримінальних правопорушень, викладених у вказаних заявах. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.04.2019 по справі № 761/15375/19 скаргу позивача задоволено, зобов`язано слідчого ГСУ СБУ внести до ЄРДР відомості про вчинене кримінальне правопорушення відповідно до заяви [PERSON] від 02.04.2019, зареєстрованої за вх. № С-668-А та надати заявнику витяг з ЄРДР. Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, вказує, що відповідач 1, своєю бездіяльністю щодо розслідування корупційних злочинів інших правоохоронних органів, а також бездіяльністю, яка полягала у невиконанні ухвал слідчих суддів щодо внесення відомостей про вчинені кримінальні правопорушення до ЄРДР, завдав позивачу моральної шкоди. Так, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Положеннями ч. 1 ст. 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Отже, в силу вимог ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Так позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів, які свідчили б про протиправність дій відповідача 1 по відношенню до позивача, а також доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача 1 та шкодою, на яку посилається позивач. Також суд не приймає до уваги посилання позивача на ту обставину, що протиправність дій відповідача 1 встановлена ухвалами слідчих суддів, оскільки сам факт зобов`язання ухвалою суду внести відповідні відомості до ЄРДР не свідчить про протиправність дій відповідача 1 та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені. Звернення позивача до суду з відповідною скаргою на бездіяльність слідчого в порядку ст. 303 КПК України свідчить про реалізацію права останнього на оскарження процесуальної діяльності відповідача, передбаченого ст. 303 КПК України, а винесення ухвали за результатами розгляду такої скарги - є наслідком судового контролю за діяльністю слідчого під час досудового розслідування і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1174 ЦПК України. При цьому, сама лише незгода позивача з прийнятими відповідачем 1 процесуальними рішеннями, які були або можуть бути ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування останньому моральної шкоди. Крім того, доказів протиправності дій чи бездіяльності відповідача 1 по відношенню до позивача під час виконання вказаних позивачем ухвал слідчих суддів матеріали справи також не містять. Інші докази надані позивачем, суд до уваги не приймає, оскільки вони в своїй сукупності не підтверджують протиправних дій відповідача 1 по відношенню до позивача та не свідчать про причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача 1 та можливою завданою моральною шкодою позивачу. Також позивачем не надано належних та допустимих доказів, які підтверджували б розмір завданої моральної шкоди останньому, а саме лише посилання на рішення Європейського суду з прав людини «Штефан проти України», за яким потерпілим було зобов`язано виплатити по 2 000, 00 Євро за невиконання рішення суду, не є безумовним доказом розміру можливої завданої шкоди позивачу. Крім того, позивачем не надано і відповідного розрахунку розміру моральної шкоди. Враховуючи вище викладене, позивачем, всупереч вимог ст. 12, 81 ЦПК України, не надано доказів на підтвердження протиправності дій відповідача, наявності моральних страждань та переживань, відповідного обґрунтування розміру завданої моральної шкоди та наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача 1 та шкодою, на яку посилається позивач. За таких обставин, оскільки в судовому засіданні не підтвердилась та обставина, що відповідачем 1 була завдана моральна шкода позивачу, відсутні підстави в частині задоволення позовних вимог і до відповідача 2. Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Виходячи з наведеного та

Outcome: dismissed