Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

[PERSON], діючий від імені та в інтересах [PERSON], звернувся до суду із заявою про встановлення факту, який має юридичне значення. В обґрунтування заяви зазначив, що заявник [PERSON] є вдовою [PERSON], який помер 14 січня 2017 року у м. Амвросіївка Донецької області. Після смерті чоловіка у неї на утриманні залишилась неповнолітня донька, [PERSON], [INFO]. Місцем проживання та настання смерті [PERSON] є м. Амвросіївка Донецької області, де відсутні та не здійснюють свою діяльність державні органи, підконтрольні владі та законам України. До смерті [PERSON] основним і постійним джерелом засобів до існування для заявника та їх малолітньої доньки була його заробітна плата, оскільки сама заявник не працювала, доходів не отримувала. В даний час, маючи на меті звернення до органів ПФУ за призначенням пенсії у разі втрати годувальника, просить встановити, що вона та її малолітня донька перебували на утриманні [PERSON] до дня його смерті. Заявник [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не прибули, просили вирішувати справу у їх відсутність на підставі наданих доказів. Заявлені вимоги підтримали. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню за таких підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, про перебування фізичної особи на утриманні. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом реєстрації актів цивільного стану Амвросіївського РУЮ Донецької області від 02 серпня 2008 року, актовий запис № 77. Як вбачається зі свідоцтва про народження серії І-НО № 459537, виданого виконкомом Новоамвросіївської селищної ради від 27.04.2012, [PERSON] народилася 02 березня 2012 року, про що вчинено актовий запис № 4. Батьками зазначені: батьком [PERSON], матірю [PERSON]. Згідно зі свідоцтвом про смерть серії І-НО № 895132, виданим Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом ДРАЦС ГтУЮ у Донецькій області від 16.06.2017, [PERSON] помер 14 січня 2017 року у місті Амвросіївка Донецької області, про що вчинено актовий запис ; 925. Заявник [PERSON] та її неповнолітня донька [PERSON], будучи зареєстрованими за адресою: [INFO], з 14 червня 2017 року прийняті на облік в Лівобережному районі міста Маріуполя як внутрішньо переміщені особи та проживають за адресою: [INFO]. Квартиру [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу серії ВЕЕ № 055200 від 13.02.2007. Згідно із даними трудової книжки серії АВ № 027560 [PERSON] у період з 08.06.2005 і до дня своєї смерті постійно безперервно працював у Амвросіївському акціонерному товаристві «Донцемент», в подальшому реорганізованому у акціонерне товариство «Хайдельбергцемент Україна», Амвросіївська філія. Відповідно до довідок, виданих ТОВ «Донцемент» від 20.11.2017, [PERSON] дійсно працював на даному підприємстві та його сукупний заробіток за 2015-2016 роки складає 939946,01 рублів. З форми ОК-5 Індивідуальні відомості про застраховану особу, видано Костянтинівським обєднаним управлінням ПФУ Донецької області від 23.01.2017, вбачається, що [PERSON] перебував у трудових відносинах із Амвросіївською філією ПАТ «Хайдельбергцемент Україна» та його зареєстрований сукупний дохід становить: за 2008 рік 40252,00 гривень; за 2009 54696,00 гривень; за 2010 61581,15 гривень; за січень 2011 року 6392,00 гривень. Разом із тим, згідно із даними трудової книжки серії АО № 008190 заявник [PERSON] з 02 березня 2015 року постійного місця роботи не має. Згідно із довідкою, виданою Міністерством доходів і зборів Донецької народної Республіки від 20.11.2017, будь-якого доходу на платника податків [PERSON] за період з січня 2016 року по січень 2017 року не зареєстровано. Втім, територію Амвросіївського району Донецької області віднесено до Переліку населених пунктів, на території яких державні органи влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого Розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року за № 1085-р. За положеннями ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Проте, оцінюючи надані заявником документи, видані організаціями, що знаходяться на непідконтрольній державній владі України території, суд виходить з того, що встановлення юридичного факту перебування фізичної особи на утриманні має безпосереднє значення у даному випадку для реалізації своїх прав громадянкою України заявником [PERSON] Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки розуміє, що можливості збору доказів на окупованій території можуть бути істотно обмеженими. Таким чином, суд вважає доведеним посилання заявника на те, що вона та її малолітня донька дійсно перебували на утриманні чоловіка і батька [PERSON], померлого 14 січня 2017 року, заробітна плата якого була для них єдиним постійним джерелом засобів до існування, і після його смерті це джерело для них втрачено. На підставі викладеного,

Outcome: approved