Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про втрату права користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS], зняття з реєстрації. Представник позивача просив позов задовольнити, подавши заяву про розгляд справи за відсутності представника. Відповідач в судове засідання не прибув і про причину своєї неявки суд не повідомив, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, в тому числі через оголошення в ЗМІ. З письмової згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Суд дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 09.09.2015р. року (а.с.6-7), з 2000 року в дану квартиру була зареєстрована [PERSON], дочка попереднього власника (а.с.9). Однак, як зазначено в позовів відповідач в цій квартирі не проживає, виїхала з даної квартири ще 5 років тому в м.Київ за повідомленням продавця. Отже, право на користування було набуто відповідачем як членом сімї попереднього власника житла, а після остаточного виїзду з даної квартири та переїзду на постійне місце проживання в інший населений пункт, встановлення факту не проживання по місцю реєстрації, а також відчуження квартири власником (мамою відповідача) відповідач втратила таке право на користування житлом. Оскільки з обставин справи вбачається, що питання визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням стосується колишнього члена сімї власника житлового приміщення, тому спір підлягає вирішенню відповідно до статті 405 ЦК. Члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Для регулювання відносин між власником житла та членами його сімї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому, хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі ст..3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сімї власника помешкання на користування ним, чинним є правило ч.1 ст.405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сімї. Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сімї права користування помешканням. Однак, що стосується вимоги зняття з місця реєстрації за даною адресою, то в цій частині слід відмовити, оскільки вимоги про покладення зобовязання провести зняття з реєстрації є передчасними, тому що відповідно до вимог статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення частково. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 405 ЦК України,

Outcome: partial