Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди. В обґрунтування позову вказує, що 19 квітня 2017 року його було звільнено з ПАТ «Азот», за скороченням штату працівників, згідно наказу відповідача № 354-вк від 14.04.2017 за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу), з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку, проте в день звільнення йому не було здійснено виплату нарахованої заробітної плати, у зв?язку з чим, останній був вимушений здійснювати захист своїх прав та інтересів в судовому порядку. Так, 05.11.2018 року Придніпровським районним судом м. Черкаси винесено рішення, згідно якого стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Азот» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 квітня 2017 року по 24 вересня 2018 року в сумі 110 431 грн. 20 коп., з відрахуванням всіх обов'язкових платежів, передбачених законом. Також вказує, що 21.02.2019 року відповідач здійснив перед ним погашення заборгованості по заробітній платі в розмірі 13940 грн. 71 коп. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 19.04.2017 року по 24.09.2018 року. Крім того, вказує, що вина відповідача у невиплаті йому заробітної плати в день його звільнення встановлена рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.11.2018 року по справі №711/7991/18. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тому, вважає, що відповідач по справі зобов'язаний виплатити йому середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 25.09.2018 по 21.02.2019. Крім того, зазначає, що за період з 25.09.2018 року по 21.02.2019 року пройшло 103 робочих днів, а саме: в вересні (з 25.09.2018 року) - 04 робочих днів, в жовтні 2018 року - 22 робочих днів, в листопаді 2018 року - 22 робочих днів, в грудні 2018 року - 20 робочих днів, в січні 2019 року - 21 робочих днів, в лютому 2019 року - 14 робочих днів. Середньоденна заробітна плата становила 310 грн. 20 коп., що підтверджується довідкою відповідача №480 від 04.09.2018. А тому, просить стягнути з ПАТ «Азот» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 25.09.2018 року по 20.02.2019 в сумі 31 950 грн. 60 коп. та моральну шкоду в розмірі 500 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. В судове засідання представник відповідача не з'явився, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив. 21.03.2019 представником відповідача, за довіреністю - Ярмоленко О.В., надано відзив на позов, відповідно до якого ПАТ «Азот» заперечує проти позову та просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи, в тому числі відзив на позовну заяву, приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи із наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що 19 квітня 2017 року позивача [PERSON] було звільнено з ПАТ «Азот», за скороченням штату працівників, згідно наказу № 354-вк від 14.04.2017 за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу), з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку. Як визначено ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України відповідач повинен був у день звільнення [PERSON] виплатити всі належні йому суми, а в разі спору про розмір цих сум виплатити не оспорювану ним суму, однак цього не зробив, у зв?язку з чим позивач був вимушений здійснювати захист своїх прав та інтересів в судовому порядку. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.11.2018 року у справі №711/7991/18 стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Азот» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 квітня 2017 року по 24 вересня 2018 року в сумі 110 431 грн. 20 коп., з відрахуванням всіх обов'язкових платежів, передбачених законом (а.с. 7-8). Також встановлено, що 21.02.2019 ПАТ «Азот» здійснив перед [PERSON] погашення заборгованості по заробітній платі в розмірі 13940 грн. 71 коп. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, шляхом перерахування коштів на картковий рахунок [NUMBER], що підтверджується випискою по картковому рахунку від 25.02.2019 (а.с. 9). Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України: «Про оплату праці». Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та інш. нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч.1 ст. 115 КЗпП України). Як передбачено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. Оскільки, в судовому засіданні встановлено, що повний розрахунок з позивачем [PERSON] в день його звільнення проведений не був, а проведений лише 21.02.2019 року, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача [PERSON] в частині стягнення з відповідача - ПАТ «Азот» на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 25.09.2018 року до 20.02.2019 року, тобто, до дня повного розрахунку відповідача перед позивачем по всіх сумах, що належали йому до виплати в день звільнення, виходячи із наступного. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України відповідачем не надано суду ніяких доказів того, що у порушенні прав позивача на своєчасне отримання заробітної плати відсутня вина відповідача. До того ж, під час розгляду справи не встановлено вини позивача [PERSON], як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки розрахунку по заробітній платі. При цьому, суд вважає, що сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві, як підстава для звільнення від відповідальності за порушення строків розрахунку по заробітній платі, є необґрунтованими. В цьому контексті суд звертає увагу, що у своїй практиці Верховний Суд України неодноразово зазначав, що аналіз змісту ст.ст. 116, 117 КЗпП дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України (постанова №6-2163цс16 від 31.05.2017, №6-259цс17 від 13.03.2017). Аналогічні роз'яснення викладені і в п. 20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Наявність арешту на рахунках відповідача, що накладений постановами державного виконавця від 29.05.2017 року та від 11.04.2018 року також не виправдовує затримку розрахунку при звільненні. До того ж відповідачем не надано доказів відсутності в нього коштів, що перевищують обсяг фінансового ресурсу, який був арештований. Враховуючи, що відповідачем - ПАТ «Азот» здійснено повний розрахунок з позивачем [PERSON] лише 21.02.2019 року, вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за період затримки розрахунку є законними та підлягають до задоволення. При цьому суд звертає увагу, що за змістом ч. 2 ст. 117 КЗпП України підставою для зменшення судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені є виключно наявність таких умов: 1) наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; 2) виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; 3) прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу. Оскільки жодної з зазначених обставин в даному випадку судом не встановлено то правові підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідача з позивачем відсутні. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові ВСУ від 13.03.2017 року у справі №6-259цс17. За таких обставин до стягнення з відповідача - ПАТ «Азот» на користь позивача [PERSON] підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку, а саме, за період з 25.09.2018 року до 21.02.2019 року (день повного розрахунку відповідача перед позивачем по всіх сумах, що належали йому до виплати в день звільнення), оскільки, між сторонами відсутній спір про розмір належних до виплати позивачу сум після його звільнення. Період затримки складає 103 дні (враховуючи п'ятиденний робочий тиждень), з 25.09.2018 року до 21.02.2019 року (день повного розрахунку відповідача перед позивачем по всіх сумах, що належали йому до виплати в день звільнення). Середньоденна заробітна плата позивача [PERSON] за останні два місяці які передували звільненню складає 310 грн. 20 коп., що стверджується довідкою ПАТ «Азот» від 15.03.2019 вих. № 466 (а.с. 22). Таким чином до стягнення з відповідача - ПАТ «Азот» на користь позивача [PERSON] підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 31 950 грн. 60 коп., виходячи із наступного розрахунку: 310 грн. 20 коп. /середній заробіток/ х 103 дні /період затримки розрахунку/ = 31 950 грн. 60 коп. Крім того, оскільки, розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] в сумі 310 грн. 20 коп. визначено із нарахованої заробітної плати до утримання податків та обов'язкових платежів, то середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.09.2018 до 20.02.2019 в сумі 31 950 грн. 60 коп. на користь [PERSON] необхідно стягнути із відрахуванням (утриманням) при виплаті податків та обов'язкових платежів передбачених законодавством України. Разом з тим, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] в частині стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди в розмірі 500 грн., виходячи із наступного. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Виходячи із вимог зазначеної норми, суд має встановити, у чому полягають моральні страждання, які життєві зв'язки були втрачені внаслідок невиплати заробітної плати та яких додаткових зусиль від позивачки для організації свого життя вимагає така невиплата. В поданій до суду позовній заяві позивач [PERSON] не вказує в чому саме полягають моральні страждання, яких він зазнає, які саме життєві зв'язки були втрачені внаслідок невиплати заробітної плати та яких додаткових зусиль для організації його життя вимагає така невиплата заробітної плати. Не підтверджують завдання позивачу [PERSON] такої моральної шкоди і додані ним до позовної заяви докази. А тому, враховуючи вищевикладене, відсутність доказів завдання позивачу [PERSON] моральної шкоди, а також те, що в силу ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача - ПАТ «Азот» на користь держави судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп. (із позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку), оскільки позивачем при подачі позову був сплачений лише судовий збір лише за позовні вимоги про стягнення моральної шкоди. На підставі викладеного,

Outcome: partial