Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області про зняття арешту, в якому просив визнати за ним право власності, а також зняти арешт з квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позову позивач вказав, що вищевказана квартира належить йому на підставі договору дарування від 17 грудня 2014 року, однак вирішивши продати квартиру він дізнався, що 24.12.2012 року державним виконавцем Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області у виконавчому провадженні, в якому він не бере участі, було накладено арешт на його квартиру. Отже, накладення арешту обмежує його законні права щодо користування та розпорядження своїм майном. В судовому засіданні позивача підтримав позовні вимоги з підстав, які викладені у позові, просив позов задовольнити у повному обсязі. На неодноразові пропозиції суду відмовився заявляти клопотання про заміну відповідача або про залучення інших співвідповідачів до участі у справі. В судовому засіданні представник відповідача не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно із договором дарування від 17.12.2014 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори та зареєстрованим нотаріусом в реєстрі за номером 2-1029, [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Вказані відомості також підтверджуються Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.12.2014 року № 31134220. Відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 24.12.2012 року ВП № 25358052, винесеної старшим державним виконавцем ВДВС Лисичанського МУЮ, у рамках виконання виконавчого листа № 2-1718 від 24.11.2000 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання доньки Вікторії накладено арешт та заборону на відчуження всього нерухомого майна, що належить боржнику [PERSON]. Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.07.2016 року № 63933244 підтверджується, що на підставі вищенаведеної постанови державного виконавця було внесено запис про арешт квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до п. 2 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року, позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути пред'явлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб (статті 3, 45 ЦПК). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року№2677-VI) (далі - Закон про виконавче провадження). Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Суд роз'яснив позивачу право на заявлення клопотання про заміну відповідача або залучення співвідповідача, проте позивач таким правом не скористався, в той час як суд в цивільному судочинстві не має права замінювати відповідачів за власною ініціативою. Отже, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги заявлені до неналежного відповідача, у зв'язку із чим в задоволенні позову належить відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачем не заявлено до відшкодування жодних документально підтверджених судових витрат. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed