Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Бериславського районного суду Херсонської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позову, посилається на те, що 03.10.2016 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики у формі розписки, згідно якої він дав останньому у борг грошові кошти у сумі 7300,00 (сім тисяч триста) доларів США (в гривневому еквіваленті, становить 189090,00 гривень), із зобовязанням повернути дану суму до 03.12.2016 року. Однак всупереч своїм зобовязанням [PERSON] грошові кошти у визначений договором термін не повернув. У звязку з цим, позивач просить суд, стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу у розмірі 7300,00 (сім тисяч триста) доларів США (гривневий еквівалент складає 189090,00 гривень) та судові витрати у розмірі 1890,00 гривень. Позивач в судовому засіданні наполягав на задоволенні позову з підстав зазначених у ньому. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав та пояснив, що вчасно не мав змоги повернути борг, через скрутне матеріальне становище. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Так, за змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа вільно, на власний розсуд, обирає способи участі у справі. При цьому згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до статей 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Вимоги ст. ст. 60, 179, 213, 214, 301 ЦПК України зобов'язують суд з'ясувати обставини, що обґрунтовують заявлені вимоги, на підставі наданих на їх підтвердження доказів. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обовязків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог. Відносно надання суду будь-яких інших доказів сторони наголошували на тому, що надали до справи всі наявні в них докази . З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини і відповідні їм правовідносини. У відповідності до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Судом встановлено, що 03.10.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у формі розписки, згідно якої [PERSON] отримав від [PERSON], 7300,00 (сім тисяч триста) доларів США, що станом на час укладання договору в гривневому еквіваленті, становило 189090,00 гривень, із зобовязанням повернути вказану суму до 03.12.2016 року (а.с. 4). Як вбачається з даної розписки строк повернення боргу вже закінчився, та на день розгляду справи позику в добровільному порядку відповідач не повернув. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України, також передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Тому приймаючи до уваги те, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання та не повернув позивачу позику, не виконавши тим самим виконання грошового зобов'язання, то позовні вимоги щодо стягнення суми боргу в розмірі 189090,00 гривень, що станом на час укладання договору позики від 03.10.2016 року є еквівалентом 7300,00 доларів США є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати в сумі 1890,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved