Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Позов обґрунтовує тим, що 1 березня 2018 року до нього звернувся відповідач з проханням позичити йому 200000 доларів США. Враховуючи те, що він добре знав відповідача і на той час в нього була така сума грошей, він погодився позичити йому грошові кошти в зазначеній сумі, за умови повернення йому позики до 1 березня 2019 року. Саме на цих умовах вони уклали договір позики, про що відповідача склав розписку в присутності двох свідків. Однак відповідач свої зобов`язання не виконав, гроші йому не повернув. Він неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути кошти, але отримав відмову. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей, або інших речей визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Саме на підтвердження укладання договору позики і передачі грошей відповідачем і була складена розписка. Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором Згідно статті 16 ЦПК України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. Особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову. Таким чином грошова сума за договором позики підлягає стягненню в судовому порядку. Оскільки в добровільному порядку відповідач відмовляється повернути борг, він змушений звертатись з позовною заявою до суду за захистом його прав. На підставі наведеного просить суд стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики в сумі 200000 доларів США та судові витрати. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 травня 2019 року відкрито провадження у справі, справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 червня 2019 року за крите підготовче провадження у цивільній справі, справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити їх повністю. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. У відзиві на позов відповідач вказав на те, що він, позивач, [PERSON] та [PERSON] в 2016 році започаткували спільний успішний бізнес-проект, пов`язаний з розбіркою та ремонтом автомобілів, а також ввезенням автомобілів з США під замовлення. Вони були фактичними власниками СТО на вулицях Хоменка та Оборонній м [ADDRESS] Черкаси, автомобільної розбірки по [ADDRESS] . Однак, в грудні 2018 року між компаньйонами почалися певні фінансові непорозуміння по спільному бізнесу і в результаті 12 чи 13 березня (більш точно відповідач не пам`ятає) 2019 року позивач [PERSON] та [PERSON] на автомобілі «Фольксваген Пасат СС» білого кольору відвезли його до лісосмуги в районі с. Хутори, де із застосуванням фізичної сили та психічного тиску забрали в нього документи, банківські картки та гаманець. Після чого його ж поясом звя`зали йому руки і відвезли на територію автомобільної розбірки по [ADDRESS] , де в приміщенні разом з [PERSON] зв`язали відповідача скотч-плівкою. Потім певний проміжок часу вказані особи міркували, що робити далі і в кінцевому рахунку, погрожуючи його життю та здоров`ю, змусили його написати заднім числом ряд розписок про начебто отримання від даних осіб грошових коштів, в тому числі і розписку від 1 березня 2018 року, яка додана до позовної заяви . Перебуваючи під фізичним та психологічним тиском, відчуваючи реальну небезпеку своєму життю він підписав дані розписки, поставивши на ній дати та суми, які вказали зазначені особи. Наступного дня йому вдалося втекти з приміщення, де його незаконно утримували. Таким чином, він дійсно власноруч написав розписку датовану 1 березня 2018 року, однак написав її в березні 2019 року проти своєї справжньої волі внаслідок застосування позивачем до нього фізичного і психічного тиску, грошових коштів в сумі 200000 доларів США він від позивача не отримував. Крім того зазначив, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка, яка є документом, виданим боржником кредитору, що підтверджує як укладення договору, так і його умови, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей. При цьому, за змістом частин 1, 2 ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг із зобов`язанням її повернення, так і дата отримання коштів в борг. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, необхідно встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. В даному випадку, в своїй позовній заяві позивач стверджує, що він надав відповідачу грошові кошти саме у позику і підтверджує своє право вимоги розпискою від 1 березня 2018 року. Однак, виходячи з дійсного змісту даної розписки, в ній не вказано у зв`язку з чим та для яких цілей відповідач отримав грошові кошти (в борг, на зберігання, на фінансування будь-якої діяльності тощо), тобто в ній не міститься жодних даних щодо отримання відповідачем грошових коштів саме в позику. Він же заперечує факт отримання у позику грошових коштів від позивача. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26 вересня 2018 року (справа №483/1953/16ц) та постанові від 3 липня 2019 року (справа №551/408/16ц). Таким чином, на його переконання, розписка від 1 березня 2018 року, навіть не дивлячись на те, що була написана під впливом насильства, виходячи з її змісту не може бути достатнім доказом існування між сторонами правовідносин, що виникли з договору позики, та доказом отримання відповідачем коштів за договором позики з огляду на те, що в розписці не зазначено про отримання відповідачем від позивача позики, а наявність у розписках формулювання про зобов`язання повернення коштів не свідчить про факт отримання цих коштів у борг. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari\~v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, №\~37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Так, звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач вказує на те, що між ним та відповідачем 1 березня 2018 року був укладений договір позики, згідно умов якого він передав в борг відповідачу 200000 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою. Однак відповідач борг не повернув, що й стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Відповідно до\~ст.1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно\~ст.1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За змістом ч.ч. 1.2 ст.207\~та ч.2 ст.1047 ЦК України\~дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання. В матеріалах справи міститься розписка від 1 березня 2018 року з якої вбачається, що [PERSON] вказаною розпискою посвідчує, що 1 січня 2018 року отримав безпосередньо від [PERSON] грошові кошти в розмірі 200000 доларів США, які зобов`язався повернути 1 березня 2019 року. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також, засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Такий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку прийнятому у Постанові ВСУ від 18 вересня 2013 року по справі 6-63цс13. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Отже судом встановлено, що [PERSON] , власноручно написав [PERSON] розписку та поставив свій підпис про те, що 1 січня 2018 року він отримав безпосередньо [PERSON] грошові кошти в розмірі 200000 доларів США, які зобов`язався повернути 1 березня 2019 року. Водночас, досліджена розписка, її зміст не свідчать про те, що відповідач взяв кошти у сумі 200000 доларів США саме в борг. В судовому засіданні відповідач не заперечував факту написання ним вказаної розписки, однак заперечував отримання в борг будь-яких коштів та зобов`язання їх повернути позивачу. Також вказав на те, що розписка про отримання коштів була написана проти його справжньої волі внаслідок застосування позивачем до нього фізичного і психічного тиску. Також вказав, що розписка не могла бути написана ним 1 березня 2018 року, оскільки у вказаний день він перебував за кордоном. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Дослідивши розписку, суд виявивши її справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, приходить до висновку, що між сторонами договір позики не укладався. Так, як вбачається з листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 12 грудня 2019 року №0.184-42375/0/15-19-Вих від 12 грудня 2019 року, [PERSON] 20 лютого 2018 року виїхав за межі території України і повернувся на територію України лише 4 березня 2018 року. Крім того в своїх пояснення в судовому засіданні позивач повідомив суд про те, що він раніше неодноразово надавав в борг грошові кошти відповідачу, і станом на 1 січня 2018 року загальний борг складав 200000 доларів США. Але саме в цей день 1 січня 2018 року відповідач не отримував від нього будь-яких коштів. В постанові Верховного Суду від 8 липня 2019 року (справа №524/4946/16-ц) зазначено, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України\~суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі\~№ 6-1967цс15. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. За таких обставин,суд вважає, що позивачем в судовому засіданні не доведений факт отримання відповідачем 1 січня 2018 року в борг 200000 доларів США, у зв`язку з чим приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі наведеного, ст.ст. 526, 625, 1046-1050 ЦК України,

Outcome: dismissed