Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до Купянського міськрайонного суду Харківської області з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 09 січня 2015 року помер його батько [PERSON]. Після померлого залишилось спадкове майно, до складу якого увійшов житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: Харківська область, Куп'янський район, село Московка, вулиця Залізнична, будинок №3 та приватизована земельна ділянка площею 0,174 га за тією ж адресою. [PERSON] залишив на ім'я позивача заповіт, який було посвідчено секретарем виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Куп'янського району Харківської області 21 липня 2000 року. Позивач спадщину прийняв. На частину заповіданого майна, а саме на житловий будинок [PERSON] одержав свідоцтво про право на спадщину за заповітом. На земельну ділянку площею 0,174 га нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, тому що цільове призначення земельної ділянки у державному акті на право власності на землю визначено як для ведення особистого підсобного господарства, тоді як згідно ст.121 Земельного кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2002 року громадянам України могли надаватися земельні ділянки на право власності, в т.ч. для ведення особистого селянського господарства, а не підсобного. Позивач зазначає, що Державний акт на земельну ділянку площею 0,174 га був виданий [PERSON] сільською радою Куп'янського району Харківської області 20 вересня 2002 року, на ім'я його батька, тобто вже під час дії Земельного кодексу України 2002 р. а тому цільове призначення земельної ділянки необхідно було визначити у відповідності з формулюванням ст.121 вказаного кодексу. Крім того при перевірці документів було виявлено, що в рішенні [PERSON] сільради №29 від 22 лютого 1996 року «Про безкоштовну передачу землі в приватну власність громадянам» також вказано цільове призначення земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства. Крім того розмір земельної ділянки вказано 0,15 га, а в державному акті розмір земельної ділянки вказано 0,174 га. Така розбіжність також є перепонами у тому, щоб в подальщому позивач зареєстрував своє право на вказану земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, Також в вищевказаному Державному акті підставою для видачі останього вказано рішення [PERSON] сільради без номеру від 17 січня 1997 року, але при перевірці такого рішення не існує. Фактично земля передавалась [PERSON] в приватну власність на підставі рішення [PERSON] сільської ради У сесії XX скликання №29 від 22 лютого 1996 року. Оскільки Державний акт не відповідає діючому законодавству, то позивач просить суд визнати його недійсним, що дозволить йому в подальшому вирішити питання відносно земельної ділянки, на якій знаходиться житловий будинок. Позивач у судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви та просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, вказав, що не заперечує проти задоволення позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 09 січня 2015 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Куп'янського району, Харківської області, актовий запис №1 (а.с. 8). [PERSON] за свого життя склав заповіт від 21 липня 2000 року, яким на випадок своєї смерті заповів: свій житловий будинок, присадибну земельну ділянку та автомобіль марки ИЖ-21251-010 своєму сину [PERSON], що підтверджується ксерокопією дублікату заповіту посвідченого Кіндрашівскьою сільською радою народних депутатів Куп'янського району Харківської області. 22 червня 2015 року [PERSON] подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, що підтверджується ксерокопією зареєстрованої заяви від 22 червня 2015 року за №660 по спадковій справі №344/2015р. (а.с. 9). 28 грудня 2015 року державний нотаріус Купянської державної нотаріальної контори на імя [PERSON] видав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке було зареєстроване в реєстрі за №1-2227 (а.с. 10). 22 січня 2016 року №89/02-31 постановою державний нотаріус Купянської державної нотаріальної контори Харківської області було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] наприватизовану земельну ділянку площею 0,174 га, яка розташована за адресою: Харківська область, Куп'янський район, село Московка, вулиця Залізнична, будинок №3, що підтверджується копією постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с. 5). Крім того, в постанові нотаріуса про відмову у вчинення нотаріальних дій зазначено, що видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] не уявляється можливим, у звязку з тим, що право власності на землю визначено як для ведення особистого підсобного господарства, тоді як згідно ст.121 Земельного кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2002 року громадянам України могли надаватися земельні ділянки на право власності, в т.ч. для ведення особистого селянського господарства, а не підсобного. Державний акт, що його предявив нотаріусу заявитель на земельну ділянку площею 0,174 га був виданий на імя його батька [PERSON] сільською радою Купянського району Харківської області 30 вересня 2002 року, тобто вже під час дії Земельного кодексу України 2002 р., а тому цільове призначення земельної ділянки необхідно було визначити у відповідності з формулюванням ст. 121 вказаного кодексу. Звідси висновок, що формулювання цільового призначення земельної ділянки не у відповідності з Законом не дозволяє нотаріусу, як державному реєстратору зареєструвати право власності заявителя на земельну ділянку згідно виданого свідоцтва про право на спадщину (а.с. 5). Рішенням [PERSON] сільради №29 від 22 лютого 1996 року «Про безкоштовну передачу землі в приватну власність громадянам» було вирішено передати у безкоштовну приватну власність [PERSON] земельну ділянку з цільовим призначення для ведення підсобного господарства, розміром 0,15 га. (а.с. 12). Беручи до уваги постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій, встановлено, що позивач позбавлений можливості скористатися своїми спадковими правами та отримати спадщину після смерті свого батька. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження його майна. Відповідно до ст. 16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може виступати визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. В силу ст. 21 Земельного Кодексу України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, визнання недійсними угод, щодо земельної ділянки. Чинним земельним законодавством України передачі землі громадянам для ведення особистого підсобного господарства не передбачено. Ст. 121 ЗК України передбачені норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Згідно вимог ст. 152 Земельного кодексу України землекористувач може вимагати усунення будь яких порушень його права на землю, а тому у звязку з порушеннями вимог Земельного кодексу позивач, як власник житлового будинку має можливість вирішити питання відносно земельної ділянки, на якій знаходиться забудова, цільове призначення якої згідно ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Відповідно до ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. З наданих до суду документів, вбачається, що спірна земельна ділянка була передана у власність із невірно вказаним цільовим призначенням. У такому випадку, позивач не може скористатися у повній мірі своїми правами на житловий будинок, який розташований на даній ділянці, бо йому не вдається успадкувати земельну ділянку після смерті батька, так як Державний акт фактично не відповідає діючому законодавству. Враховуючи той факт, що позивач отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок, та не може отримати свідоцтво про право власності на земельну ділянку на якій розташований даний будинок у звязку з невірно вказаним цільовим призначенням земельної ділянки в державному акті на право на землю, суд приходить до висновку, що права позивача порушені та потребують захисту. У звязку з викладеним, позов [PERSON] знайшов своє підтвердження у судовому засіданні та підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved