Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що 06.09.1994 року в відділі РАГС Івано-Франківського міськвиконкому зареєстрував шлюб з відповідачкою. В шлюбі у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], з яких неповнолітньою є [PERSON], [INFO] Причиною розірвання шлюбу стало те, що з квітня 2018 рокустосунки між сторонами погіршилися, вони перестали розуміти один одного, погляди на життя у них не співпадають. З цього часу подружжя проживає окремо, спільного господарства не веде, подружніх стосунків не підтримує. Шлюб носить формальний характер. Спору щодо поділу майна подружжя немає. А тому, просив шлюб розірвати, неповнолітню доньку [PERSON] залишити не проживання з матірю. Позивач в судове засідання не зявився, попередньо подав до суду заяву, відповідно до якої просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.13). Відповідачка в судове засідання не зявилась, попередньо подала до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги визнала в повному обсязі, просила розгляд справи проводити без її участі (а.с. 14). Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно повторного свідоцтва про одруження [PERSON] І-НМ № 058629 виданого 04.06.1998 року, сторони 06.09.1994 року зареєстрували шлюб в відділі РАГС Івано-Франківського міськвиконкому, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 1168 (а.с. 4). Від даного шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], з яких неповнолітньою є [PERSON], [INFO] (а.с. 5, 15). Позивач стверджує, що він перебуває у фактичних шлюбних відносинах з відповідачкою, вони не підтримують сімейних відносин, не ведуть спільного господарства. На думку позивача шлюб їх існує формально, миритися він не бажає, збереження шлюбу суперечить його інтересам. Тому такий шлюб зберігати не доцільно. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що оскільки, сторони не підтримують шлюбні відносини, їхній шлюб існує формально, а тому шлюб між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зареєстрований 06.09.1994 року в відділі РАГС Івано-Франківського міськвиконкому, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 1168 слід розірвати. Що стосується позовної вимоги про залишення неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] після розірвання шлюбу на проживання з матірю, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Оскільки, [PERSON], [INFO] на даний час виповнилось 15 років, то вона вправі самостійно визначати своє місце проживання. З огляду на вищевикладене в задоволенні вказаної позовної вимоги слід відмовити. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають до часткового задоволення. На підставі наведеного, пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 104, 110, 112, 160 Сімейного кодексу України, ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: dismissed