Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

[PERSON], діючи на підставі відповідної довіреності від 19.05.2017 року та в інтересах [PERSON], звернувся в суд з позовом до [PERSON] та після уточнення заявлених позовних вимог просить суд надати тимчасовий дозвіл на виїзд за межі України до Об'єднаних Арабських Еміратів малолітньому [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO], уродженця села Дібрівне Городнянського району Чернігівської області, терміном на три місяці з 15 березня 2017 року по 15 грудня 2017 року. З позовної заяви виходить, що з 14 вересня 2013 року по 31 серпня 2015 року позивач перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] та проживала з ним в м. Євпаторія Автономна Республіка Крим Україна. [INFO] від шлюбу у сторін народився син [PERSON]. 31 серпня 2015 року шлюб між сторонам було розірвано на підставі рішення Городнянського районного суду Чернігівської області. Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо. З моменту розлучення і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає. 30 березня 2017 року у приміщенні Суду у справах цивільного стану громадян в місті Дубай Об'єднані Арабські Емірати позивач уклала шлюб з громадянином Єгипту [PERSON], свідоцтво про шлюб [NUMBER] та має намір забезпечити повноцінний відпочинок своєму сину [PERSON] в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя, задля підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. Позивач неодноразово зверталась в усній формі до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд за кордон України сина [PERSON], але її прохання були залишені відповідачем без відповіді. Саме така ситуація і стала підставою для звернення до суду з вказаним позовом. Посилаючись на ст. 33 Конституції України, ст. 313 Цивільного кодексу України, ст.ст. 141, 157 Сімейного кодексу України, ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, принцип 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року та на п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянина України від 27.01.1995 року № 57, представник позивач просить задовольнити заявлені ним в інтересах позивача уточнені позовні вимоги. Ухвалою судді від 07 червня 2017 року відкрито провадження у зазначеній справі. У судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду справи останній повідомлявся належним чином, надав до суду письмову заяву від 05.09.2017 року з проханням розглянути справу без його участі, заявлені та уточнені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Крім того, у поданій заяві представник позивача вказав, що не заперечує проти ухвалення по справі заочного рішення ( а.с. 59 ). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду справи останній повідомлявся належним чином та йому двічі направлялись рекомендованим листом судові повістки про виклик до суду за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. За даними Смичинської сільської ради Городнянського району Чернігівської області відповідач зареєстрований проживаючим по [ADDRESS]. Згідно відмітки поштового відділення судові повістки про виклик до суду двічі повернуті без вручення відповідачу, оскільки [PERSON] за зазначеною адресою не проживає ( а.с. 47, 57 ). Згідно положень ч. 5 ст. 74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою їх місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Таким чином, виходячи з положень ч. 5 ст. 74 ЦПК України, відповідачу [PERSON] належним чином вручено судовий виклик і він вважається таким, що належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - органу опіки та піклування в особі Городнянської районної адміністрації Чернігівської області, в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду справи третя особа повідомлялась належним чином. Начальник служби у справах дітей Городнянської районної державної адміністрації Чернігівської області Росомаха Р.В. надав до суду письмову заяву від 05.09.2017 року з проханням розглянути справу без участі їх представника, уточнені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити ( а.с. 60-61). Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду справи третя особа повідомлялась належним чином. Начальник Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Лукянець К.В. надав до суду письмові пояснення на позовну заяву від 07.07.2017 року за № 74.01/08-13973, зміст яких зводиться до того, що спірні правовідносини до відносяться до компетенції УДМС в Чернігівській області, а тому рішення суду по даній справі не може вплинути на права та обов'язки управління ( а.с. 43-46 ). Частина 4 ст. 169 ЦПК України передбачає, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів ( постановляє заочне рішення ). Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи той факт, що відповідач [PERSON] двічі належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, в судове засідання повторно не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяв про розгляд справи за його відсутності, позивач не заперечує проти проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення, суд приходить до висновку щодо можливості проведення заочного розгляду справи та ухвалення у справі заочного рішення. У відповідності до положень частини 2 статті 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, з'ясувавши позицію позивача та третьої особи по суті заявлених позовних вимог, дослідивши в судовому засіданні усі наявні матеріали справи, встановивши наявність обставин, якими обґрунтовуються вимоги, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, прийшов до наступного. Судом в судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстровану шлюбі з 14 вересня 2013 року. Заочним рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 31.08.2015 року шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище [PERSON] - «[PERSON]». Рішення суду набрало законної сили 16.09.2015 року ( а.с. 10-11 ). Зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] ( запис поновлено повторно ) встановлено, що [PERSON] народився [INFO] у місті Євпаторія Автономна Республіка Крим та його батьками значаться [PERSON] та [PERSON] ( а.с. 9 ). Згідно офіційного перекладу свідоцтва про шлюб [NUMBER], виданого 02.04.2017 року Судом у справах цивільного стану громадян м. Дубай Об'єднані Арабські Емірати, встановлено, що громадянин Єгипту [PERSON] та громадянка України [PERSON] уклали шлюб 30.03.2017 року ( а.с. 12 ). Стаття 33 Конституції України передбачає, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків ( усиновлювачів ), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ. Згідно ст. 3 зазначеного Закону перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Відповідно до п. З Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно з п.п. 2 п. 4 даних Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно із п.п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Згідно зі ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання, є рівним правом і обов'язком батьків. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину. Згідно приписів ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. У відповідності до ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки виїзд дитини за кордон відповідає інтересам та бажанням дитини, за своєю метою має сприяти загальному розвитку дитини та її оздоровленню, в той же час позивач позбавлена можливості отримати від відповідача згоду на виїзд сина за кордон, що в розрізі даних правовідносин порушує права та інтереси неповнолітньої дитини. Слід зазначити, що відповідач дозволу на виїзд дитини за межі України не надав, оскільки з сім'єю не проживає, з колишньою дружиною та сином стосунків не підтримує, його місцезнаходження та проживання невідоме, що є перешкодою для задоволення малолітнім своїх інтересів. Відповідно до ст. ст. 212-214 ЦПК України та з урахуванням п.п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України суд повинен зазначити в рішенні назву держави прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позову до суду сплачено 640 грн. 00 коп. судового збору, які підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved