Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до державного реєстратора комунального підприємства «Реєстратор» Столярова Е.О., [PERSON] про визнання протиправними та скасування рішення державного реєстратора та зобов`язання вчинити дії. У вищевказаній позовній заяві позивач зазначає, що 23.05.2019р. рішенням №47003528 від 23.05.2019р. державного реєстратора КП «Реєстратор» Столярова Е.О. зареєстровано на праві власності за [PERSON] квартиру [ADDRESS] , про що позивачу стало відомо 31.05.2019р. з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Позивач вважає, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та внесений на підставі запис необґрунтованим, незаконним та таким, що порушує його майнові права та охоронювані законом інтереси, оскільки умови іпотечного договору не передбачають можливість здійснювати звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, в який воно було здійснено, а право власності на предмет іпотеки було зареєстровано за [PERSON] в порядку примусового звернення стягнення на нерухоме майно в період дії мораторію на примусове відчуження житла та не було дотримано порядку здійснення звернення стягнення на майно та реєстрації право власності, передбаченого законодавством про іпотеку, оскільки в іпотечному договорі відсутнє іпотечне застереження про можливість реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотеко держателем в порядку ст. 37 ЗУ «Про іпотеку». А сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотеко держателем права власності на предмет іпотеки не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння, відповідно до правової позиції, викладеної у висновку Велтикої Палати Верховного Суду у постанові від 14.02.2018р. у справі 127/8068/16-ц. В позовній заяві позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23.05.2019р., індексний номер 47003528 про реєстрацію права власності на квартиру та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23.05.2019р., індексний номер 43139208 про реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою квартири - [ADDRESS] з наступним характеристиками : кількість кімнат - 2, загальна площа - 84,20кв.м, житлова площа 42,00кв.м за [PERSON] та зобов`язати державного реєстратора КП «Реєстратор» Столярова Е.О. поновити запис про право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з наступним характеристиками : кількість кімнат - 2, загальна площа - 84,20кв.м, житлова площа 42,00кв.м. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11.07.2019р. відкрито провадження по справі та визначено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.12.2020р. закрито підготовче засідання по справі та призначено розгляд справи по суті. 01.03.2021р. електронною поштою до суду надійшла заява про застосування належного способу захисту порушених прав позивача, в якій представник позивача просить застосувати належний спосіб захисту порушених прав позивача при постановленні рішення у справі. В судовому засіданні позивач та його представник підтримала позов за викладеними в ньому обставинами та просили задовольнити позовну заяву з застосуванням належного способу захисту порушених прав позивача при постановленні рішення суду. Вислухавши пояснення учасників справи та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є однією із основних засад судочинства (пункт 3 частина перша статті 129 Конституції України). За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. 30.08.2007р. між ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» (кредитор) та [PERSON] , [PERSON] (позичальники) укладено договір про іпотечний кредит №1.07081562. За вказаним договором кредитор на умовах договору надає позивальнику грошові кошти в сумі 115000,00 доларів США на строк користування 240 місяців, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування в розмірі 11,50% річних (а.с.14-19). 30.08.2007р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Продаж зазначеної квартири за домовленістю сторін вчинено за 833250,00 грн., що за офіційним курсом НБУ на момент продажу квартири становить 165000 доларів США, які продавець одержала від покупця під час підписання цього договору. Розрахунок здійснено в приміщенні ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк» (а.с.20). 30.08.2007р. між ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» та [PERSON] , укладено іпотечний договір №1.07081562, згідно якого позивач передав, а іпотекодержатель ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» прийняв в іпотеку квартиру [ADDRESS] (а.с.21). Згідно інформації з Держанвого реєстр ру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 31.05.2019р., право власності на квартиру [ADDRESS] 23.05.2019р. зареєстровано за [PERSON] державним реєстратором Столяровим Е.О. Комунального підприємства «Реєстратор» м. Київ на підставі договору про відступлення (купівлі-купівлі) прав вимоги, серія та номер 632, виданого 13.02.2019р. видавник приватний нотаріус КМНО Верповська О.В. іпотечний договір, серія та номер 701 виданий 30.08.2007, видавник приватний нотаріус КМНО Губерська Н.Л. (а.с.11-13). Пунктом 3 іпотечного договору обумовлено, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем обов`язків, які передбачені цим або кредитним договором негайно з моменту з моменту такого невиконання або неналежного виконання. Звернення стягнення відбувається на підставі цього договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду (а.с.21). Відповідно до п.4.5 Договору про іпотечний кредит №1.07081562, у разі порушення позичальником основного зобов`язання або обов`язків за цим Договором та /або за іпотечним договором кредитор направляє на адресу позичальника рекомендованим листом письмову вимогу про усунення порушення та виконання погашеного зобов`язання з письмовим попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом 30 робочих днів від дати відправлення вимоги кредитора, позичальник не задовольнив її в повному обсязі, кредитор набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому чинним законодавством та іпотечним договором. Документом, що підтверджує відправлення кредитором листа про вимогу про усунення порушення та виконання порушеного зобов`язання та про дострокове погашення кредиту є квитанція поштового відділення про відправлення відповідного рекомендованого листа позичальнику за адресою листування, зазначеного у ст. 11 цього Договору. В матеріалах справи відсутній будь-який доказ, що підтверджує виконання вимог п.4.5 Договору про іпотечний кредит №1.07081562 від 30.08.2007р. Частиною першою статті 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону. Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Згідно з частинами першою та третьою статті 36 Закону «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. Відповідно до частини першої статті 37 Закону «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки пов`язана з дотриманням порядку, визначеного статтею 35 Закону України «Про іпотеку». У разі порушення встановленого вказаною нормою порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності не допускається. У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент набуття, на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Відповідно до частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку», яка має назву «Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки», іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Судом встановлено, що іпотекодержателем не виконано вимоги, передбачені статтею 35 Закону України «Про іпотеку» та не направляло позиивачу вимоги про усунення порушень кредитного договору з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у визначений спосіб. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №755/5072/17 (провадження № 14-100цс19) зазначено, що відповідно до пункту 15 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17 жовтня 2013 року, під час розгляду заяви та документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема, серед інших і щодо наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна. Відповідно до статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі також - Закон № 1952), державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. У частині другій статті 26 Закону № 1952 (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року, яка діяла на час звернення з позовом у цій справі) унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. За змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на викладені обставини, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, враховуючи вимоги ч.1 ст. 13 ЦПК України.. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial