Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м.Одеси з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль», третя особа: Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Одеса), про зняття арешту з майна. Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 19.04.2021 року вказану цивільну справу передано за підсудністю до Приморського районного суду м.Одеси. За результатами автоматизованого розподілу від 19.05.2021 року справа передана для розгляду судді Приморського районного суду міста Одеси Кузнецовій В.В. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.05.2021 року відкрито провадження по справі та призначено вказану справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін на 24.06.2021 року. 24.06.2021 року у зв`язку з неявкою представника відповідача та представника третьої особи судове засідання відкладене на 15.07.2021 року. Позивач надав суду заяву про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Інші учасники судового процесу в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Враховуючи викладене, згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №1512/2-1385/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської Обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» доАль-Баруді Самір, [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.02.2011 року задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської Обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13.06.2018 року заочне рішення Київського районного суду м.Одеси скасовано. Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 26.06.2018 року залишено без розгляду позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської Обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. В подальшому, 26 листопада 2019 року позивач звернувся до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Одеській області із проханням скасувати всі арешти та обтяження накладені на майно [PERSON] в рамках цивільної справи № 1512/2-1385/11. З відповіді вих. № 098-7659 від 26.12.2019 року Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Одеській області, вбачається, що відповідно до бази даних АСВП (автоматизована система виконавчих проваджень) на підставі виконавчого листа по справі № 1512/2-1385/11 існує два виконавчих провадження №42380566 від 12.03.2014 року та №49345856 від 13.11.2015 року які закінчені, але посилаючись на попередню редакцію закону України «Про виконавче провадження» при поверненні виконавчого документу згідно пункту 7 статті 47 ЗУ «Про виконавче провадження» не передбачало зняття арешту з майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання рішень. Заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 10.06.2020 року скасовано арешт нерухомого майна, накладений на підставі постанов по виконавчим провадженням №42380566 від 12.03.2014 року та №49345856 від 13.11.2015 року. Як вказує позивач, в рамках розгляду вищевказаної справи він дізнався, що взагалі ще існує виконавче провадження №30153115 від 01.12.2011 року, яке також відкрито на підставі цивільної справи №1512/2- 1385/11. 12.08.2020 року позивач на виконання рішення суду звернувся до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з відповідною заявою про скасування усіх арештів, накладених за раніше відкритими виконавчими провадженнями на [PERSON] по цивільній справі № 1512/2-1385/11. Однак, як вбачається з відповіді від 28.08.2020 №П-1267-10 Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управляння Міністерства юстиції скасувало арешти майна на підставі постанов №42380566 від 12.03.2014 року та №49345856 від 13.11.2015 року. Додатково зазначили, що правові підстави щодо зняття арешту на підставі постанови №30153115 від 01.12.2011 року відсутні. 15 грудня 2020 року позивач звернувся до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного Міжрегіонального управління міністерства юстиції із проханням скасувати арешт та обтяження накладені на майно [PERSON] на підставі постанови №30153115 від 01.12.2011 року в рамках цивільної справи № 1512/2-1385/11. З відповіді № 10.03-2306 від 16.02.2021 року Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного Міжрегіонального управління міністерства юстиції, вбачається, що виконавче провадження №30153115 відкрито 01.12.2011 року. 30.05.2012 виконавче провадження завершено згідно пункту 2 статті 47 ЗУ «Про виконавче провадження» в попередній редакції, яке не передбачало зняття арешту з майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання рішень. Згідно ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і закриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків -не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно арешт (обтяження) майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення, водночас, коли потреба для застосування такого заходу відпала, суд вправі звільнити майно власника з-під арешту (обтяження). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав . лини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Оскільки обтяження на майно, яке належить [PERSON] не скасовано разом з закінченням виконавчого провадження, виконавче провадження знищено, тому суд вважає, що подальше вжиття вказаного обтяження суттєво порушує права позивача. Таким чином, суд вважає позов [PERSON] обґрунтованим доведеним та таким, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved