Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із вищевказаним позовом, в обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 03 травня 1994 року був прийнятий на роботу у Відкрите акціонерне товариство «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» на посаду ливарника на машинах центр обіжного литва по 2-му розряду в ливарний цех. З 14 березня 2012 року правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» є Товариство з додатковою відповідальністю «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод». 23 липня 2014 року на підставі наказу №34к від 23.07.2014 року, був звільнений з ТДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, згідно ст.38 КЗПП України. На підставі ч.3, 4 ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» Після закінчення строку дії колективний договір, угода продовжує діяти до того часу, поки сторони не укладуть новий або не переглянуть чинний, якщо інше не передбачено договором, угодою. Колективний договір, угода зберігають чинність у разі зміни складу, структури, найменування роботодавця, від імені якого укладено цей договір, угоду. У відповідності до п.4 розділу VIII колективного договору Відкритого акціонерного товариства «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» на 2005-2007 роки, який продовжує свою дію роботодавець зобов'язується виплатити одноразову матеріальну допомогу працівникам, які виходять на пенсію за віком при безперервному стажі роботи на підприємстві від 15 до 25 років у розмірі трьох тарифних ставок (посадового окладу). З початку його роботи і до моменту звільнення з ТДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» минуло 20 років і 2 місяці. Таким чином відповідач повинен був виплатити йому одноразову матеріальну допомогу в розмірі трьох тарифних ставок, проте по даний час йому ці кошти не виплачено, тому в нього виникла необхідність звернутися з даним позовом в суд. Позивач [PERSON] в судовому засіданні, позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просить позов задоволити. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, подав письмове заперечення, в якому просить в задоволенні позову відмовити. Суд вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею ст.43 Конституції України встановлено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з трудової книжки [PERSON] від 16 серпня 1979 року, 03 травня 1994 року [PERSON] був прийнятий на роботу у Відкрите акціонерне товариство «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» на посаду ливарника на машинах центр обіжного литва по 2-му розряду в ливарний цех. Правонаступником ВАТ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» є Товариство з додатковою відповідальністю «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод». Звільнений позивач за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію на підставі ст.38 КЗпП України з 23 липня 2014 року відповідно до наказу керівника підприємства №34-к від 23 липня 2014 року. Як вбачається з вищезазначеного наказу до виплати підлягає лише компенсація за невикористану відпустку 130 календарних днів. Відповідно до ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Ст. 13 КЗпП України передбачено, що у колективному договорі встановлюються взаємні зобов'язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема, встановлення гарантій, компенсацій, пільг. Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Таким чином, встановлена у колективному договорі відповідача виплата одноразової матеріальної допомоги при звільненні з роботи працівникам, які виходять на пенсію за віком при безперервному стажі роботи на підприємстві, є додатковою порівняно з нормами КЗпП України гарантією, встановленою саме для працівників ТзДВ «БЕЛМЗ» у колективному договорі. Згідно ст.10, 16 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціальних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників і уповноважених ними органів, умови колективного договору, що погіршує порівняно з чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними. Відповідно до ст.15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, умови запровадження та розміри надбавок доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими угодами. З огляду на наведені норми закону суд приходить до висновку, що доводи представника відповідача викладені у письмовому запереченні, що одноразова матеріальна допомога при виході на пенсію могла надаватись при умові наявності коштів у підприємства, не відповідають діючому законодавству і Колективному договору ТзДВ «БЕЛМЗ». З урахуванням чинності Колективного договору суд вважає, що виплата таким працівникам одноразової допомоги при звільненні є обов'язковою соціальною гарантією. Виходячи з приписів п.1 розділу VIII Колективного договору, згідно яких джерелом фінансування положень цього договору є кошти підприємств, отримані в результаті їхньої діяльності у розмірі 10% прибутку, що залишається у розпорядженні підприємства, можна зробити висновок, що підприємство самостійно визначає джерело цих витрат та зобов'язане і має можливість вживати заходи щодо забезпечення наявності коштів, які витрачаються на зазначені цілі. Як вбачається із трудової книжки [PERSON] і не оспорюється відповідачем, безперервний стаж роботи позивача на підприємстві становить 20 років і 2 місяці. Відповідно до умов колективного договору ВАТ «Бориславського експериментального ливарно-механічного заводу» на 2005-2007 роки, правонаступником якого є відповідач ТзДВ «БЕЛМЗ», зокрема п.4 розділу VIII «розвиток соціальної сфери підприємства, соціально-трудові пільги, гарантії, компенсації» встановлено, що адміністрація та профспілковий комітет зобов'язується виплачувати одноразову матеріальну допомогу працівникам, які виходять на пенсію за віком при безперервному стажі роботи на підприємстві: від 15 до 25 років у розмірі трьох місячних тарифних ставок (посадового окладу). Відповідно до довідки ТзДВ «БЕЛМЗ» від 17 лютого 2015 року за № 9-2/38 на день звільнення [PERSON] місячна тарифна ставка позивача складала 1218 гривень. Звідси одноразова допомога при виході на пенсію становить (3 х 1218грн.) 3654 гривень. Системний аналіз наведених вимог законодавства та зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що позов підставний та підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки Законом України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору, відтак, до стягнення з відповідача в дохід держави підлягає судовий збір в розмірі 243 гривні 60 копійок.

Outcome: approved