Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

[PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON]) є матір'ю двох малолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про їх народження серії [NUMBER] від 17.01.2013 року та серії [NUMBER] від 10.12.2014 року відповідно (а.с.6, 6-зворот). Відомості про батька дітей внесено за прізвищем та громадянством матері - [PERSON], а ім'я та по-батькові їх батька записано за її вказівкою в порядку ст.135 СК України, що слідує з Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження від 17.08.2018 року (а.с.7, 8). Малолітні діти значаться зареєстрованими разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS], підтвердженням чому є довідка від 15.03.2018 року №1070, видана Відділом реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради (а.с.10). Дослідженням матеріалів справи встановлено, що [PERSON] та її чоловік [PERSON] проживають окремо. При цьому, [PERSON] не має постійного місця проживання, оскільки постійно змінює житло. Як слідує з листа Криворізького міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді №685/5.2 від 21.08.2017 року (а.с.10-зворот), з 24.10.2016 року сім'я [PERSON] перебуває на обліку як така, що опинилася в складних життєвих обставинах. Умови для проживання дітей незадовільні, мати неналежним чином виконує свої батьківські обов'язки. Сім'я неодноразово змінює місце проживання, не маючи постійного. Молодша донька [PERSON] не влаштована до дошкільного навчального закладу. З [PERSON] неодноразово проводились соціально-педагогічні бесіди щодо належного догляду та виховання дітей, щодо профілактики зловживання батьками спиртними напоями та чинення насилля в сім'ї. Крім того, із заяв [PERSON], поданих до Служби у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради (а.с.11, 12, 13, 15) слідує, що остання не має можливості проживати з дітьми за місцем реєстрації по [ADDRESS], оскільки в зазначеному житловому приміщенні проживає її мати [PERSON], яка зловживає спиртними напоями. Її чоловік [PERSON] офіційно ніде не працює та має періодичні доходи від здійснення ремонтних робіт. Коли вона приходить додому в стані алкогольного сп'яніння, діти перебувають під наглядом її сестри - [PERSON] Спеціалісти служби проводять з нею профілактичні бесіди щодо належного виконання батьківських обов'язків. Відповідно до актів обстеження житлово-побутових умов в квартирах за різними адресами, де [PERSON] проживала сім'єю слідує, що умови є незадовільними для проживання дітей. Зокрема, в кв.[ADDRESS], яка складається з однієї житлової кімнати, кухні, санвузла сумісного та передпокою, санітарно-гігієнічні умови незадовільні, квартира потребує ремонту, в дитячому ліжку відсутня постільна білизна, одна дитина спить на підлозі з батьками. В квартирі відсутній холодильник, обмаль іграшок, одягу та продуктів харчування (акт обстеження від 17.10.2016 року, а.с.16). Крім того, в ході обстеження кв.[ADDRESS], де також проживала [PERSON] з чоловіком [PERSON] та дітьми встановлено, що квартира складається з однієї кімнати, кухні, ванної кімнати, вбиральні, санітарно-гігієнічні умови незадовільні, відсутні газо- та електропостачання, стіни та стеля вкриті павутинням, шпалери відсутні, ванна відсутня, гігієнічні процедури проводити немає де, холодильник відсутній, запас харчів мінімальний, готової їжі немає, гігієнічні засоби відсутні, комплект постільної білизни один. Діти не мають окремих спальних місць, голодні та не доглянуті, одягу та іграшок мінімум, книжки для дітей відсутні (акт обстеження від 23.04.2018 року, а.с.17). В ході судового розгляду також встановлено, що з 23.04.2018 року по 16.07.2018 року малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] за заявою їх матері [PERSON] було влаштовано до КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей №1», оскільки вона не створила для них належних умов для проживання, а кошти на їх утримання у неї були відсутні. При цьому 16.07.2018 року [PERSON] звернулася до Служби у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради з письмовою заявою про повернення їй дітей на виховання з наданням доступу до житла, розташованого за адресою: [ADDRESS], запевнивши, що вона створила для них належні умови для проживання та взмозі їх забезпечувати (а.с.14). Дійсно, як слідує з акту обстеження житлово-побутових умов від 06.06.2018 року (а.с.18) в кв.[ADDRESS], власником якої є [PERSON], з дозволу останньої (а.с.14-зворот) [PERSON] проживає зі своєю сім'єю. Житло централізовано забезпечене тепло-, електро-, газо- та водопостачанням, водовідведенням. Санітарно-гігієнічні умови в задовільному стані. В квартирі стійкий неприємний запах, меблі недоглянуті, в пилу, холодильник відсутній. В квартирі обмежений запас круп. З метою збереження біологічної сім'ї після проведення обстеження житлового приміщення дітей було повернуто матері. За фактом неналежного виконання батьківських обов'язків [PERSON] неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності, свідченням чому є відповідь Саксаганського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області від 27.10.2016 року (а.с.19). 03.08.20187 року о 18.00 год. на лінію «102» надійшло повідомлення від громадян про виявлення двох малолітніх дітей, які знаходились на вулиці без нагляду дорослих та намагалися перейти проїзну частину. Працівниками правоохоронних органів було встановлено, що тими дітьми були [PERSON] та [PERSON] - діти [PERSON] Як пояснила [PERSON], вона доглядала за дітьми протягом останніх двох тижнів, оскільки [PERSON] додому не6 приходила, на телефонні дзвінки не відповідала. Як сталося так, що діти знаходились без нагляду вона не змогла пояснити (а.с.22). Факт знайдення дітей зафіксовано в акті від 03.08.2018 року. В ході розмови працівникам правоохоронних органів діти повідомили, що їх мати відсутня вдома протягом декількох днів, а вони перебували зі сторонньою людиною (а.с.23-24). Встановлені судом обставини, підтверджені обсягом наявних доказів в своїй сукупності суд розцінює як свідчення незацікавленості відповідача [PERSON] життям, здоров'ям, матеріальним благополуччям та майбутнім її малолітніх дітей, фактично умисно самоусунувшись від виконання батьківських обов'язків, що суд розцінює як свідоме нехтування їх виконанням. При цьому, факт неодноразових залишень дітей під наглядом сторонніх людей, які безвідповідально до цього відносились, в результаті чого малі діти без догляду тинялись вулицями міста є свідченням безвідповідального ставлення матері до дітей, фактично свідоме залишення їх в умовах, що створюють небезпеку для їх життя, здоров'я. До того ж свідоме віддання малолітніх [PERSON] та [PERSON] до КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей №1», де їх ніхто з батьків жодного разу не навідував, в черговий раз підтверджує те, що діти відповідачеві взагалі не потрібні. Відповідно до ч.1 ст.141, ст.150 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний, моральний стан. У відповідності до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч.4 ст.155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно з ч.1 ст.164 СК України, у випадку ухилення матері, батька дитини від виконання своїх обов'язків по її вихованню, вони можуть бути позбавленні судом батьківських прав. При цьому, в розумінні п.16 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року №3, який узгоджується з нормами ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей, про що зазначено в п.15 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року №3. Таким чином, з аналізу зазначених вище положень закону та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України слідує, що позбавлення батьківських прав можливе лише у разі винної поведінки відповідачів, свідомого нехтування ними своїми обов'язками, при цьому докази, які б свідчили про ухилення відповідачів від виконання обов'язків щодо виховання дитини мають бути безспірними. При вирішенні справи суд також приймає до уваги положення принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй від 20.11.1959 року, відповідно до якого малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своїми батьками. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні №39948/06 від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України» зазначив, що «… розірвання сімейних зв'язків між батьками та дитиною означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин, у зв'язку з чим рішення національних органів має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання…». Відповідно до ч.5 ст.19 СК України, Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 866 від 24.09.2008 року, при розгляді спорів, що виникають із сімейних відносин та стосуються, зокрема, позбавлення батьківських прав, орган опіки та піклування надає письмовий висновок. Згідно висновку комісії з питань захисту прав дитини Виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради від 07.08.2018 року №135 (а.с.9), вирішено доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її малолітніх дітей [PERSON], [PERSON] В контексті приписів ч.6 ст.19 СК України, рішення органу опіки та піклування не є для суду обов'язковим, а підлягає оцінці поряд з іншими доказами. Так, суд погоджується із зазначеними висновком про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON], оскільки в ході судового розгляду знайшов підтвердження факт неналежного виконання нею батьківських обов'язків, яке виражається у відсутності з її боку піклування про фізичний і духовний розвиток дітей, не прийняття участі в їх вихованні, безвідповідальне ставлення до них загалом. При цьому така поведінка [PERSON] є винною та свідомою. Подання відповідачем заяви про влаштування дітей до інтернату, та залишення дітей під наглядом сторонніх осіб без попередження про це є безпосередніми свідченнями самоусунення від виконання батьківських обов'язків та відсутності інтересу до життя та майбутнього дітей. Провівши ретельний аналіз життя [PERSON], у тому числі відсутність офіційного місця роботи, часту зміну місця проживання, характеризуючи дані, її ставлення до дітей, пасивне відношення до них протягом останнього часу, відсутність тенденції до виправлення, суд приходить до висновку, що застосування до відповідача крайніх заходів у виді позбавлення її батьківських прав в даному випадку є доречними і достатніми з урахуванням обсягу наявних доказів, що узгоджується з правовими висновками Європейського суду з прав людини, викладеними в п.48 рішення від 18.12.2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України» та в п.65 рішення № 46544/99 у справі «Кутцнер проти Німеччини». Поміж іншим, суд вважає за необхідне звернути увагу відповідача на передбачене ст.169 СК України її право на поновлення батьківських прав в судовому порядку після зміни її поведінки як особи, позбавленої батьківських прав, обставин, що були підставою для її позбавлення батьківських прав з переосмисленням її ставлення до дитини. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.2 ст.166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Як слідує з положень ч.1 ст.183, ч.1 ст.191 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються від дня пред'явлення позову у частці від доходу її матері, батька і/або у твердій грошовій сумі, при цьому частка заробітку (доходу), яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % гарантованого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Оскільки відповідач є фізично здоровою особою в працездатному віці, має можливість та зобов'язана утримувати своїх дітей, не дивлячись на фактичну відмову від них, доказів протилежного суду не надано, тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення із [PERSON] аліментів на утримання малолітніх [PERSON], [PERSON] в розмірі 1/3 частини (тобто по 1/6 на кожну дитину) від усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 % гарантованого прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 20.08.2018 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття - на користь опікуна або державного закладу, в якому перебуватимуть діти. При цьому, відповідно до ч.3 ст.183 СК України, якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з осіб, які будуть стягувачами аліментів, не звернеться до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти продовжуватимуть стягуватись з вирахуванням тієї рівної частки (1/6 відповідно), що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Оскільки дане рішення ухвалюється на користь позивача, звільненого від сплати судового збору, відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави в 1409,60 грн. за одночасне пред'явлення немайнової та майнової вимог, які є окремими об'єктами справляння судового збору. В порядку п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved