Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів, та просить суд стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 11 грудня 2008 року в розмірі 73\~462,47 (сімдесят три тисячі чотириста шістдесят два) доларів США, з яких: 65000,00 доларів США сума боргу (позики) та 8\~462,47 доларів США три відсотки річних від простроченої суми, а також понесені ним судові витрати в сумі 32096,05 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що за договором позики від 11 грудня 2008 року відповідач отримав від позивача у позику грошові кошти у розмірі 65 000 доларів США. На підтвердження чого позивач посилається на власноруч складену відповідачем розписку від 11 грудня 2008 року та постанову Верховного суду від 18 квітня 2018 року у цивільній справі № 518/1647/15-ц по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів, якою на думку позивача встановлено, що правовідносини, які виникли на підставі вказаної розписки, є позикою. До серпня 2015 року позивач на поверненні\~вказаних грошових\~коштів не\~наполягав,\~оскільки між\~ним та\~відповідачем склалися довірчі відносини та відповідач визнавав факт отримання грошей в борг та зобов`язувався їх повернути. Оскілки відповідач [PERSON] свої зобов`язання за умовами договору позики від 11.09.2013 року на вимогу позивача про повернення коштів не виконав, позивач вимушений звернутись за захистом своїх прав до суду з позовом про стягнення грошових коштів. Ухвалою від 10 вересня 2020 року, у зв`язку зі зміною складу суду на стадії розгляду справи по суті, цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів прийнята до розгляду для проведення повторного розгляду справи по суті, відповідно до вимог ч. 12 ст. 33 ЦПК України. Ухвалою від 11 листопада 2020 року провадження в цивільній справі № 518/845/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів зупинено до набрання законної сили судовим рішенням по цивільній справі № 518/1256/20 за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Моноліт», [PERSON] про визнання договору позики удаваним правочином, визнання договору позики частиною правочину про спільну діяльність, визнання правочину недійсним. Ухвалою від 07 квітня 2021 року судовий розгляд цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів продовжено. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явились про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, відповідачем надано відзив на позовну заяву, згідно якого він заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що як вбачається з тексту розписки від 11 грудня 2008 року, отримані відповідачем від позивача грошові кошти є внеском позивача у спільну програму вирощування суниці. Розписка від 11 грудня 2008 року не містить зобов`язання відповідача про повернення грошових коштів на користь позивача, а також не містить умов щодо строків і порядку повернення отриманих грошей відповідачем, на момент написання вказаної розписки відповідач працював директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Моноліт» ЄДРПОУ 22515160, для деталізації зобов`язань, що випливають з письмової розписки від 11 грудня 2008 року та з метою врегулювання умов та порядку спільної діяльності з вирощування суниці, між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Моноліт», в особі відповідача як його директора, 15 грудня 2008 року укладений договір про спільну діяльність з об`єднанням вкладів. Відповідач вважає, що розписка від\~11\~грудня 2008\~року є частиною договору про спільну діяльність від 15 грудня 2008 року, а правовідносини які склались між ним та позивачем щодо одержання грошових коштів,\~в сумі 65 000,00 доларів США не є позикою, вказана розписка разом з іншими доказами підтверджує вклад позивача грошовими коштами у спільну діяльність з ТОВ «Моноліт», за результатами якої\~між сторонами\~відсутні боргові\~зобов`язання. Крім того, відповідач просить суд застосувати наслідки пропуску позивачем строку позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що за договором позики від 11 грудня 2008 року [PERSON] отримав від [PERSON] у позику грошові кошти у розмірі 65 000 доларів США. На підтвердження отримання вказаних коштів [PERSON] власноруч складена розписка від 11 грудня 2008 року,\~згідно змісту\~якої [PERSON] позичає, тобто бере у позику гроші у [PERSON] у вказаній сумі. Судом також встановлено, що рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 18 квітня 2016 року, по цивільній справі № 518/1647/15-ц, відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Мотивувальною частиною вказаного рішення встановлено, що 11 грудня 2008 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] , який був засновником та директором ТОВ «Моноліт» за усною домовленістю між собою фактично було укладено угоду про спільну діяльність, яка була оформлена в формі договору позики, що підтверджується відповідною розпискою.\~15 грудня 2008 року між [PERSON] з однієї сторони та ТОВ «Моноліт» в особі директора Юцикова С.А., був укладений договір про спільну діяльність з об`єднанням вкладів та досягнуто умови та порядку спільної діяльності з вирощування полуниці. Суд вважав не доведеним факт укладення між сторонами саме договору позики від 11 грудня 2008\~ року та отримання відповідачем грошових коштів від позивача саме в борг, оскільки дана розписка на думку суду є частиною договору про спільну діяльність за якою сторони погодилися зайнятися підприємницькою діяльністю з вирощування полуниці, а саме: з придбання саджанців, збору врожаю та продажу полуниці. Рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 18 квітня 2016 року ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2016 року залишено без змін. Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року частково задоволено касаційну скаргу [PERSON] , мотивувальну частину рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 18 квітня 2016 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2016 року змінено з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові, в іншій частині рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 18 квітня 2016 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2016 року залишено без змін. Мотивувальною частиною постанови Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року встановлено, що вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій, у порушення статей\~212-214,\~303,\~316 ЦПК України\~(у редакції, чинній на момент розгляду справи) провели оцінку розписки від 11 грудня 2008 року. Висновок про те, що у справі не доведено факту укладення договору позики, зроблений судом апеляційної інстанції без урахування того, що текст вказаної розписки містить однозначні відомості про те, що [PERSON] позичає, тобто бере у позику із зобов`язанням повернення, а не отримує на іншій підставі, гроші у [PERSON] у визначеній сумі. Факт складання розписки від 11 грудня 2008 року і отримання коштів [PERSON] підтверджується, однак останній доводив факт отримання коштів у межах правовідносин сторін щодо здійснення спільної діяльності. Однак, договір про спільну діяльність був укладений після складання розписки від 11 грудня 2008 року, а саме\~\~15 грудня 2008 року, і між іншими сторонами. Таким чином, суди дійшли неправильного висновку про те, що розписка\~\~від 11 грудня 2008 року не є документом, що підтверджує боргове зобов`язання. У відповідності до ч. 2, ч. 3\~ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Відповідно до вимог\~ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до\~ст. 1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За ч. 1\~ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України\~слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047\~ЦК України\~договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Системний аналіз наведених положень законодавства дає змогу визначити основні вимоги, дотримання яких при укладанні договору позики дозволяє виявляти справжню правову природу укладеного договору. Так, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш ніж у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору і його умов може бути надано розписку позичальника або інший документ, що засвідчує передачу позичальнику позикодавцем певної грошової суми або певної кількості речей. Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів. З огляду на зміст розписки від 11 грудня 2008 року, суд приходить до висновку про наявність між сторонами грошових зобов`язань, які випливають саме із договору позики. Покази свідка [PERSON] оголошені в судовому засіданні в порядку ст. 233 ЦПК України, не приймаються судом до уваги як доказ по справі на підтвердження того факту, що між сторонами відсутні правовідносини за договором позики, оскільки спростовуються встановленими у судовому засіданні обставинами. Згідно ч. 1\~ст. 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За приписами\~ст. 525 ЦК України\~одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що позичальник свої зобов`язання за договором позики виконав, та повернув грошові кошти позивачу за його вимогою. У відповідності зі ст. 611 ЦК України\~у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зі\~ст. 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно наданого позивачем розрахунку трьох процентів річних від простроченої суми, який приймається судом, за період з 22.11.2015 року по 23.03.2020 року їх сума складає 8\~462,47 доларів США. За таких обставин суд вважає можливим стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 11 грудня 2008 року в розмірі 73\~462,47 (сімдесят три тисячі чотириста шістдесят два) доларів США, з яких: 65000,00 доларів США сума боргу (позики) та 8\~462,47 доларів США три відсотки річних від простроченої суми. Відповідачем подана до суду заява про застосування наслідків пропуску позовної давності, при вирішенні якої суд приймає до уваги таке. Відповідно до ст.\~256,\~257 ЦК України\~позовна давність\~це строк,у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В судовому засіданні встановлено, що за умовами договору позики від 11 грудня 2008 року строк повернення суми боргу не встановлений. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це. 29 вересня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів. 22 жовтня 2015 року цей позов вручено [PERSON] , що підтверджується поштовим повідомленням про вручення, таким чином строк перебігу позовної давності починається з 22 листопада 2015 року, через тридцять днів після отримання вимоги. Згідно ч. 1\~ст. 260 ЦК України\~позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1\~ст. 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом ч. 5\~ст. 261 ЦК України\~за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. В судовому засіданні встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення грошових коштів за вказаним договором позики 05 червня 2018 року, тобто в межах строку позовної давності. Відповідно ч. 3\~ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до п. 3 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 8\~ст. 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. В п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). З п. 22 вказаної постанови вбачається, що у рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення судових витрат пов`язаних з явкою представника позивача до суду, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню, оскільки не доведено, що вони є фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відповідно ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача 8\~810,00 гривень в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial