Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-26 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - Позивач, [PERSON]) звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - Відповідач, [PERSON]) про стягнення аліментів, які використовуються не за цільовим призначенням. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 24 лютого 1990 року по 17 березня 2009 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого народилось двоє дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] 05 червня 2007 року Дарницьким районним судом ухвалено рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] до досягнення ними повноліття в розмірі 1/3 частині всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Після досягнення повноліття [PERSON] стягнення аліментів на нього було припинено, а з [PERSON] щомісячно стягувались аліменти на користь [PERSON] на утримання [PERSON] у розмірі ? заробітку від всіх видів заробітку (доходу) [PERSON] Зазначає, що з березня 2014 року вона змінила своє місце проживання і почала проживати разом з батьком за адресою: [ADDRESS] та знаходилась на його утриманні. З вказаного періоду мати [PERSON] будь-якої участі у її вихованні та утриманні не приймала, хоча щомісячно отримувала аліменти, які на підставі виконавчого листа стягувались з [PERSON] Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] в розмірі 1\\4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Одночасно суд звільнив [PERSON] від сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання [PERSON] Посилаючись на те, що відповідач за період з березня 2014 року по травень 2016 року отримала на свою користь аліменти від [PERSON] на утримання [PERSON], проте не використала їх за цільовим призначенням звернулась до суду з позовом та просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 51 057,63 грн., що були сплачені як аліменти на утримання неповнолітньої дитини та не були використані за цільовим призначенням за період з березня 2014 року по травень 2016 року. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Крім того, додала, що незважаючи на те, що дитина вирішила проживати разом із батьком, вона продовжувала утримувати її, надаючи відповідні кошти, купляючи при цьому продукти харчування, одяг, побутову техніку для створення гідних умов життя дитині. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України) Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 24 лютого 1990 року по 17 березня 2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого народилось двоє дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 червня 2007 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] до досягнення ними повноліття в розмірі 1/3 частині всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Після досягнення повноліття [PERSON] стягнення аліментів на нього було припинено, а з [PERSON] щомісячно стягувались аліменти на користь [PERSON] на утримання [PERSON] у розмірі ? заробітку від всіх видів заробітку (доходу). З березня 2014 року [PERSON] змінила своє місце проживання і почала проживати разом з батьком за адресою: [ADDRESS] за місцем реєстрації. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2014 року у задоволенні позову [PERSON], діючого в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, звільнення від сплати аліментів, призначених за рішенням суду, стягнення аліментів на утримання дитини та надмірно сплачених аліментів - відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2015 року Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2014 року залишено без змін. Вирішуючи справу на підставі поданих сторонами доказів, виходячи з предмета та підстав позову суди дійшли до висновку, що позивач не довів нецільове використання відповідачкою аліментів, які стягуються з нього. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року в задоволенні позову [PERSON] в інтересах якої діє [PERSON] до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про стягнення грошових коштів - відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд виходив з того, що позивачем не надано доказів нецільового витрачання аліментів відповідачем. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи бо особа, щодо якої встановлені ці обставини. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року з [PERSON] звільнено [PERSON] від сплати аліментів на неповнолітню доньку [PERSON] за судовим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 червня 2007 року. Стянуто з [PERSON] користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] в розмірі 1\\4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але неменше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 16 листопада 2015 року і до досягнення дитиною повноліття. За загальним правилом аліменти на дитину, є власністю того з батьків, на ім'я якого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням ч. 1 ст. 179 СК України. Правило про цільове використання аліментів поширюється і на інших осіб, зазначених у ст. 179 СК України, які мають право розпоряджатися аліментами (сама неповнолітня дитина, опікун). Витрачання аліментів за цільовим призначенням означає, що той із батьків (або інші особа, відповідно до ст. 179 СК України), на ім'я якого вони виплачуються, зобов'язаний спрямовувати їх на забезпечення потреб дитини у харчування, одязі, в охороні здоров'я, отриманні освіти та на створення гідних умов життя дитині. Сама неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, які одержані для її утримання. Проте наявність детальної регламентації обов'язків цільового використання аліментів не виключає випадків, коли вони використовуються не за цільовим призначенням. Необхідність контролю за цільовим використанням аліментних платежів виникає, як правило, тоді, коли їх розмір є доволі значним. Відповідно до ст. 186 СК України контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснює орган опіки та піклування. Згідно з вказаною статтею, за заявою платника аліментів або за власною ініціативою орган опіки та піклування перевіряє цільове витрачання аліментів на дитину. Дана стаття відповідає змісту правила ст. 19 СК України про участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів. Орган опіки та піклування повинен відреагувати на кожну заяву платника аліментів про проведення такого контролю. Згідно з ч. 2 ст. 186 СК України у випадку нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Факт нецільового витрачання аліментів може бути виявлено у ході перевірки органом опіки та піклування та має бути відображено у складеному ним висновку. Платник аліментів вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на утримання дитини або про припинення стягнення аліментів не лише тоді, коли їх нецільове використання вже встановлено перевіркою органу опіки та піклування, а і у тому випадку, коли він сам зібрав відповідні докази про нецільове використання аліментів. Суд може винести рішення про подальше стягнення усієї суми аліментів або її частини на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку. У такому випадку кошти на особистому рахунку дитини будуть накопичуватись. Судом встановлено, що ні позивач, ні її законний представник (платник аліментів) не звертались до відповідача з пропозицією про відкриття рахунку в Ощадному банку України для перерахування аліментів позивачу. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що в 14 років його сестра добровільно обрала місце проживання разом з батьком та переїхала жити до нього. Спочатку [PERSON] приходила до матері. Мама купляла їй речі, давала гроші, але пізніше [PERSON] категорично відмовилась отримувати гроші від матері. Таку поведінку [PERSON] свідок обґрунтував забороною з боку батька отримувати гроші від матері у зв'язку із наявністю між батьками конфліктних відносин. Допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив, що знає сім'ю [PERSON] чотири роки. [PERSON] пішла жити до батька так як він надавав більшу свободу. З того часу [PERSON] перебувала під його впливом, змінилась. Щодо відносин між сторонами додав, що [PERSON], є зразковою матір'ю, весь час коли дитина проживала окремо від матері остання намагалась допомагати дочці, купляла речі, давала гроші, але через деякий час дитина, знаходячись під тиском батька, відмовилась отримувати від матері гроші. Пояснив, що незважаючи на це, мати сподівається, що донька повернеться жити до неї. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановлено цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, позивач повинен був належними та допустимими доказами довести нецільове використання аліментів. Водночас позивачем не надано будь-яких належних доказів нецільового витрачання аліментів відповідачем, не встановлено їх і судом під час розгляду справи. Більш того, відсутність таких доказів не заперечувалася представником позивача. Крім того, позивачем не доведено наявність між сторонами спірних правовідносин, зокрема звернення позивача до відповідача з вимогою про передачу грошових коштів та відмову останньої від передачі.їх Водночас, в своїх поясненнях відповідач неодноразово повідомляла, що оскільки донька відмовлялась отримувати гроші, вони накопичились в неї і вона може їх отримати. Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення позову про стягнення грошових коштів до 19 квітня 2016 року суд не вбачає. Водночас, суд звертає увагу, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року, яким [PERSON] звільнено від сплати аліментів на неповнолітню доньку [PERSON] за судовим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 червня 2007 року набрало законної сили 19 квітня 2016 року, проте аліменти продовжували стягуватися з відповідача до травня 2016 року. Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Виходячи з положень частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи викладене суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення коштів з відповідача з 19 квітня 2016 року по травень 2016 року належить розглядати на підставі ст. 1212 ЦК України, проте суд виходячи із вимог ст.11 ЦПК України не може виходити за межі самостійних вимог, у зв'язку з чим приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed