Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області з зазначеним позовом, у якому просив припинити обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме: арешт на його майно, яке складається з 1/1 частки квартири [ADDRESS] , зареєстроване в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 17.07.2008 року Першою маріупольською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер обтяження № 19745958, тип обтяження - арешт нерухомого майна, внесене на підставі ухвали про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, накладеного Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області (справа №2-4596 2008 р.). В обґрунтування позову зазначив, що 17.07.2008 р. ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області про забезпечення позову заяву [PERSON] задоволено та накладено арешт на квартиру, яка належить позивачу на праві приватної власності, на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Відповідно постанови державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя від 05.09.2016 року закінчене виконавче провадження у зв`язку з повною сплатою боргу. Проте, на сьогоднішній день арешт на вказане майно не скасовано, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду з зазначеним позовом. Ухвалою від 12.03.2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Бодягін І.Б., у судове засідання надали заяви, у яких просили справу розглянути за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримали. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку. Представник третьої особи надала заяву про розгляд справи за її відсутності, залишила вирішення справи на розсуд суду. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням наведеного, у зв`язку з неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст.ст. 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 17.07.2008 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області про забезпечення позову заяву [PERSON] задоволено та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , котра належить [PERSON] /а.с. 7/. Відповідно довідки №12-13.01-0100 від 21.01.2020 року, виданої Управлінням з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, [PERSON] з 05.10.2012 року по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] /а.с.6/ Згідно заяви [PERSON] від 25.08.2016 року, адресовану на ім`я начальника Центрального відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, у зв`язку зі сплатою боргу [PERSON] , остання претензій до позивача не має /а.с.9/. Відповідно довідки щодо стану виконавчого провадження від 19.02.2020 року виконавче провадження № 50682588 завершено 05.09.2016 року відповідно постанови про закриття виконавчого провадження на підставі п.8 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із виконанням рішення /а.с.8, 10/. З інформаційної довідки №19456133, виданої Міським комунальним підприємством «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» нерухоме майно (номер майна в реєстрі - 16523322), а саме: квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору дарування №3417 від 31.10.2006 року /а.с.12/. Згідно Витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 19745958 від 17.07.2008 року зареєстроване обтяження на 1/1 частки квартири [ADDRESS] , зареєстроване в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 17.07.2008 року Першою маріупольською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер обтяження № 19745958, тип обтяження - арешт нерухомого майна, внесене на підставі ухвали про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, накладеного Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області (справа №2-4596 2008 р.) /а.с.13/. Відповідно до ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини Судом встановлено, що відсутні підставі для накладення арешту на майно позивача, оскільки наразі відсутні будь-які виконавчі провадження відносно позивача, а тому суд вважає, що позов обґрунтований і тому підлягає задоволенню. Відповідно ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Також ч.1,2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Викладене вище дозволяє суду дійти висновку, що наявність арешту на вказану квартиру, яка належить [PERSON] на праві приватної власності, перешкоджає позивачу реалізувати свої права власника щодо вказаного нерухомого майна. У зв`язку з наведеним, аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, враховуючи той факт, що на сьогоднішній день виконавче провадження, в рамках якого накладено арешт на майно, з метою захисту права власності позивача, який позбавлений можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, а також у позасудовому порядку скасувати арешт, накладений на належне йому майно, враховуючи, що відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що необхідність у накладеному на належну позивачу квартиру не відпала, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження майном шляхом звільнення майна з-під арешту є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved