Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

[PERSON] є власником нежитлового приміщення №1, вбудованого в перший та підвальний поверх триповерхової нежитлової будівлі [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу нежитлових приміщень від 13 липня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О., зареєстровано у реєстрі за №4786 (а.с. 6) та договором купівлі-продажу 1/2 частини нерухомого майна від 18 січня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І., зареєстровано у реєстрі за №836 (а.с. 8). Право власності за [PERSON] на вказане нерухоме майно зареєстроване у КП ДОР «КБТІ» (а.с. 5, 7). Як слідує з правовстановлюючих документів, на день укладання договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення його загальна площа складала 377 кв.м. 18.05.2017 начальник технічного відділу КП ДОР «Криворізьке БТІ» направив на адресу виконкому Криворізької міської ради відділу з питань державного архітектурно-будівельного контролю повідомлення за № Ю-36455 про те, що при обстеженні нежитлового приміщення №1, вбудованого в перший та підвальний поверх триповерхової нежитлової будівлі [ADDRESS] було виявлено самочинну реконструкцію. Загальна площа приміщень складає 393,8 кв.м. (а.с. 10). Технічний паспорт, виготовлений КП ДОР «Криворізьке БТІ» 18.05.2017 містить характеристику побудованих приміщень, опис основних конструктивних елементів та інженерного обладнання (а.с. 11-18). 17.10.2008 між Криворізькою міською радою та [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого «Орендодавець» на підставі рішення міської ради від 25.06.2008 №2611 надав «Орендарю» земельну ділянку загальною площею 0,0365 га по [ADDRESS] для розміщення вбудованого магазину (а.с. 19-26). Відповідно до п. 32 Договору оренди земельної ділянки «Орендар» має право зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші споруди та закладати багаторічні насадження за письмовою згодою «Орендодавця». Згідно п. 30 договору «Орендодавець» має право вимагати від «Орендаря» погоджувати будівництво будівель і споруд на земельній ділянці відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 22). З урахуванням додаткової угоди про подовження терміну дії договору оренди земельної ділянки та внесення змін до нього від 29.08.2013 № 2013342, строк дії договору оренди продовжено до 11.11.2018 (а.с. 27-29). Відповідно до п. 5 додаткової угоди про продовження строку дії договору оренди «Орендар» повинен повідомити «Орендодавця» про намір поновити договір оренди земельної ділянки за два місяці (але не пізніше ніж за місяць) до сплину строку договору оренди, додавши лист-повідомлення проект додаткової угоди. Поновлення договору здійснюється на підставі ухваленого «Орендодавцем» відповідного рішення (а.с. 27). З аналізу змісту договору оренди земельної ділянки, на якій розташоване належне позивачу нежитлове приміщення слідує, що строк дії договору оренди закінчився 11.11.2018. Доказів звернення позивача до Криворізької міської ради з питання продовження дії договору оренди земельної ділянки позивач суду не на надала. Одночасно відповідач заперечував продовження строку дії договору оренди. Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування. Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку. Особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України. Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним. Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України). З контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником. Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду. При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості. Зазначений висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 28 січня 2015 року в справі № 6-225цс14 та від 02.12.2015 в справі № 6-1328цс15. Крім того, не містять матеріали справи і дані щодо звернення позивача до компетентних державних органів щодо узаконення самочинно реконструйованої нежитлової будівлі, а суд не може підміняти собою органи державної влади, які відповідно до законодавства України уповноважені здійснювати реєстрацію права власності на нерухоме майно та введення його в експлуатацію. Рішення суду про визнання права власності на самочинно зведені будівлі та споруди має ґрунтуватись на оцінюванні наявних у матеріалах справи документів та інших доказів на підтвердження обставин, за наявності яких можливе задоволення таких вимог, зокрема: рішення компетентного органу про надання земельної ділянки для забудови; ступінь готовності самочинного будівництва; чи порушуються цим будівництвом права та законні інтереси інших осіб; в якому році було зведено самочинні будівлі; відповідність самочинно зведених будівель архітектурним, будівельним, санітарним, протипожежним правилам та нормам; наявність акта приймання в експлуатацію або сертифікату відповідності. Відповідно до пункту 3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 березня 2011 року, прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до I-III категорії складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органами державного архітектурно-будівельного контролю поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Датою прийняття в експлуатацію об'єкта є дата реєстрації декларації. Експлуатація об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачене законодавством) в експлуатацію, забороняється (пункти 10, 11 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів). Суд встановив відсутність в матеріалах справи доказів звернення [PERSON] до відповідного територіального органу Державної архітектурно-будівельної інспекції щодо приймання самочинно збудованої добудови до нежитлового приміщення, вбудованого в перший поверх триповерхової будівлі у м. Кривому Розі в експлуатацію. Проектна та робоча документація позивачем не надані, не надані також докази про попередні обстеження об'єкта, докази відповідності самочинного об'єкта будівельним нормам і правилам, можливості його безпечної та надійної експлуатації, відповідність пожежним та санітарним нормам. Судом також встановлено, що докази виділення позивачу земельної ділянки, яка знаходиться на [ADDRESS] в Дніпропетровській області для забудови чи здійснення реконструкції уже розміщеного там магазину відсутні. Навпаки, в договорі оренди зазначено, що орендар має право зводити у встановленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові ті інші споруди за письмовою згодою Орендодавця. Матеріали справи такої письмової згоди не містять. Окремо слід зазначити, що позивач просить визнати право власності за нею на нежитлове приміщення №1 вбудоване в перший та підвальний поверх триповерхової нежитлової будівлі [ADDRESS] після реконструкції, зазначаючи знову всі приміщення, що входять до його складу. Однак згідно договору купівлі-продажу від 13.07.1999 позивач [PERSON] та [PERSON] набули право власності на підвал: приміщення з 1 по 11, з 24 по 31: І поверх: приміщення №1,2 частина 4, з 12 по 18, ларьок Б пл. 21,9 кв.м. Тобто позивач уже є власником частини приміщень на які повторно заявляє вимогу про визнання права власності. При цьому не зазначаючи, які саме приміщення є самовільно збудованими та реконструйованими. Тобто, вирішуючи справу щодо самочинного будівництва, суд повинен перевіряти загальні умови, дотримання яких вимагається під час будівництва об'єкта нерухомості, в тому числі наявності права на земельну ділянку, на якій ведеться нове будівництво, дотримання цільового призначення та дозволеного використання земельної ділянки, наявність затвердженої в установленому порядку проектної документації, яка є підставою для видачі дозволу на будівництво, дозвіл на будівництво, дотримання правил, нормативів, прав та законних інтересів інших осіб. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 24.10.2018 по спаві№0541/3459/12, від 19.11.2018 по спаві № 359/6204/16. Як видно з матеріалів справи, позивачем таких доказів суду не надано. Оскільки [PERSON] не підтвердила існування обставин, за яких суд може визнати за нею право власності на самочинно збудовану добудови до нежитлового приміщення, суд дійшов висновку відмовити у задоволенні позовних вимог, в зв'язку з їх недоведеністю. Виходячи з встановлених вище обставин, суд не знаходить підстав для розподілу судових витрат, оскільки при відмові в задоволенні позовних вимог, відповідно до змісту вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача. На підставі ст. ст. 331, 376 ЦК України,

Outcome: dismissed