Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства «ЦЕНТР РЕЄСТРАЦІЙНИХ ПОСЛУГ», в якому просить суд стягнути на його користь заробітну плату за 33 місяці у розмірі 156 750,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем тривалий час порушуються його трудові права як працівника, а саме право на оплату праці, що полягає у ненарахуванні та невиплаті належної заробітної плати, встановленої штатним розписом Комунального підприємства «Центр реєстраційних послуг», у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача суму заробітної плати за період з квітня 2018 року по січень 2021 у вказаному розмірі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02.02.2021 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 15.03.2021. У зв`язку з неявкою відповідача у судове засідання 15.03.2021 розгляд справи відкладено на 15.04.2021. У судове засідання 15.04.2021 представник позивач з`явився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача повторно у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно і належним чином, шляхом направлення на його адресу судових повісток, однак рекомендовані листи повернулися до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. При цьому від відповідача до суду не надійшло відзиву на позовну заяву чи інших письмових пояснень, а також повідомлення про іншу адресу, клопотання про відкладення судового розгляду також не заявлялося. Заслухавши вступне слово представника позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 30 березня 2016 року рішенням Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області № 5-53/2016 вирішено, зокрема, утворити Комунальне підприємство «Центр реєстраційних послуг» Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області, затвердити Статут КП «Центр реєстраційних послуг» та призначити [PERSON] директором КП «Центр реєстраційних послуг». Відповідно до наказу № 1-к від 30 березня 2016 року позивач приступив до тимчасового виконання обов`язків директора КП «Центр реєстраційних послуг». У зв`язку з відсутністю фінансово-господарської діяльності підприємства, заробітна плата не нараховувалась та не виплачувалась. 05 квітня 2016 року між Узинською міською радою як Органом управління майном та [PERSON] як Директором укладено контракт № 2 з керівниками підприємств, що є у комунальній власності. Відповідно до умов вказаного контракту позивач наймається на посаду директора КП «Центр реєстраційних послуг» на строк з 05 квітня 2016 року до 05 квітня 2017 року. Пунктом 1.1 контракту визначено, що керівник (позивач) зобов`язується безпосередньо і через адміністрацію підприємства здійснювати поточне управління (керівництво) підприємством, забезпечувати його високопродуктивну діяльність, ефективне використання і зберігання закріпленого за підприємством державного майна, а Орган управління майном зобов`язується створювати необхідні умови для роботи Позивача, сплачувати йому грошову винагороду та надавати соціально-побутові блага. Відповідно до п. 1.2 контракту цей контракт є трудовим договором. На підставі контракту виникають трудові відносини між позивачем та підприємством, які з боку останнього реалізуються Органом управління майном. За змістом п. 3.1 контракту за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, позивачу виплачується за рахунок коштів підприємства заробітна плата (оклад) в розмірі згідно з штатним розписом. Строк дії контракту встановлено у п. 6.1 контракту, відповідно до якого контракт діє з 05 квітня 2016 року по 05 квітня 2017 року включно. Згідно з наказом №2-К від 23 травня 2016 року [PERSON] приступив до виконання обов`язків директора КП «Центр реєстраційних послуг» з 24.05.2016 з окладом згідно зі штатним розписом підприємства. Оскільки позивача не було звільнено у встановлено законом порядку, він продовжує обіймати посаду директора КП «Центр реєстраційних послуг». Як вбачається із матеріалів справи, посадовий оклад директора КП «Центр реєстраційних послуг» становив: - з 21 листопада 2016 року - 1650,00 грн. відповідно до штатного розпису від 21.11.2016; - з 01 серпня 2017 року - 4570,00 грн. відповідно до штатного розпису від 31.07.2017; - з 18 вересня 2017 року - 3670,00 грн. відповідно до штатного розпису від 18.09.2017; - з 02 січня 2018 року по день подання позовної заяви до суду: 4750,00 грн. відповідно до штатного розпису від 02.01.2018. Таким чином, посадовий оклад директора КП «Центр реєстраційних послуг» з 2018 року становить 4 750,00 грн. Однак, як вказує позивач, з квітня 2018 року йому не нараховується та не виплачується з боку відповідача заробітна плата відповідно до затвердженого штатного розпису підприємства від 02.01.2018, на підтвердження чого позивач надав дані про нараховану заробітну плату з Пенсійного фонду України, а саме з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Довідку ОК-5. Крім того, рішенням Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області від 27 червня 2018 року вирішено припинити діяльність КП «Центр реєстраційних послуг» та утворити ліквідаційну комісію з ліквідації КП «Центр реєстраційних послуг» та затвердити її склад. Так, ліквідаційну комісію КП «Центр реєстраційних послуг» затверджено у такому складі: Усенко О.П. - голова комісії; [PERSON] - заступник голови комісії; [PERSON] - секретар комісії; [PERSON] (позивач) - член комісії, (директор КП «Центр реєстраційних послуг»); [PERSON] - член комісії. 09.10.2018 державному реєстратору було подано документи для проведення реєстраційної дії «Внесення рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи в результаті ліквідації», тобто з 10.10.2018 КП «Центр реєстраційних послуг» знаходиться у стані припинення, про що свідчить витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Відповідно до Акту прийому-передачі документів від 01 лютого 2019 року директор КП «Центр реєстраційних послуг» [PERSON] передав заступнику голови ліквідаційної комісії Биковець О.І. документи Комунального підприємства «Центр реєстраційних послуг». 18.01.2021 позивачем, як директором КП «Центр реєстраційних послуг», було подано до Голови ліквідаційної комісії КП «Центр реєстраційних послуг» лист-звернення, в якому просив здійснити розрахунок суми заробітної плати з квітня 2018 року та здійснити виплату сум, що відповідно до штатного розпису підприємства мали бути нараховані та виплачені йому як директору комунального підприємства у період з квітня 2018 року і по день звернення. Слід зауважити, що у матеріалах справи відсутня відповідь на вказаний лист, як і відсутні докази виплати позивачеві заробітної плати. Стаття 43 Конституції України згідно зі ст. 23 Загальної декларації прав людини проголошує право кожного на працю, що включає у себе можливість заробляти собі на життя працею, яку людина вільно обирає або на яку погоджується. Визначаючи право на працю як основу життєдіяльності людини, Конституція України закріплює та гарантує основні трудові права громадян (ст. 43, 44, 45, 46) і визначає, що основи соціального захисту, форми та види пенсійного забезпечення, принципи регулювання праці та занятості визначаються законами України (п. 6 ч. 1 ст. 90 Конституції України). Основним законом, який закріпляє право на працю та шляхи його реалізації, є Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України). Статтею 2 КЗпП України одночасно передбачено і право громадянина на працю і право на отримання за працю заробітної плати не нижче встановленого державою мінімального розміру. Працівники реалізують право на працю шляхом укладання трудового договору на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно зі ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Матеріалами справи підтверджується, що з 24.05.2016 позивач виконував обов`язки директора КП «Центр реєстраційних послуг», а від 27.06.2018 є також членом ліквідаційної комісії КП «Центр реєстраційних послуг». Відповідно до положень статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Статтею 21 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання. Статтею 22 Закону України «Про оплату праці» визначено гарантії дотримання прав щодо оплати праці, а саме суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 № 1074 затверджено Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - Порядок). Абзацом першим пункту 15 вказаного Порядку встановлено, що у разі припинення органу виконавчої влади Кабінет Міністрів України утворює відповідну комісію, затверджує її голову та визначає строк проведення реорганізації або ліквідації. Пунктом 25 Порядку встановлено, що комісія утримується за рахунок і в межах коштів, передбачених на утримання органу виконавчої влади або територіального органу, що припиняється. Фінансування заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією органів виконавчої влади або територіальних органів, здійснюється в межах коштів, передбачених на їх утримання законом про Державний бюджет України на відповідний рік (пункт 26 Порядку). Разом з тим, у листі Міністерства соціальної політики України від 24.09.2013 №821/13/155-13 «Про оплату праці членів ліквідаційної комісії» зазначається: «що стосується виплати заробітної плати голові і членам ліквідаційної комісії, то спеціального механізму оплати їх праці немає, тобто ці особи працюють та отримують заробітну плату за займаними посадами згідно з чинними у відповідній установі, організації умовами оплати праці». Враховуючи, що позивач продовжує обіймати посаду директора Комунального підприємства «Центр реєстраційних послуг», перебуваючи у складі ліквідаційної комісії цього підприємства, суд погоджується з твердженням позивача про наявність у нього права на отримання заробітної плати (у розмірі посадового окладу) директора згідно зі штатним розписом КП «Центр реєстраційних послуг» від 02.01.2018, який становить 4750,00 грн. Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Аналізуючи зміст ч. 2 ст. 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 607/14495/16-ц (провадження № 61-42314св18). На підставі викладеного суд дійшов висновку, що відповідачем порушено трудові права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати у розмірі 156 750,00 грн. за заявлені позивачем 33 місяці за період з квітня 2018 року по грудень 2020 року включно, а не по січень 2021 року, як помилково зазначає позивач. За таких обставин, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому, суд враховує, що стягуючи з відповідача на користь позивача заробітну плату, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція зазначена в пунктах 39-42 постанови Верховного Суду від 08.11.2018 у справі № 805/1008/16-а. За приписами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір, від сплати якого позивач був звільнений відповідно положень п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved