Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємства «Продмашстрой» (далі - ТОВ-підприємство «Продмашстрой») про визнання наказу про звільнення незаконним, визнання недійсним запису у трудовій книжці і його зміну, стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 03.10.2018 року був прийнятий на роботу водієм автотранспортних засобів. 16.09.2019 року він звернувся до директора підприємства з заявою про звільнення за власним бажанням з 30.09.2019 року, яку останній у нього взяв особисто. 30.09.2019 року він зайшов до директора, щоб дізнатись кому здавати машину та отримати трудову книжку, але директор повідомив, що втратив його заяву і йому потрібно відпрацювати ще два тижні. Тоді він написав заяву про надання йому відпустки на два дні з 30.09.2019 року та заяву про звільнення з 02.10.2019 року у зв`язку з сімейними обставинами по догляду за дитиною до досягненню нею чотирнадцятирічного віку відповідно до ст. 38 КЗпП України. Зазначені заяви відповідач отримав 01.10.2019 року. 02.10.2019 року він був на роботі, але цього дня йому не віддали трудову книжку і не провели розрахунок. Наступного дня він прийшов на роботу і здав автомобіль. 07.10.2019 року він отримав лист відповідача, в якому було зазначено, що трудовий договір з ним розірвано 02.10.2019 року і що йому необхідно прийти за проведенням розрахунку. Про те, що його було звільнено за прогули в листі зазначено не було. Перед звільненням ніхто не брав у нього ніяких пояснень. 16.10.2019 року він направив на підприємство лист з проханням направити йому трудову книжку поштою, який відповідач отримав 17.10.2019 року. До теперішнього часу відповідач не віддав йому трудову книжку. Лише в березні 2020 року він отримав позовну заяву про стягнення з нього боргу, з якої йому стало відомо, що звільнення з роботи відбулось через прогули. З наказом про звільнення його не ознайомлювали. За таких обставин він пропустив строк для звернення до суду з цим позовом для вирішення трудового спору з поважних причин. З урахуванням уточнених позовних вимог просив суд: визнати наказ від 02.10.2019 року №42-к про звільнення його за прогули незаконним; визнати недійсним запис у трудовій книжці про звільнення за прогул; змінити формулювання причини звільнення на «звільнений за власним бажанням, ст.38 КЗпП України»; стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку з невидачею трудової книжки за період з 02.10.2019 року по 26.10.2019 року в сумі 69161,01 грн.; вирішити питання про судові витрати. 30.06.2020 року судом постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без руху. 24.07.2020 року судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначення справи до розгляду у відкритому судовому засіданні. ТОВ-підприємство «Продмашстрой» надало відзив на позовну заяву, в якому заперечувало проти задоволення позовних вимог. Свою позицію обґрунтувало тим, що 30.09.2019 року та 01.10.2019 року [PERSON] не вийшов на роботу, що було зафіксовано актами №3 та №4. 02.10.2019 року позивача було звільнено з роботи за прогул без поважних причин відповідно до п. 4 ст.40 КЗпП України відповідно до наказу від 02.10.2019 року №42-к. 04.10.2019 року на адресу позивача був направлений лист №313 з повідомленням про розірвання трудового договору, пропонувалось прийти на підприємство для отримання трудової книжки та проведення розрахунку. Листом від 18.10.2019 року підприємство повідомило [PERSON] про необхідність виплати боргу за договорами позики. Подана позивачем заява про звільнення за власним бажанням в зв`язку з необхідністю по догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку від 30.09.2019 року викликала недовіру до її змісту та обставин, викладених у ній, та була спрямована на уникнення обов`язку попередити про намір розірвати трудові відносини за два тижні, як то передбачено ч.1 ст. 38 КЗпП України. При цьому було враховано, що у рішенні суду від 20.02.2018 року по справі №428/428/18 про розірвання шлюбу між подружжям [PERSON] , зазначено, що дитина залишається проживати з матір`ю. Вимога позивача стягнути з підприємства на його користь грошову компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки протирічить змісту листа від 16.10.2019 року, в якому він просить зарахувати зазначені грошові кошти в рахунок погашення заборгованості за договором позики. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала заявлений позов, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача Канунніков О.О. заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Додатково пояснив, що підприємству відомо, що у позивача є неповнолітня дитина, оскільки він раніше надавав копію свідоцтва про її народження. На сьогодні трудову книжку позивачу не віддали. Пояснення [PERSON] щодо відсутності на робочому місці 30.09.2019 року отримав [PERSON] по телефону, якому позивач повідомив про відмову виходити на роботу. Трудову книжку [PERSON] не віддавали за вказівкою директора, оскільки позивач мав заборгованість перед підприємством за договорами займу. Не може пояснити, чому [PERSON] 03.10.2019 року не ознайомили з наказом про звільнення. Згодом в судове засідання не з`явився. В судовому засіданні представник відповідача адвокат Петрощук К.В. заперечувала проти задоволення позовних вимог. Пояснила, що з документів, доданих до позову, вбачається, що позивач направив на адресу відповідача заяви про надання відпустки та про звільнення. Проте неможливо встановити, які саме заяви направив позивач, оскільки відсутній опис поштового вкладення. Заяву про надання відпусток підприємство отримало 01.10.2019 року, що вже виключало можливість надати відпустку у дні, про які просив позивач. [PERSON] дійсно має дитину, проте дитина живе з матір`ю, про що зазначено у рішенні про розірванні шлюбу. За таких обставин звільнення за власним бажанням є неможливим. 30.09.2019 року та 01.10.2020 року позивач був відсутній на робочому місці, про що були складені відповідні акти. Через його неявку були зірвані поставки за міжнародними договорами. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що знає адвоката Петрощук К.В. , з якою має робочі стосунки. Він працює на ТОВ-підприємство «Продмашстрой» інженером по транспорту, де водієм працював [PERSON] . Останній був йому підпорядкований. Був випадок, коли [PERSON] не вийшов на роботу та не поїхав у рейс. Дату, коли це було пригадати не може. Про невихід [PERSON] на роботу були складені акти. На його телефонні дзвінки водій не відповідав, а через деякий час передзвонив сам і сказав, що має намір звільнитись. Він візує будь-які заяви водіїв, оскільки вони йому підпорядковані. По телефону він з`ясував причини невиходу [PERSON] на роботу, той сказав, що йому це непотрібно. Письмові пояснення від [PERSON] щодо невиходу на роботу він не вимагав. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. 04.10.2018 року [PERSON] був прийнятий на роботу до ТОВ-підприємства «Продмашстрой» водієм автотранспортних засобів, що підтверджується копією наказу про прийняття на роботу від 03.10.2018 року №31-к. 30.09.2019 року [PERSON] склав і направив засобами поштового зв`язку заяву про надання чергової відпустки за сімейними обставинами з 30.09.2019 року по 01.10.2019 року та заяву про звільнення за власним бажанням 02.10.2019 року в зв`язку з необхідністю догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку. Зазначені заяви ТОВ-підприємство «Продмашстрой» отримало 01.10.2019 року, що підтверджується копією повідомлення про вручення поштового відправлення №9340407019030. 02.10.2019 року [PERSON] було звільнено з роботи за прогул без поважних причин відповідно до п. 4 ст.40 КЗпП України, що підтверджується копією наказу від 02.10.2019 року №42-к. Листами від 04.10.2019 року №3/3 та від 18.10.2019 року ТОВ-підприємство «Продмашстрой» повідомило [PERSON] про розірвання трудового договору та необхідність виплати боргу за договорами позики. 16.10.2019 року [PERSON] звернувся до позивача з листом, в якому просив вихідну допомогу при звільненні та грошову компенсацію за невикористану відпустку при звільненні перерахувати в рахунок погашення боргу за договором займу (на навчання), а також направити йому поштою трудову книжку. Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Статтею 36 КЗпП України встановлено, що підставами припинення трудового договору, серед іншого, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45) (пункт 4 статті 36). Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України). Відповідно до вимог статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 4 статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Статтею 139 КЗпП України встановлено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Суд відзначає, що прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки). В судовому засіданні не було встановлено, що за заявою позивача про надання чергової відпустки за сімейними обставинами з 30.09.2019 року по 01.10.2019 року ТОВ-підприємством «Продмашстрой» видавався відповідний наказ, що свідчить про те, що дійсно [PERSON] допустив прогули, оскільки самовільно використав 30.09.2019 року та 01.10.2019 року дні щорічної відпустки без погодження з відповідачем. Також відсутність [PERSON] на роботі без поважних причин 30.09.2019 року та 01.10.2019 року підтверджується копіями актів №3 та №4, табелем обліку робочого часу за вересень - жовтень 2019 року та свідченнями свідків. Таким чином, факт порушення трудової дисципліни позивачем був підтверджений представленими суду доказами. Оскільки прогул є дисциплінарним проступком, то це означає, що застосування дисциплінарного стягнення до працівника у вигляді звільнення повинно відбуватись в порядку, визначеному ст.ст. 147-149 КЗпП України. Тобто власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення, при застосуванні дисциплінарного стягнення врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника, оголосити стягнення в наказі і повідомити про це працівника під розписку. Суду не було надано доказів того, що відповідач перед застосуванням до [PERSON] дисциплінарного стягнення за прогул вимагав у нього письмові пояснення щодо допущеного порушення трудової дисципліни. Проте, невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами. Аналогічний висновок був зроблений Верховним судом під час розгляду справи №750/5598/17 за подібними правовідносинами. Судом встановлено, що позивач направив на адресу ТОВ-підприємство «Продмашстрой» заяву про звільнення за власним бажанням 02.10.2019 року в зв`язку з необхідністю догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку, яку відповідач отримав [INFO] . Згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 10.07.2014 року [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] . Частиною 1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Проте, враховуючи, що в судовому засіданні було встановлено і підтверджено належними та допустимими доказами, що [PERSON] допустив прогули 30.09.2019 року та 01.10.2020 року, то суд приходить до висновку про відсутність підстав для зміни формулювання причин звільнення позивача на «звільнений за власним бажанням у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку, ст. 38 КЗпП України». Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки та середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з невидачею трудової книжки за період з 02.10.2019 року по 26.10.2020 року суд відзначає наступне. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Частиною 2 ст. 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до п. 4.1., 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Судом встановлено, що за заявою [PERSON] від 16.10.2019 року вихідна допомога при звільненні та грошова компенсація за невикористану відпустку при звільненні були перераховані в рахунок погашення боргу за договором займу (на навчання). Таким чином, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки відсутні. Також судом встановлено, що в день звільнення 02.10.2019 року позивачу не була вручена належно оформлена трудова книжка. 04.10.2020 року відповідач направив на адресу позивача лист №213 з проханням з`явитись на підприємство за отриманням трудової книжки. У заяві від 16.10.2019 року, адресованій відповідачу, [PERSON] просив направити йому трудову книжку засобами поштового зв`язку на його домашню адресу. В судовому засіданні представник відповідача Канунніков О.О. суду пояснив, що трудову книжку [PERSON] не віддавали за вказівкою директора, оскільки позивач мав заборгованість перед підприємством за договорами займу. 23.10.2020 року ТОВ-підприємство «Продмашстрой» направило на адресу позивача, зазначену у заяві від 16.10.2019 року, трудову книжку засобами поштового зв`язку. Зазначене свідчить про навмисне невиконання відповідачем обов`язку щодо видачі належно оформленої трудової книжки, що свідчить про вину відповідача у затримці видачі трудової книжки працівникові та має наслідком стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з дня отримання заяви позивача заяви з проханням направити йому трудову книжку поштою по день, коли трудову книжку було направлено позивачу засобами поштового зв`язку, тобто за період з 18.10.2019 року по 23.10.2020 року, включно. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Згідно з довідкою ТОВ-підприємство «Продмашстрой» від 26.10.2020 року №484/1 середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 259,03 грн., середньомісячна заробітна плата - 5698,68 грн. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу [PERSON] за період з 18.10.2019 року по 23.10.2020 року, включно, визначений без податків, зборів та інших обов`язкових платежів, становить 69679,31 грн. (за 12 місяців вимушеного прогулу з 18.10.2019 року по 18.10.2020 року (12 місяців вимушеного прогулу х середньомісячну заробітну плату = 12 міс. х 5698,68 грн. = 68384,16 грн.) та за 5 днів вимушеного прогулу з 19.10.2020 року по 23.10.2020 року (5 днів вимушеного прогулу х середньоденну заробітну плату = 5 днів х 259,03 грн. = 1295,15 грн.) Проте, виходячи з принципу диспозитивності цивільного сулдочинства, згідно з яким суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог, стягненню за час вимушеного прогулу підлягає середній заробіток в сумі 69161,01 грн., про що просить позивач. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. З аналізу змісту ст. 233 КЗпП України та з урахуванням обставин, встановлених під ча розгляду справи, суд приходить до висновку, що позивачем не був пропущений строк для звернення до суду з цим позовом, оскільки на день подання позовної заяви копію наказу про звільнення йому надано не було та не була видана трудова книжка. Щодо решти доводів сторін суд відзначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в сумі 691,61 грн.

Outcome: partial