Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до ПАТ «Азот» про внесення змін до наказу про звільнення, стягнення компенсації за несвоєчасну виплату зарплати і розрахункових коштів при звільненні та відшкодування моральної шкоди. Свій позов обгрунтовує тим, що він з 21 квітня 2015 року по 28 квітня 2017 року, згідно трудового договору працював у ПАТ «Азот» та обіймав посаду вагаря сектору економічної безпеки служби директора з режиму безпеки. У звязку з порушенням роботодавцем п.7.5. розділу VІІ колективного договору , щодо строків виплати заробітної плати, 21 квітня 2017 року ним була подана заява про звільнення з займаної посади за п.3 ст. 38 КЗпП України, де вказано, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Вказану заяву він подав до директора департаменту по управлінню персоналом ПАТ «Азот» [PERSON], який у наполегливій формі запропонував йому написати іншу заяву та вказати іншу причину «за згодою сторін», а інакше процес звільнення може затягнутися на невизначений термін. Він був змушений написати іншу заяву недостовірного змісту, так як на той момент іншого виходу із ситуації він не мав. 28 квітня 2017 року , відповідно до наказу №441-ВК «Про припинення трудового договору» його було звільнено з посади за згодою сторін, згідно п.1 ст. 36 КЗпП України. Згідно з ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На день його звільнення відповідач мав заборгованість із заробітної плати в сумі 14426 грн. 68 коп., яка була повністю сплачена лише 23 травня 2017 року. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак в порушення ст. 117 КЗпП України, відповідач не здійснив виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Окрім того вважає, що йому також завдано й моральної шкоди, яка виразилася в тому, що в нього виникла потреба докладати додаткові зусилля для захисту своїх прав, зіпсовані плани та сподівання, а також довелося переглянути та відмінити деякі позиції сімейного бюджету повязані із закупівлею, так як відсутність зароблених коштів тягне за собою борги та кредити. Моральну шкоду він оцінює в розмірі 5000 грн. Просив суд стягнути з ПАТ «Азот» на його користь середньоденний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 4175 грн.; визнати факт невиконання умов колективного договору ПАТ «Азот», що виявилося фактичною причиною його звільнення з посади; зобовязати відповідача внести зміни до наказу №441-ВК «Про припинення трудового договору» від 28 квітня 2017 року та зазначити причини звільнення «невиконання адміністрацією умов колективного договору» п.3 ст. 38 КЗпП України; стягнути з ПАТ «Азот» на його користь вихідну допомогу при звільненні за п.3 ст. 38 КЗпП України, в порядку ст. 44 КЗпП України у розмірі 6 посадових окладів (18900 грн.); стягнути з ПАТ «Азот» на його користь 5000 грн. моральної шкоди. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити повністю з підстав, вказаних вище. Представник відповідача в судовому засіданні проти за задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що відповідача звільнено згідно поданої ним заяви, відповідно до вимог КЗпП України. Щодо затримки розрахунку при звільненні зазначила, що з 7 березня 2017 року по червень 2017 року підприємство взагалі не працювало. Крім того, 29 травня 2017 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України [PERSON] накладено арешт на майно ПАТ «Азот» у межах суми стягнення в розмірі 611872475 грн. 30 коп. У звязку з цим, ПАТ «Азот» не зміг вчасно провести виплату заробітної плати на користь позивача не через умисну бездіяльність або відсутність грошових коштів, а через відсутність обєктивних можливостей розпорядитися наявними грошовими коштами або майном для виконання грошових зобовязань по сплаті суми заробітної плати.. Просила відмовити задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Як вбачається з трудової книжки позивача, 21 квітня 2015 року він був прийнятий вагарем сектору економічної безпеки служби директора з режиму та безпеки ПАТ «Азот» Наказом ПАТ «Азот» №441-ВК від 24 квітня 2017 року позивача звільнено з 28 квітня 2017 року з посади на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. Підстава звільнення - особиста заява З вказаним наказом [PERSON] ознайомлений 26 квітня 2017 року. Як вбачається з копії заяви [PERSON], наданої представником відповідача в судовому засіданні, 21 квітня 2017 року [PERSON] звернувся до голови правління ПАТ «Азот» в якій просив звільнити його із займаної посади за згодою сторін 28 квітня 2017 року. Вказана заява завізована уповноваженою особою ПАТ «Азот». Відповідно до ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Звертаючись в суд з вказаним позовом, позивач вказує на те, що у звязку з порушенням роботодавцем п.7.5. розділу VІІ колективного договору , щодо строків виплати заробітної плати, 21 квітня 2017 року ним була подана заява про звільнення з займаної посади за п.3 ст. 38 КЗпП України, де вказано, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Вказану заяву він подав до директора департаменту по управлінню персоналом ПАТ «Азот» [PERSON], який у наполегливій формі запропонував йому написати іншу заяву та вказати іншу причину «за згодою сторін», а інакше процес звільнення може затягнутися на невизначений термін і коли йому набридне ходити на роботу за яку не платять зарплати, то його звільнять за те, що він припустив порушення трудової дисципліни і колективного договору, тобто за прогул або ще за щось тому подібне, при чому наголосивши, що такі записи тільки псують трудову книжку, коли її прочитає наступний роботодавець. У звязку з цим, він змушений був написати заяву іншого, недостовірного змісту, так як на той момент іншого виходу із ситуації він не мав. Відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Стаття 38 КЗпП України передбачає підстави за яких роботодавець зобовязаний звільнити працівника з визначеної останнім дати: за наявності підстав, які унеможливлюють подальше продовження роботи, та у випадку невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. Крім того, Верховний Суд України 31 жовтня 2012 року дійшов висновку, що за суттю ст. 38 КЗпП України працівник має право за власною ініціативою в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений термін трудовий договір. При цьому термін розірвання трудового договору та його правові підстави залежать від причин, що спонукають працівника до його розірвання та які працівник визначає самостійно. У разі\~якщо зазначені працівником причини звільнення порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП) не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній\~не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору за ч. 1 ст. 38 КЗпП. Разом з тим, відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В судовому засіданні позивачем не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують те, що після написання та подання ним 21 квітня 2017 року заяви про звільнення з посади за ч.3 ст. 38 КЗпП України, з боку представників відповідача, а саме директора департаменту по управлінню персоналом ПАТ «Азот» [PERSON] на нього чинився тиск, наслідком чого стало написання ним в цей же день заяви про звільнення з посади за угодою сторін. Не дочекавшись прийняття рішення за його заявою про звільнення з посади за ч.3 ст. 38 КЗпП України, позивач подав іншу заяву про звільнення його з посади за угодою сторін, змінивши самостійно тим самим підстави свого звільнення. Отримавши заяву позивача про звільнення його за угодою сторін, відповідачем було видано наказ №441-ВК від 24 квітня 2017 року про звільнення позивача з посади з 28 квітня 2017 року на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. За таких обставин суд не вбачає підстав для зміни формулювання причин звільнення позивача з ч.1 ст. 36 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а тому в задоволенні вимоги позивача зобовязати відповідача внести зміни до наказу №441-ВК «Про припинення трудового договору» від 28 квітня 2017 року та зазначити причини звільнення «невиконання адміністрацією умов колективного договору» п.3 ст. 38 КЗпП України слід відмовити. Оскільки позивачу відмовлено в задоволенні цієї вимоги, не підлягає також до задоволення його вимога про стягнення з ПАТ «Азот» на його користь вихідної допомоги при звільненні за п.3 ст. 38 КЗпП України, яка відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39), виплачується у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Не може бути задоволена й вимога позивача визнати факт невиконання умов колективного договору ПАТ «Азот», що виявилося фактичною причиною його звільнення з посади, оскільки визнання такого факту судом не передбачено діючим законодавством. Відповідно до ч. 1ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення; якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Повний розрахунок з відповідачем було проведено 23 травня 2017 року, чого не заперечували в судовому засіданні сторони. Згідно з положеннями ст. 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника; якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В\~постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначається, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини; cама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Враховуючи наведені положення законодавства та встановлені обставини, суд приходить до висновку, що трудові права позивача щодо отримання всіх сум, що належать йому від підприємства в день звільнення, було порушено відповідачем. Крім того, доводи представника відповідача щодо відсутності у підприємства достатнього фінансового ресурсу, як підстава для звільнення від відповідальності за порушення строків розрахунку по заробітній платі, є необґрунтованими. В цьому контексті слід звернути увагу, що у своїй практиці Верховний Суд України неодноразово зазначав, що аналіз змісту ст.ст.116,\~117 КЗпП\~дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України\~(постанова №6-2163цс16 від 31 травня 2017 року, №6-259цс17 від 13 березня 2017 року). Аналогічні розяснення викладені і в п.20\~постанови пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» Наявність арешту на рахунках відповідача, що накладений постановою державного виконавця від 29 травня 2017 року не виправдовує затримку розрахунку при звільненні. До того ж відповідачем не надано доказів відсутності у відповідача коштів, що перевищують обсяг фінансового ресурсу, який був арештований. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вбачається з довідки ПАТ «Азот» №375 від 20 липня 2017 року, загальна сума доходу позивача за лютий та березень 2017 року становить 8\~564 грн. 65 коп. Середньоденний заробіток становить 208 грн. 89 коп. Отже, враховуючи вищевикладене, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, який підлягає до виплати, становить 2715 грн. 57 коп., (208 грн. 89 коп. х 13 днів), де 208 грн. 89 коп. - розмір середньоденної заробітної плати; 13 - кількість робочих днів за період починаючи з 29 квітня 2017 року по 23 травня 2017 року. Статтею 237-1 КЗПП України\~передбачена можливість відшкодування моральної шкоди працівнику власником або уповноваженим ним органом в тому разі, якщо порушення прав працівника призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагали від працівника прикладення додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи те, що сукупність зібраних по справі доказів об'єктивно свідчить про те, що відповідачем, в порушення вимог чинного трудового законодавства України, не було проведено із позивачем остаточного розрахунку при звільненні, що призвело до моральних страждань позивача, які полягали в порушенні його нормальних життєвих зв'язків, потребували в нього додаткових зусиль для організації свого життя і відновлення попереднього стану, необхідності звернення за захистом порушених майнових та немайнових прав із позовом до суду. Виходячи із принципу розумності та справедливості, суд вважає необхідним в рахунок відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди стягнути на користь позивача із ПАТ «Азот» суму в розмірі 1000 грн. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, його відповідно до ст.88 ЦПК України слід стягнути з відповідача в сумі 640 грн. На підставі наведеного, ст.ст. 36,38,44,235, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial