Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси із позовом до відповідачів [PERSON] та АТ «Місто Банк» про визнання частково недійсним договір іпотеки від 26.04.2004 року в частині передання в іпотеку 33/50 частин приміщення магазину, що належать [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27.07.2003 року, стверджуючи, що при укладанні договору іпотеки були порушені вимоги ст.65 Сімейного кодексу України, тому в силу ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України договір іпотеки є недійсним. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] до суду не зявляється, сповіщалась судом неодноразово у відповідності до вимог закону, причини неявки суду не повідомила. Представник відповідача АТ «Місто Банк» заперечувала проти задоволення позову і доводила, що позов є безпідставним. Суд вислухав сторони, вивчив матеріали справи і дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 26.04.2004 р. між АТ «Місто Банк», ТОВ «Берег-Текс» та [PERSON] з метою забезпечення належного виконання грошових зобов'язань за Кредитним договором №220/Ю/USD від 26.04.2004 з ТОВ «Форвард» було укладено договір іпотеки, за умовами якого [PERSON] та ТОВ «Берег-Текс» передали в іпотеку АТ «Місто Банк» приміщення магазину, яке розташоване за адресою м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 48, загальною площею 349,9 кв. м. 33/50 частина приміщення за адресою місто Одеса, вулиця Академіка Корольова, №48 належать [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 24.07.2003 року. Двадцять шостого квітня 2004 р. [PERSON] надав згоду на передачу в іпотеку на умовах, йому відомих, нерухомого майна за адресою м. Одеса, вул. Ак. Корольова, 48, площею 349,9 кв.м.. Заява [PERSON] посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] Крім того, [PERSON] є засновником компанії боржника ТОВ «Форвард», він, особисто як голова загальних зборів ТОВ «Форвард» звернувся до АТ «Місто Банк» з пропозицією укласти спірний Договір іпотеки і передати в іпотеку майно за адресою місто Одеса, вулиця Академіка Корольова, №48 площею 349,9 кв. м. Позивач особисто звернувся до власників вказаного нерухомого майна: своєї дружини [PERSON] та ТОВ «Берег-текс» - з клопотанням передати вказане майно в іпотеку АТ «Місто Банк» за його згодою, що підтверджується Протоколом №8 ТОВ «Форвард» від 26.04.2004 року. Між [PERSON] і [PERSON] шлюб розірвано 30.09.2005 року, про що Другий відділ реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси вчинив відповідний актовий запис. Після розірвання шлюбу [PERSON] не порушував питання про поділ майна подружжя чи виділ частки майна, що є у спільній сумісній власності. Доводи позивачевої сторони, що [PERSON] не було відомо про укладення договору іпотеки, що без його згоди в іпотеку передано [PERSON] майно, яке є спільною сумісною власністю, спростовані матеріалами справи письмовою нотаріально посвідченою заявою - згодою [PERSON] від 26.04.2004 року про передачу його дружиною [PERSON] в іпотеку приміщення магазину за адресою м.Одеса вул..Ак.Корольова,48. В заяві зазначено, що [PERSON] були відомі умови, на яких приміщення магазину було передане в іпотеку. Відповідно до п.7-8 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України. Ч.1 ст.203 ЦК України визначає «зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам». За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні й користування іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до положень статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом шість статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах у справі № 6-1912цс15 від 27.01.2016 та у справі № 6-533цс15 від 30.03.2016 « укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання недійсним такого договору лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя». З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. З огляду на викладене позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed