Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики від 26.05.2017 в розмірі 600 доларів США, 3 % річних відповідно до ст.625 ЦК України в розмірі 37 доларів США, який у подальшому уточнив. В кінцевому варіанті позовних вимог позивач [PERSON] просив стягнути з [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 600 дол. США, щомісячні відсотки за користування грошима за період з 26.05.2017 по 17.09.2020 в розмірі 1170 дол. США, 3 % річних за період з 27.12.2017 по 17.09.2020 в розмірі 49 дол. США, 0,1 % у день за період з 27.12.2017 по 17.09.2020 в розмірі 599 дол. США, а загалом, просив стягнути з відповідачки 2418 дол. США. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що 26 травня 2017 року між ним та відповідачкою було укладено договір позики, за яким він передав [PERSON] 600 доларів США, які остання зобов`язалася повернути не пізніше 26 грудня 2017 року з виплатою відсотків у розмірі 30 доларів США щомісяця. Позика за договором не повернута ані в цілому, ані частково. Станом на 17 вересня 2020 року сума заборгованості складає 600 доларів США, що еквівалентно 16 871,70 грн. за офіційним курсом НБУ за 100 доларів - 28,1195 грн. (на дату складання уточненого позову), з урахуванням виплати відсотків у розмірі 30 доларів США щомісячно (за 39 місяців користування грошима становить 1170 доларів США, що на день звернення з уточненим позовом еквівалентно 32 900 грн.), а всього сума боргу складає 1 770 доларів США. Також просить стягнути також 3% річних, що становить 49 доларів (що в гривневому еквіваленті становить 1 380,18 грн.). Крім того, у розписці, яка є невід`ємною частиною договору позики від 26.05.2017, зазначено, що у випадку непогашення вчасно заборгованості за договором позики [PERSON] повинна сплатити 0,1 % у день від загальної заборгованості. Таким чином, виходячи з основної суми боргу 600 доларів США, що еквівалентно 16 871,70 грн., 0,1 % в день - 16,90 грн., за 996 календарних днів прострочення заборгованості - 16 832,40 грн., що станом на 11 травня 2020 становить 599 доларів США, за офіційним курсом НБУ. Просить стягнути з [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 600 дол. США, щомісячні відсотки за користування грошима за період з 26.05.2017 по 17.09.2020 в розмірі 1170 дол. США, 3 % річних за період з 27.12.2017 по 17.09.2020 в розмірі 49 дол. США, 0,1 % у день за період з 27.12.2017 по 17.09.2020 в розмірі 599 дол. США, а загалом, просив стягнути з відповідачки 2418 дол. США., а також судові витрати. Позивач надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності за участю його представника адвоката Карпової Н.В., наполягав на задоволенні позовних вимог. Від представника позивача адвоката Карпової Н.В. до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач телефонограмою повідомила, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі, оскільки у минулому році виплатила всю суму боргу [PERSON] , зазначила, що відзив на позовну заяву подавати не буде, також просила застосувати спеціальну позовну давність. Справу просила розглянути за її відсутності. Враховуючи те, що у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, з урахуванням заяв сторін по справі, суд розглянув справу за їх відсутності на підставі наданих доказів по справі та згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України - без фіксування судового засідання технічними засобами. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що згідно з договором позики від 26.05.2017 [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) уклали договір про те, що позикодавець передає позичальникові грошові кошти у сумі 600 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути вищевказану суму до 26.12.2017 включно. (п.2 договору). Згідно з п.6 договору у разі, якщо борг не буде повернутий позичальником до вказаного строку, позикодавець має право додатково вимагати на підставі ч.2 ст.625 КК України сплату суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 5 % річних від простроченої суми щомісячно. (а.с. 8). Відповідно до письмової розписки від 26.05.2017, складеної [PERSON] , остання взяла в борг у [PERSON] 600 доларів США з щомісячною сплатою відсотків у розмірі 30 доларів США зі строком сплати 26-30 числа кожного місяця, у разі прострочення зобов`язалася сплачувати пеню у розмірі 0,1 % в день від загальної суми боргу. (а.с. 9). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Варто наголосити, що боргова розписка сама по собі не є договором позики - це лише підтвердження такого договору, який був укладений між сторонами Відповідно до ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у частині першій статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст.1047 ЦК України). Виходячи з положень ч.2 ст.1047 ЦК України, допускається пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. В порядку ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч.1 ст.1051 ЦК України). При цьому, за змістом ч.2 ст.1051 ЦК України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними та допустимими доказами (ч.2 ст.58, ст.59 ЦПК України). Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Згідно з положеннями частини першої статі 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що правова природа договору та визначені в договорі істотні умови договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду відповідача, в той же час неможливість виконання грошового зобов`язання не звільняє від відповідальності боржника, а враховуючи, що предметом укладеного між сторонами договору є саме отримання грошових коштів з метою задоволення власних потреб відповідача, при цьому позивач належним чином виконав договірні зобов`язання в частині передачі грошових коштів, тобто кожна із сторін була вільною в укладенні договору та досягла бажаного при його укладені. Згідно зі ст.ст. 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору ( ч. 1 ст. 509 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. За умовами договору сторонами досягнуто домовленості, що позика має бути повернена позичальником позикодавцю не пізніше 26.12.2017 включно. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до однієї із основних загальних засад цивільного судочинства - диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. ( ч.1 ст. 13 ЦПК України). Факт отримання грошових коштів відповідачкою [PERSON] за договором позики суд вважає встановленим, оскільки [PERSON] та [PERSON] уклали договори позики в письмовій формі. Зі змісту договору позики від 26.05.2017 випливає, що договір вважається укладеним з моменту підписання розписки, яка є невід`ємною частиною договору. Відповідно до розписки від 26.05.2017 [PERSON] отримала грошові кошти у позику із зобов`язанням їх повернення до обумовленого в договорах строку. (а.с. 8-9). Реальність договору позики означає, що сам факт укладання та підписання договору позики є достатнім підтвердженням отримання грошових коштів навіть без складання додаткових документів на підтвердження факту отримання позики. Такий же висновок міститься і в Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У протилежному стані, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач на підтвердження своїх вимог надав достатні та допустимі докази про укладення договору позики між ним та відповідачем, а також наявність не виконаного зобов`язання у [PERSON] перед ним. У свою чергу, відповідач [PERSON] не спростувала доводи позивача про укладення вказаного договору позики, її твердження про те, що борг вона повернула не підтверджені належними та допустимими доказами. Судом встановлено, що відповідачем порушено умови договору позики в частині своєчасного повернення грошових коштів, на час звернення позивача до суду відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання за договором позики, грошові кошти позивачу в повному обсязі відповідачем не повернуті, в порядку ст.1051 ЦК України, відповідач не заявляв вимог з приводу оспорювання договору позики, тому позивачем правомірно пред`явлено вимоги до відповідача про стягнення суми боргу за Договором позики від 26 травня 2017 року у розмірі 600 доларів США. Посилання відповідача про сплату боргу суд не приймає до уваги, оскільки жодних письмових підтверджень цьому надано не було. При визначені у якій валюті має виконуватися зобов`язання у разі, якщо у позику передавалася іноземна валюта, суд керується правовою позицією висловленою в Постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року. Проаналізувавши правові норми, встановлені ст. 99 Конституції України, статтями 192, 193, 523, 524, 526, 533, 625 - 627, 1046-1047 ЦК України, Закону України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Закону України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», ВП ВС зробила висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. (статтею 204 ЦК України) Разом з тим, вимоги позивача щодо стягнення щомісячних відсотків за користування позикою у розмірі 30 дол. США за місяць за період з 26.05.2017 по 17.09.2017 у сумі 1170 доларів США не підлягають задоволенню, оскільки договір позики від 26.05.2017 не містить умов щодо сплати вказаних відсотків за користування позикою, а зазначені у розписці проценти у розмірі 30 доларів у місяць суд не приймає до уваги, оскільки боргова розписка сама по собі не є договором позики, а лише підтверджує, що такий був укладений. Крім того, у п. 54 постанови Верховного суду по справі № 444/9519/12 від 28.03.2018 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до п.3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Водночас у правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання поза межами строку дії договору права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, в тому числі щодо сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили інший розмір процентів річних. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова ВСУ від 17 жовтня 2011 року у справі 6-42цс11, постанова ВСУ від 26 квітня 2017 року у справі 918/329/16). Аналіз змісту норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року № 127/15672/16-ц зазначила, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Отже, вимоги позивача щодо стягнення 3 % річних є обґрунтованими, розрахунок виконано відповідно до формули: сума санкції = С х 3 х Д / 365 / 100, де С - сума заборгованості; Д - кількість днів прострочення, тому з [PERSON] підлягають до стягнення 3 % річних за період з 27.12.2017 по 17.09.2020 у розмірі 49 доларів США. Згідно із ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч.1 ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Згідно із п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч.1, 5 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Разом з тим, відповідно до умов договору позики від 26.05.2017 строк дії договору закінчився 26.12.2017, з вимогами щодо стягнення пені та штрафу позивач міг звернутися до 26.12.2018. Однак, позивач звернувся до суду лише 03.02.2020. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, на час звернення позивача до суду сплив строк спеціальної позовної давності. Враховуючи вищезазначене, те, що відповідачка просила застосувати строк позовної давності, суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності і у зв`язку з цим, відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 0,1 % у день за період з 27.12.2017 по 11.05.2020 у розмірі 599 доларів США. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме, з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики від 26 травня 2017 року в розмірі 600 доларів США та 3 % річних в сумі 49 доларів США. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач просив стягнути з відповідача 2 418 доларів США, що станом на день винесення рішення за курсом НБУ становить 67 413,84 грн. (2 418 х 27,88 = 67 413, 84), позовні вимоги, які підлягають задоволенню становлять 649 доларів США, що еквівалентно 18 094,12 грн. (649 х 27,88 = 18 094,12). З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у сумі 840,80 грн., а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати за сплату судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (позовні вимоги, які підлягають задоволенню: 18 094,12 грн. *100% : 67 413,84 грн. ціни позову = 26,84 %), тобто 26,84 % від ціни позову (26,84 % х 840,80 грн. : 100%), що складає 225,33 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial