Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

[PERSON], діючий в інтересах [PERSON], звернувся з позовною заявою до ПАТ «ЧасівоЯрський вогнетривкий комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов»язків внаслідок виробничої травми, пізніше її уточнивши, в якій вказав, що з 17.10.1991 року по 03.09.2000 року [PERSON] працювала на різних посадах у відповідача. 29.01.1998 року під час праці у відповідача з ним трапився нещасний випадок при наступних обставинах: вогнетрив ник [PERSON] і [PERSON] отримала завдання від начальника дільниці [PERSON] на ремонт футеровки тунельних вагонів. О 13 год. 50 хв. для того, щоб записати номери відремонтованих вагонів, які стояли щільно один від одного, [PERSON] вирішила розглянути їх за допомогою електролебідки. [PERSON] причепив гак з тросом за боковину вагону, а [PERSON] ввімкнула електролебідку, попередньо підклавши під колесну пару вагону клини. Вагон самовільно покотився до борозни лафетної колії, [PERSON] вимкнула ел. Лебідку і намагалась зупинити вагон, який рухався, руками, та при падінні тунельного вагону з борозни колії бортом була травмована ліва нога [PERSON] Внаслідок виробничої травми [PERSON] було встановлено діагноз: відкритий перелом лівої гомілки з підвивихом лівої гомілки. Висновком МСЕК вперше і безстроково 22.08.2000 року позивачці встановлено 10 % стійкої втрати професійної працездатності. У зв»язку з трудовим каліцтвом, яке позивачка зазнала під час роботи на підприємстві у відповідача, а це підтверджується актом розслідування нещасного випадку, вона втратила 10 % своєї первісної профпрацездатності. Через це в неї погіршилося здоров»я, що призвело до порушення її особистих немайнових прав, була порушена нормальна життєдіяльність, оскільки вона не може повноцінно виконувати буденні вправи пошкодженою кінцівкою: в неї частково втрачені функції лівої ноги - вона не може на неї опиратися, на теперішній час постійно відвідує фізичний біль, німоту, млявість у пошкодженій кінцівці, в зв»язку з чим їй постійно приходиться проходити лікування, на що вона змушена витрачати немалі кошти, а від цього вона також постійно відчуває моральні страждання, через певні фізичні вади ноги в зв»язку з травмою вона не має можливості вести повноцінне особисте та суспільне життя, частково порушені її відносини з оточуючими людьми, близькими, друзями та знайомими, в також були порушені її плани на подальше життя, та через це в позивачки з»явилось почуття тривоги перед майбутнім. Прийшовши працювати до роботодавця здоровим працівником, через незабезпечення умов праці вона втратила 10 % своєї працездатності та вимушена з цим жити. Згідно висновку МСЕК та акту розслідування нещасного випадку від 26.09.1998 року встановлено, що причинами нещасного випадку є незадовільна організація робіт; порушення вимог інструкції при експлуатації транспортних засобів. Також зазначив, що втрата здоров»я людини є найвищою соціальною цінністю, та через те, що вона втратила його на виробництві, вона понісла значні моральні страждання, які носять триваючий характер. Професійне захворювання, яке потягнуло за собою втрату її працездатності у розмірі 10 %, спричинило їй суттєву моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 7 250 грн. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь гроші в сумі 7 250,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов»язків внаслідок виробничої травми. До судового засідання позивач [PERSON] не з»явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутністю, доручивши представляти її інтереси в суді його представнику [PERSON] В судовому засіданні представник позивача [PERSON], діючий на підставі довіреності, підтримав вимоги, викладені на підставі позовної заяви, просив їх задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON], діюча за дорученням, вважала, що позов підлягає частковому задоволенню в сумі 500,00 грн., оскільки з позивачкою стався нещасний випадок з причини її винної поведінки та порушення нею правил безпеки, незважаючи на те, що нею були пройдені усі необхідні інструктажі. Позивачка [PERSON] в порушення вимог ст. 137 ЦПК України не надала жодного доказу на підтвердження наявності моральної шкоди та обґрунтування її розміру. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди позивачкою визначено безпідставно і не є можливим, оскільки сума 7 250,00 грн. є завищеною і не відповідає глибині моральних та фізичних страждань позивачки. Наданий позивачкою акт за формою Н-1 не є безперечним доказом завдання їй саме моральних страждань. Вказаний акт є підставою для відшкодування матеріальної шкоди, яка повністю позивачці відшкодована. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності позивача на підставі тих доказів, що є в матеріалах справи. Суд, урахувавши думку представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об»єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що між сторонами склалися правовідносини з приводу завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов»язків шкоди та регулюються ст. ст. 21, 153, 173, 237-1 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізичною особою, за якою працівник зобов»язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізична особа зобов»язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Як свідчать матеріали справи, з 17.10.1991 року по 03.09.2000 року [PERSON] працювала на різних посадах у відповідача (л. с. 7). 23.09.1998 року під час праці у відповідача з ним трапився нещасний випадок при наступних обставинах: вогнетривник [PERSON] і [PERSON] отримала завдання від начальника дільниці [PERSON] на ремонт футеровки тунельних вагонів. О 13 год. 50 хв. для того, щоб записати номери відремонтованих вагонів, які стояли щільно один від одного, [PERSON] вирішила розглянути їх за допомогою електролебідки. [PERSON] причепив гак з тросом за боковину вагону, а [PERSON] ввімкнула електролебідку, попередньо підклавши під колесну пару вагону клини. Вагон самовільно покотився до борозни лафетної колії, [PERSON] вимкнула ел. Лебідку і намагалась зупинити вагон, який рухався, руками, та при падінні тунельного вагону з борозни колії бортом була травмована ліва нога [PERSON] В акті вказується вид події - падіння тунельного вагону (л. с. 8-10). За наслідками розслідування нещасного випадку роботодавцем (відповідачем) складено акт № 6 про нещасний випадок від 26.09.1998 року, відповідно до якого було встановлено факт нещасного випадку на виробництві, який трапився з [PERSON] Відповідно до зазначеного акту причинами даного нещасного випадку є: незадовільна організація робіт; порушення вимог інструкції при експлуатації транспортних засобів (л. с. 8-10). 12.08.1999 року [PERSON] вперше пройшла огляд МСЕК, де їй була встановлена 10 % ступінь втрати профпрацездатності з датою повторного огляду 12.08.2000 року (л. с. 42). За висновком довідки про результати визначення ступеня страти професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги № 079173 серії 2-18 АВ від 22.08.2000 року [PERSON] було встановлено 10 % страти професійної працездатності (л. с. 11), що не оспорювалося сторонами. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких частиною 2 вказаної статті цього Кодексу покладено на власника або уповноважений ним орган. З акту про нещасний випадок від 26.09.1998 року вбачається як наявність вини роботодавця, що виразилися у порушенні п. 2.10 посадової інструкції начальника дільниці, так і наявність вини [PERSON], що виразилися у порушенні п. п. 2.6.1; 3.16 інструкції для каменщика-вогнетривника. Згідно копії наказу ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» комісією з охорони праці на комбінаті встановлено 50 % вини [PERSON] у нещасному випадку, що трапився з нею 23.09.1998 року (л. с. 43). Крім того, з копії трудової книжки вбачається, що після отримання виробничої травми [PERSON] працювала на підприємстві ще два роки, звільнена за власним бажанням, тоб-то, позивачка не була звільнена за станом здоров»я (л. с. 7). Будь-яких документів на підтвердження перебування у лікарнях, а також інших доказів з приводу лікування травми, позивачкою не надані. Відповідно до ч. 1 ст. 440 Цивільного кодексу УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу РСР. Цією ж нормою було визначено, що моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п»яти мінімальних розмірів заробітної плати. Водночас, на час виникнення спірних правовідносин відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров»я, пов»язаним із виконанням ним трудових обов»язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалось п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров»я, пов»язаним з виконанням ним трудових обов»язків, затверджених постановою Кабінетів Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (далі Правила), відповідно до якого моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Визнаючи розмір відшкодування моральної шкоди, слід враховувати встановлені законодавством обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди, які були передбачені Правилами на день встановлення потерпілому працездатності (правова позиція Верховного Суду України згідно з постановою № 6-27цс12). Отже, чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством, зокрема ст. 440-1 Цивільного кодексу УРСР ЦК, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п»яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, який не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також годинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов»язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові № 6-156цс14 вищезазначені вимоги закону ц поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи і цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. З урахуванням вищевикладеного, враховуючи той факт, що згідно висновку комісії з охорони праці комбінату було встановлено 50 % вини позивачки у даному нещасному випадку, а також те, що професійне захворювання потягнуло за собою втрату її працездатності у розмірі 10 %, суд вважає, що на користь [PERSON] з відповідача слід стягнути 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян моральної шкоди, що в грошовому вигляді становить 1700,00 грн., в іншій частині позовних вимог слід відмовити. Вказаний розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 1 700,00 грн., на переконання суду, буде відповідати характеру та обсягу моральних переживань позивача, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та вимогам розумності і справедливості. Судові витрати слід покласти на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог у відповідності до положень ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі викладеного,

Outcome: partial