Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до Новомосковського міськрайонного суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «КомЕнерго Новомосковськ», в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. В обґрунтування свого позову [PERSON] зазначає, що [PERSON] та її син [PERSON], на підставі ордеру, отримали у користування квартиру за адресою: Дніпропетровська область, м.Новомосковськ, вул.Паланочна 11/104. Позивач зазначає, що зі [PERSON] познайомилися ще в 1994 році, почали разом проживати, як чоловік та дружина однією сім'єю, з дозволу квартиронаймача [PERSON] він був зареєстрований у вказаній квартирі. Через деякий час [PERSON] поїхала на заробітки до Російської Федерації, він разом з її сином залишилися проживати в квартирі аж до закінчення останнім середньої школи. Після закінчення навчального закладу [PERSON] переїхав на навчання та проживання до м. Дніпропетровська, де і знаходиться по сьогоднішній день. На даний момент позивач сам проживає у вказаній квартирі, утримує її та сплачує рахунки за комунальні послуги, але через те, що відповідачі залишаються зареєстрованими у спірній квартирі, позивач сплачує більше за деякі комунальні послуги. Таким чином, [PERSON] зазначає, що відповідачі без поважних причин не проживаючи в [INFO] понад шість місяців, втратила право користування зазначеним жилим приміщенням, з підстав, визначених ст.ст. 71,72 ЖК України. В судовому засіданні позивач свій позов підтримав, надав пояснення про те, що він ще в 1994 році, зі згоди [PERSON], був зареєстрований у [INFO]. Протягом тривалого часу він проживав зі [PERSON] однією сім'єю, виховував її сина [PERSON]. Його співмешканка [PERSON] народилася на території Російської Федерації, тому періодично вона залишала своє постійне місце проживання на території України і тимчасово працювала на території Російської Федерації. Нею неодноразово висловлювалося бажання набути громадянство Російської Федерації. Приблизно у 2004 році вона знову поїхала до російської Федерації, де виявила бажання здійснити догляд за його хворою матірю, а після її смерті, [PERSON] не повернулася додому, повідомила його, що має намір там залишитися. Через деякий час він зовсім втратив з нею зв'язок, однак продовжував проживати разом з сином [PERSON] [PERSON], який закінчив школу в м.Новомосковську, вступив до навчального закладу в м.Дніпропетровську, отримав освіту. Між тим, на початку 2015 року [PERSON] несподівано прибув до квартири по вул.Паланочній 13/104 в м.Новомосковську, зі своєї кімнати зібрав всі свої речі та деякі меблі і виїхав в невідомому напрямку, з того часу зв'язок зі [PERSON] також втрачено. Позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки останні без поважних причин не проживають в квартирі понад шість місяців, не несуть ніяких витрат на утримання квартири, втратили до квартири будь-який інтерес. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, шляхом розміщення оголошення в засобах масової інформації. Суд, вислухавши пояснення позивача, свідчення свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року місце проживання фізичної особи в Україні підлягає реєстрації. Підставою для реєстрації місця проживання заявника може бути ордер на житло, свідоцтво про право власності на житло, договір оренди житла, тощо); у разі відсутності зазначених документів згода власника/співвласників житла або їх уповноважених органів, наймача та членів його сім'ї на реєстрацію місця проживання заявника. Згідно зі ст. 7 Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою). Основним законодавчим актом у сфері регулювання житлових відносин є Конституція України та Житловий кодекс України, прийнятий у 1983 році. (далі - ЖК України). 17 липня 1997 року Україна ратифікувала римську Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенцію), а також Перший протокол та протоколи №№ 2, 4, 7 та 11 до цієї Конвенції. Певна увага приділена у Конвенції правам людини, що пов'язані з житлом. Так, п. 1 ст. 8 Конвенції встановлює, що кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканність житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. Судом по справі встановлено, що у житловому приміщенні за адресою [ADDRESS] зареєстровано 3 особи, а саме [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідно до акту від 07.03.2017 року складеного комісією в складі старшого інспектора відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради [PERSON], за участі мешканців будинку № 11 по вул. Паланочній м. Новомосковська, [PERSON] та [PERSON] в [ADDRESS] не проживають понад 10 років. В якості свідків судом допитані [PERSON] та [PERSON], які надали свідчення про те, що регулярно зустрічаються з [PERSON], часто бувають в квартирі [ADDRESS]. [PERSON] з 2004 року не проживає в зазначеній квартирі, їм відомо, що вона виїхала до Російської Федерації, не підтримує ніяких стосунків з [PERSON], з яким проживала однією сім'єю, як чоловік та дружина. Її син, закінчивши школу, спочатку виїхав на навчання до м.Дніпропетровська, а потім на початку 2015 року забрав свої речі з квартири та теж виїхав у невідомому напрямку. Вони намагалися всі разом встановити місце перебування відповідачів, однак їм це не вдалося. Згідно ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Тут же, в ст. 71 ЖК України, вказаний перелік обставин, визнаних поважними причинами, при яких житлове приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців. У відповідності до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.85 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Оцінивши зібрані у справі докази і з'ясувавши обставини спору, суд вважає, що відповідачі без поважних причин не проживають в спірній квартирі більше шести місяців. Поважних причин, передбачених ст. 71 ЖК України, при яких житлове приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців, судом не встановлено. У зв'язку з цим, оскільки відповідачі в спірній квартирі не проживають більше шести місяців без поважних причин, їх слід визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved