Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-21 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернулася до Тальнівського районного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач) про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що Позивач та Відповідач мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO] народження. Шлюб між Позивачкою та Відповідачем розірвано 24.04.2012 рішенням Червоноградського міського суду Львівської області, фактично шлюбні відносини припинені з моменту народження дитини. Відповідач, з часу народження дитини, зустрічався з дитиною один раз, матеріальної допомоги не надає, з дитиною не спілкується, проживає окремо. Дитина знаходить на повному утриманні Позивачки. Позивачка планує створити нову сім'ю з іншим чоловіком, який протягом останніх двох років матеріально допомагає у забезпеченні її дитини. В зв'язку з тим, що Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання та утримання дитини, Позивач просить позбавити його батьківських прав відносно дитини - сина [PERSON], [INFO] народження. Позивач до початку розгляду справи подала до суду заяву про те, що позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує, справу просить слухати за відсутності Позивача. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Червоноградської міської ради Львівської області до початку розгляду справи подав до суду рішення виконавчого комітету від 30.08.2016 №158 про затвердження висновків комісії з питань захисту прав дитини. Справу просив слухати за відсутності представника. Відповідач до судових засідань неодноразово не з'являвся, хоча про час і місце розгляду справи був завчасно та неодноразово повідомлений належним чином. Згідно ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, тому суд вважає за доцільне, справу слухати за наявними у справі матеріалами з винесенням заочного рішення. Прокурор в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази надані по справі в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Судом встановлено, що Відповідач є батьком неповнолітнього [PERSON], [INFO] народження, його матір'ю є Позивачка, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серія [NUMBER] виданого 26 лютого 2011 року. Позивачка та Відповідач перебували в шлюбі з 29.10.2010 по 05.05.2012, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] виданого 29.10.2010, заочним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 24.04.2012 у справі №1327/860/2012 про розірвання шлюбу. Відповідно до довідки №1796 від 22.02.2016, склад сім'ї громадянки [PERSON] становить: [PERSON] - [INFO], [PERSON] - [INFO], [PERSON], [INFO] народження. З характеристики наданої ДНЗ №12 м. Червоноград, вбачається, що [PERSON], відвідує дошкільний навчальний заклад №12 в м.Червоноград, батько дитини участі у дошкільному житті дитини не приймає. З пояснень наданих свідками: [PERSON], [INFO] народження, жителькою м. Червоноград, [PERSON], [INFO] народження, жителькою м.Червоноград, вбачається, що вихованням дитини [PERSON] займається його мати, бабуся та дідусь. Батько дитиною не цікавиться та участі у вихованні дитини не бере. Частинами 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За правилами ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні. У ч. 1 ст. 164 СК України наведено перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Для задоволення позову достатньо впевнитись в одному з них. З позовної заяви вбачається, що Позивач, як на підставу для позбавлення Відповідача батьківських прав посилався на положення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України (ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини). При цьому, ухилення від виконання батьківських обов'язків передбачає систематичне невиконання обов'язку турбуватись про дітей, в чому воно б не виражалось (не годувати, не забезпечувати необхідним одягом, медичною допомогою, не задовольняти життєво важливих потреб дитини). Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків та свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків (постанова Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»). Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 р. повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року (з наступними змінами та доповненнями) суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Частиною 5 ст. 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Орган опіки та піклування Червоноградської міської ради Львівської ради надав суду рішення виконавчого комітету від 30.08.2016 №158 про те, що розглянувши висновки комісії з питань захисту прав дитини від 02.08.2016 №62-77, у вирішенні питання про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO] народження, покладається на думку суду. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем підстав достатніх для застосування до Відповідача крайнього заходу впливу, як на особу, яка не виконує батьківських обов`язків, що є способом захисту прав та інтересів дитини. Виходячи з того, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для матері, так і для самої дитини (ст. 166 СК України), згідно з ч. 1 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, а також те, що позбавлення батьківський прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків, суд враховуючи, що в матеріалах справи недостатньо доказів, які б давали можливість повно, всебічно та об'єктивно встановити характер поведінки відповідача, наявність чи відсутність його бажання та можливостей змінити свою поведінку та відносини з сином, вважає за доцільне, відмовивши в задоволенні позову. Разом з тим, попередити Відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покласти на орган опіки та піклування Червоноградської міської ради Львівської області контроль за виконанням відповідачем батьківських обов'язків.

Outcome: dismissed