Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до [PERSON] про зменшення розміру аліментів та визначення аліментів у твердій грошовій сумі, вказавши в заяві, що з 20 липня 2002 року по 15 травня 2008 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. 15 травня 2008 року шлюб було розірвано, про що в книзі реєстрації розірвання шлюбу Ленінського відділу РАЦС Запорізького міського управління юстиції зроблено актовий запис № 191. Від даного шлюбу вони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], який є інвалідом з дитинства. Відповідно до рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14.11.2008 року з нього на користь відповідача, на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], стягуються аліменти у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25.06.2008 року і до досягнення дитиною повноліття. На теперішній час, внаслідок ускладнення стану здоров`я, він не має можливості працювати, що призвело до втрати роботи, та враховуючи, що він є інвалідом по слуху, тобто глухонімою людиною, має певні труднощі з працевлаштуванням. Просить зменшити розмір стягнутих аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] та стягнути з нього аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 250 гривень щомісяця, починаючи з дати звернення до суду з відповідним позовом та до повноліття дитини. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив зменшити розмір стягнутих аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] та стягнути з нього аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 250 гривень щомісяця. Також пояснив, що його єдиним доходом є пенсія по інвалідності, та приймаючи до уваги, що з неї відраховуються аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини, на проживання залишається 619,37 грн. у місяць. Зазначеної суми доходу не вистачає на необхідні для його потреби, не має можливості купувати собі продукти харчування, ліки, які необхідні при його хворобі, тому вимушений був звернутися до суду з даним позовом. Відповідачка у судовому засіданні пояснила, що з позовом не згодна, оскільки вважає, що позивач спроможний сплачувати аліменти. [PERSON] у центрі зайнятості не знаходиться, офіційно працевлаштовуватися не бажає. З моменту виникнення рішення про стягнення аліментів у матеріальному та сімейному стані позивача нічого не змінилося. Також, їй відомо, що він неодноразово виїжджає за межі України, а саме, до Росії на заробітки. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення сторін, оцінивши всі докази в сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За вимогами ч. 3 ст.10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 57, 58, 59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом встановлено, що з 20 липня 2002 року по 15 травня 2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], який є інвалідом з дитинства. Згідно довідки № 30 від 11.02.2014 року [PERSON] навчається в КЗ «Кам`янська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат» ЗОР і не перебуває на повному державному утриманні. 15 травня 2008 року шлюб було розірвано, про що в книзі реєстрації розірвання шлюбу Ленінського відділу РАЦС Запорізького міського управління юстиції зроблено актовий запис № 191. Відповідно до рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14.11.2008 року з позивача на користь відповідача, на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], стягуються аліменти у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25.06.2008 року і до досягнення дитиною повноліття. Позивач зазначає, що у зв`язку з ускладнення стану здоров`я, він не має можливості працювати, що призвело до втрати роботи, та враховуючи, що він є інвалідом по слуху, тобто глухонімою людиною, має певні труднощі з працевлаштуванням. Однак, ніяких доказів про погіршення свого стану здоров`я суду не надає. Також, судом був зроблений запит до начальника Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про витребування інформації щодо виїзду та терміну перебування за межами держави України [PERSON]. Згідно наданої відповіді від 28.04.2014 року вбачається, що позивач постійно виїжджає за межі України. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно до ст. 182 СК України та п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №-3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений судовим рішенням суду або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Позивачем не надано суду доказів щодо зменшення його заробітку з дня призначення аліментів та на час подачі позову до суду, щодо зміни його матеріального становища, погіршення або поліпшення стану його здоров'я, тому той факт, що позивач має невеликий дохід, не є підставою для зменшення розміру аліментів, відомостей про стягнення аліментів за іншими виконавчими листами у суду немає. Крім того, судом встановлено, що відповідачка 05.01.2014 року народила другу дитину, не працює, оскільки знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, її матеріальне становище не поліпшилося, тому зменшення розміру аліментів суттєво вплине на утримання дитини-інваліда. За таких обставин суд вважає, що визначений рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14.11.2008 року розмір стягуваних з [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], щомісяця у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходів), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25.06.2008 року і до досягнення дитиною повноліття, відповідає вимогам законодавства з врахуванням можливостей обох батьків щодо утримання дитини, та потреб самої дитини, а передбачені законом підстави для його зменшення відсутні. Положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.91 року № 789-ХІІ, частин 7, 8 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Враховуючи викладене, а насамперед інтереси дитини, суд вважає, що розмір аліментів, стягуваних з позивача на користь відповідачки відповідає вимогам ст. 183 СК України та таким, що не ставить у тяжке матеріальне становище позивача, а обставини, наведені ним на підставі зменшення розміру аліментів, не свідчать про необхідність зміни їх розміру в сторону зменшення, а тому суд, не вбачає, що позов позивача про зменшення розміру аліментів, підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed