Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до Лисичанського міського суду Луганської області з позовною заявою до Луганської обласної прокуратури (далі відповідач 1), Державної казначейської служби України (далі відповідач 2) про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. Ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 23.06.2020 року вищевказану справу передано за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Сєвєродонецького міського суду Луганської області. В обґрунтування позову зазначено, що 25.06.2015 відносно позивача, органами досудового слідства було порушено кримінальну справу за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України. 06.01.2017 позивача було повідомлено про підозру та обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. 10.01.2017 досудове розслідування завершене, кримінальне провадження направлено до суду першої інстанції для розгляду по суті. Вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 18.10.2018 позивача, за обвинуваченням у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.185 ч.3 КК України виправдано, у зв`язку з недоведеністю, в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.185 ч.3 КК України. 06.08.2019 ухвалою Луганського апеляційного суду, апеляційну скаргу прокурора Лисичанської місцевої прокуратури Луганської області залишено без задоволення, вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 18.10.2018 залишено без змін. Внаслідок незаконного порушення кримінальної справи та незаконним притягненням позивача як обвинуваченого, до кримінальної відповідальності Лисичанською місцевою прокуратурою Луганської області, незаконним обранням щодо позивача запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та штучного створення доказів, позивачу завдано матеріальної шкоди та моральних страждань. Зокрема, матеріальна шкода полягає у грошових витратах на проїзд до Лисичанського міського суду Луганської області та Луганського апеляційного суду з м.Києва, де позивач перебував на заробітках. Матеріальна шкода становить 2076,52 грн. Також позивач зазначив, що незаконними рішеннями органу досудового розслідування, йому заподіяна моральна шкода, яка полягає у порушенні нормальних життєвих зв`язків, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя, душевних страждань, позбавленні можливості реалізації своїх звичок та бажань. На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь [PERSON] 237626,63 грн моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та застосуванням запобіжного заходу. Представник Луганської обласної прокуратури заперечував проти задоволення позовних вимог про що надав відзив на позовну заяву в обґрунтування якого зазначено, що під моральною шкодою мається на увазі втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. [PERSON] не надано доказів, які б підтверджували необхідність відшкодування йому моральної шкоди. Представник відповідача зазначив, що позивач обґрунтував заподіяну йому моральну шкоду, порушенням нормальних життєвих зв`язків, необхідність докладання додаткових зусиль для організації свого життя, душевних стражданнях, позбавлення можливості реалізації своїх звичок та бажань. Проте, жодних доказів на підтвердження зазначених обставин позивачем не надано. Щодо стягнення матеріальної шкоди відповідач 1 зазначив, що з наданих позивачем доказів не зрозуміло навіщо та з якою метою позивач здійснював поїздки. Таким чином, позивачем не доведено факт спричинення йому матеріальних збитків. На підставі викладеного представник відповідача 1 просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник Державної казначейської служби України також заперечував проти задоволення позовних вимог, про що надав відзив на позовну заяву в обґрунтування якого зазначено, що в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Представник відповідача 2 зазначив, що до позовної заяви не надано жодних доказів: висновки експертів показання свідків, письмові, речові і електронні докази, які б обґрунтовано доказували моральну шкоду позивача у сумі 233473,59 грн. На підставі викладеного представник відповідача 2 просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Від представника відповідача надійшла відповідь на відзив відповідачів в обґрунтування якого зазначено, що посилання відповідача-2 - Державної казначейської служби України на п.3 роз. 3 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII (набрав чинності з 01 січня 2017 року), яким встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина, як на підставу у відмові у задоволенні позовних вимог, представник позивача вважає необґрунтованим, з посиланням на правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 року у справі №6-2203цс15. Посилання Відповідача-1 у відзиві на позовну заяву, що [PERSON] не надав докази, які б підтверджували необхідність відшкодування моральної та матеріальної шкоди, представник відповідача вважає необґрунтованим на норми ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зокрема на п. 1 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. На підставі викладеного представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги. Представник позивача в судове засідання не прибула, надала заяву про розгляд справи без її участі. Позивач в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав, окрім пояснень, що були викладені у позовній заяві, додатково зазначив, що на момент проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні за яким позивач був підозрюваним, він перебував у місті Києві, де й був затриманий працівниками поліції та доставлений Київського районного відділу поліції. Позивач зазначив, що він провів більше доби у відділі поліції, при цьому належних умов щодо його утримання у відділі не було. В подальшому за позивачем до вказаного відділу поліції прибули працівники Лисичанського міського відділу поліції, посадили його в наручниках в машину, та усю ніч везли до відділу, тобто фактично позивачу дві доби не давали спати та їсти. Окрім того позивач зазначив, що зі сторони працівників прокуратури на нього здійснювався психологічний тиск, зокрема, працівники прокуратури змушували його взяти на себе вину. Представник відповідача 1 Луганської обласної прокуратури в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача 2 Державної казначейської служби України в судове засідання не прибув, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Суд,\~дослідивши матеріали\~справи,\~оцінивши доводи\~учасників справи,\~а також\~докази в\~їх сукупності,\~встановив наступні\~фактичні обставини\~справи та\~відповідні їм\~правовідносини. 25.06.2015 року відносно [PERSON] було порушено кримінальне провадження №12015130240001372. Ухвалою слідчого судді Лисичанського міського суду Луганської області від 06.01.2017 року застосовано до підозрюваного [PERSON] , [INFO] , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. Вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 18.10.2018 року [PERSON] за обвинуваченням у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.185 ч.3 КК України, виправдано, у зв`язку з не доведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ст.185 ч.3 КК України. Ухвалою Луганського апеляційного суду від 06.08.2019 року вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 18.10.2018 року залишений без змін. Отже, позивач вважаючи, що рішеннями органу досудового слідства прокуратури, йому заподіяна моральна та матеріальна шкода, звернувся до суду з даним цивільним позовом. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). За загальним правилом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України). У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Крім цього, відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача. З огляду на вищевикладене, закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи. Водночас стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. При цьому, стаття 1174 ЦК України є спеціальною і передбачає певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, положеннями вказаної статті передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, довести наявність яких має саме позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1174 ЦК України. Відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845. Згідно п.3 Порядку №845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). Відповідно до ч.1 п.35 порядку №845 Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Згідно п.9 Перехідних та прикінцевих положень Бюджетного кодексу України, безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної Постанови). Отже, в силу вимог ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Приписами ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі Бочаров проти України (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом. Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Суд зазначає, що позивачем до матеріалів позовної заяви не було надано жодних доказів на обґрунтування своїх тверджень щодо завдання йому моральної шкоди, та на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями прокуратури та шкодою, на яку посилається позивач. Твердження позивача щодо незаконності дій органів досудового розслідування під час його затримання, перевезення до Лисичанського відділу поліції та перебування у вказаному відділі, не знайшли свого підтвердження в судовому засідання, оскільки зазначені твердження позивача базуються виключно на його усних поясненнях, що були надані в судовому засіданні, та не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами, наявними в матеріалах справи. Окрім того, в судовому засідання позивач підтвердив, що дії працівників поліції при його затриманні до суду або до вищестоящих органів досудового розслідування він не оскаржував. Таким чином, у суду відсутні будь-які докази, з яких можливо було б встановити незаконність дій працівників поліції при затриманні [PERSON] , на які позивач посилався в судовому засіданні. Щодо посилань позивача на те, що працівниками прокуратури здійснювався психологічний тиск на нього, вони також не підтверджені жодними доказами. Також позивач в судовому засіданні підтвердив, що до вищестоящих органів прокуратури з приводу вищезазначених дій працівників прокуратури, він не звертався. Щодо завдання шкоди здоров`ю позивача за час вищевказаного кримінального провадження, позивач зазначив, що такі вимоги ним не висуваються, оскільки він не має жодних доказів на підтвердження такого факту. Отже, враховуючи вищенаведене суд зазначає, що позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів, які свідчили б про протиправність дій Луганської обласної прокуратури по відношенню до позивача, а також доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями прокуратури та шкодою, на яку посилається позивач, а тому позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення матеріальної шкоди, суд також не знаходить підстав для їх задоволення, оскільки на підтвердження вказаних вимог, позивачем також не надано жодних належних та допустимих доказів. Суд зазначає, що надані позивачем посадочні документи АТ «Укрзалізниця» не є належними та допустимими доказами спричинення позивачу матеріальних збитків, оскільки з них неможливо встановити мету, з якою позивач здійснював відповідні поїздки, та вказані посадочні документи повинні розглядатись у сукупності з іншими доказами по справі з яких можливо було б встановити таку мету, проте позивачем таких доказів не надано. Отже, в даному випадку позивач не довів незаконність дій відповідачів, та спричинення йому матеріальної шкоди, а також причинно-наслідковий зв`язок між завданою позивачу шкодою та діями з боку відповідачів, які це спричинили. Крім того, позивачем не надано жодних доказів завдання йому моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. Отже, з урахуванням викладеного, виходячи з системного аналізу наведених норм чинного законодавства та обставин справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed