Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області з позовом до ТОВ «ЕкономКомфорт» про визнання договорів недійсними, застосування наслідків недійсності правочину та стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що 15 грудня 2014 року між ним та ТОВ «ЕкономКомфорт» було укладено договори про надання послуг № 03677/14 та № 03677. Відповідно до умов зазначених договорів ТОВ «ЕкономКомфорт» зобов'язувалось вчинити від імені [PERSON] дії, спрямовані на придбання товару, визначеного додатком № 1 до договору № 03677/14, сформувати групу учасників, забезпечити її адміністрування, присвоїти та повідомити учаснику його номер групи та персональний код у групі, організовувати та проводити розподіли свідоцтв, здійснити оплату товару на користь учасника та/або надати учаснику відповідну суму в позику, забезпечити дбайливе оформлення договору про участь у програмі для замовника, надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі тощо. Посилаючись на те, що у відповідача відсутня ліцензія на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, позивач просив визнати недійсними укладені між сторонами договори № 03677/14 та № 03677 від 15 грудня 2014 року, застосувати наслідки недійсності правочинів та стягнути з відповідача сплачені ним за договором №03677 від 15.12.2014 2100,00 грн., а також стягнути з відповідача завдану моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн. Позивач вважає, що договір № 03677/14 є договором про надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі, а діяльність ТОВ «ЕкономКомфорт» в цьому випадку є наданням послуг адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі. А отже, відповідно до законодавства, для укладення із позивачем договору №03677/14 відповідач повинен був, у встановленому порядку, отримати у Нацкомфінпослуг ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Однак такої ліцензії ТОВ «ЕкономКомфорт» на момент укладення договору не мало, а отже відповідач не мав права на укладення такого договору і це є підставою для визнання договору №03677/14 недійсним. Крім того, позивач вважає, що оспорюваний договір №03677 суперечить актам цивільного законодавства, із посиланням на норми ч.ч. 2, 3 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 4, 15 Закону України «Про захист прав споживачів», пункти 6.1 Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Позивач вважає, що оформлення з клієнтом договору про надання йому послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, а також надання такому клієнту інформації та роз'яснень щодо діяльності відповідної програми перед укладенням з ним такого договору є законодавчо закріпленим обов'язком особи, яка надає послуги адміністрування фінансових актів для придбання товарів у групах. Але, за договором №03677 за такі дії позивач повинен був заплати відповідачу велику суму коштів - 2100,00 грн. За таких умов договір №03677 має бути визнаний недійсним, а сплачені по договору кошти - повернуті позивачу. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з підстав, викладених в позові, просив суд їх задовольнити. Додав, що звернувся до відповідача, так як йому потрібні були кошти для придбання автомобіля, проте не будучи до кінця обізнаним чи має право відповідач займатися такою фінансовою діяльністю підписав оспорювані договори. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Оскільки від відповідача не надійшла заява про розгляд справи у його відсутність чи відкладення розгляду справи та не повідомлено суд про причини неявки, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, це дає підстави суду відповідно до ст. 224 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. 15 грудня 2014 року між позивачем та ТОВ «ЕкономКомфорт» було укладено договір №03677/14, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався за плату вчинити від імені позивача та за його рахунок певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, визначеного в додатку №1 до договору, в тому числі: сформувати групу учасників, забезпечити її адміністрування; присвоїти та повідомити учаснику його номер групи та персональний код у групі; організовувати та проводити розподіли свідоцтв; здійснити оплату товару на користь учасника та/або надати учаснику відповідну суму у позику; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатками до нього. Також, 15 грудня 2014 року між сторонами було укладено договір №03677, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався за плату в розмірі 7% від вартості товару та/або цільової позики, що відповідно становить 2100,00 грн., забезпечити дбайливе оформлення договору про участь у програмі для замовника з дотриманням вимог чинного законодавства; надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі. Вивчивши зміст оспорюваного договору №03677/14 та умови програми «Економкомфорт» (додаток №2 до договору), суд приходить до висновку, що послуга, яку за умовами даного договору передбачено надати позивачу за своєю суттю є фінансовою послугою у виді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах відповідно до п. 11-1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки послуги, які є предметом договору, здійснюються шляхом створення адміністраторомгруп учасників та формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми у позику, із проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури. Така діяльність підпадає під визначення п. 1.2 Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, затверджених розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 09.10.2012 № 1676, згідно якого адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. По договору №03677/14 передбачено залучення коштів фізичної особи. Отже, для здійснення відповідачем діяльності, що стала предметом договору №03677/14, відповідачу необхідно мати ліцензію. Так, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. У цьому визначенні мета отримання прибутку не є критерієм віднесення операції з фінансовими активами до поняття фінансової послуги, а «мета отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів» стосується лише залучення фінансових активів від інших осіб. Крім того, до визначених у ч. 3 ст. 2 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» установ, на діяльність яких не поширюються положення Закону, відповідач не належить. Відповідно до ч. 2 ст. 203, ч. 1 ст. 227 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Отже, згідно із вказаними вище нормами ЦК України є підстави для визнання недійсним договору №03677/14, як такого, що вчинений юридичною особою без відповідного дозволу (ліцензії). Також, з обставин справи вбачається, що відповідач, пропонуючи позивачу надання фінансової послуги, укладає групу договорів, при тому, що позивач, як споживач послуги і так має право, без укладення договору №03677 на отримання повної інформації про послугу та її виконавця, згідно із п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичноїособи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Самі по собі послуги, що є предметом договору №03677, позивачу не потрібні, в разі неможливості досягнення основної мети відносин із відповідачем - отримання позики. З урахуванням того, що відповідач не повідомив позивача про відсутність у ТОВ «ЕкономКомфорт» ліцензії на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, позивач був позбавлений можливості свідомого вибору: оформляти чи не оформляти договір про участь у програмі «Економкомфорт», отримувати чи ні консультативно-довідкові послуги з питань діяльності програми. Це значить, що така підприємницька практика вводить споживача в оману і кваліфікується як нечесна (ст.19 ч.2 п.4, 5 та останній абзац ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Отже, відповідно до ст.19 ч.6 того ж Закону, є підстави для визнання недійсним і договору №03677 та згідно із ст.216 ч.1 ЦК, стягнення на користь позивача 2100,00 грн., сплачених на виконання недійсного правочину. Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 227 ЦК України якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином. Частиною 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. [PERSON] у судовому засіданні не зазначив в чому конкретно полягали втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних порушенням відповідачем його прав, не надав належних доказів, що така шкода дійсно йому була завдана, а обмежився загальними посиланнями на те, що він тривалий час не може повернути свої кошти, сплачені відповідачу, що призвело до переживань та погіршило стан його здоров'я. Відтак, позивач не довів наявності факту завдання йому моральної шкоди, а тому суд приходить до висновку, що позовна вимога щодо її стягнення задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Відповідно до п. 1.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру судовий збір визначається в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, тобто в даному випадку 243 грн. 60 коп. Відповідно до п. 1.2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру судовий збір визначається в розмірі 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, тобто 243,60 грн. Пунктом 13 Постанови Пленуму ВССУ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 роз'яснено, що, якщо в заяві об'єднано декілька позовних вимог, то судовий збір сплачується окремо за кожну із них. Дана позовна заява містить три вимоги немайнового характеру та одну вимогу майнового характеру. Отже, зважаючи на пропорційність задоволених вимог позивача, з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 730,80 грн. На підставі викладеного вище та

Outcome: partial