Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в здійсненні права власності на житловий будинок, зняття з реєстрації та виселення. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2015 року позовну заяву [PERSON] за заявою позивача було залишено без розгляду. До початку розгляду справи відповідач, [PERSON], звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про встановлення сервітуту. В обґрунтування зустрічної позовної заяви зазначено, що [PERSON] з 8 квітня 1989 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] на підставі рішення суду від 14 червня 2013 року, яке набрало чинності 17 серпня 2013 року, шлюб між сторонами було розірвано. [PERSON] є власником будинку [ADDRESS]. З 10 липня 2004 року [PERSON] постійно мешкає в даному будинку та є в ньому зареєстрованою. Після розірвання шлюбу [PERSON] чинить перешкоди у користуванні житлом: відбирає ключі, не пускає в будинок. Позивач за зустрічною позовною заявою вважає, що вона має право користуватися даним будинком і тому просила суд встановити їй сервітут на проживання в житловому будинку [ADDRESS], який є власністю [PERSON], у розмірі, визначеному власником, але не менше норми, передбаченої ст. 47 Житлового кодексу України безстроково та зобов'язати [PERSON] укласти угоду щодо часткової сплати комунальних послуг на утримання будинку, визначити порядок їх сплати. В судовому засідання позивач за зустрічною позовною заявою, [PERSON], зустрічний позов підтримала та просила суд задовольнити позовні вимоги. Суду пояснила, що була зареєстрована в будинку, який належить [PERSON], за згодою його власника. Мешкала в цьому будинку постійно та це є її постійним місцем проживання. Після розірвання шлюбу [PERSON] почав погрожувати її виселенням, не пускав до будинку. Вона, в свою чергу, не чинить йому жодних перешкод в користуванні житлом. Вона також сплачує комунальні послуги. Іншого житла вона не має. В будинку в с.Аули Криничанського району Дніпропетровської області, який вона успадкувала від матері, мешкає її донька з родиною - всього 6 осіб, тому вона не має змоги там жити. Відповідач за зустрічною позовною заявою, [PERSON], зустрічну позовну заяву не визнав, проти задоволення позовних вимог заперечував. Суду пояснив, що [PERSON] для нього стороння особа, тому він не може з нею жити. [PERSON] постійно влаштовує скандали. Окрім того, [PERSON] має власне житло, де може жити. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. На підставі договору дарування від 29 грудня 1993 року [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с.4-5). В даному будинку, окрім [PERSON], з 20 липня 2004 року зареєстрована його колишня дружина [PERSON], що підтверджується домовою книгою (а.с.11-13) та адресною довідкою (а.с.19). На підставі рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2013 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.17). Судом встановлено, що з моменту реєстрації [PERSON] постійно мешкає у вказаному будинку і це є її постійним місцем проживання. Дана обставина визнана сторонами в судовому засіданні, а тому у відповідності до ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України не підлягає доказуванню. Також судом встановлено, що [PERSON] зареєстрована в будинку, який належить [PERSON], за згодою власника, що не заперечував в судовому засіданні відповідач за зустрічною позовною заявою. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ч.1 ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ч.2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР до членів сім'ї належать дружина, діти і батьки. Оскільки [PERSON] вселилася у спірний будинок за згодою власника, [PERSON], з додержанням правил про реєстрацію, тобто у встановленому законом порядку набула право користування цим житлом, вказаний будинок є постійним її місцем проживання протягом більше 10 років, суд приходить до висновку, що [PERSON] має право користуватися житловим будинком [ADDRESS] нарівні з власником будинку, [PERSON] Згідно з ч.1 ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволенні іншим способом. Частиною 1 ст. 402 Цивільного кодексу України визначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Отже, в даному випадку, право користування чужим майном (сервітут), а саме право користування [PERSON] житловим будинком, який належить [PERSON], встановлено законом. При цьому, позбавлена права користування даним житлом [PERSON] може лише за умов визнання її такою, що втратила право користування цим житлом або ж виселення з підстав та у порядку встановленому законом. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм право на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або ос порені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Судом встановлено, що [PERSON] не лише має право, а і продовжує користуватися житловим будинком, який належить відповідачу за зустрічною позовною заявою. Жодних доказів порушення її права користування даним спірним майном позивачем за зустрічною позовною заявою суду не було надано. Крім того, позивач не вказує, чому вона не можу користуватися будинком без встановлення сервітуту. Враховуючи положення ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, згідно з якою суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, приймаючи до уваги, що право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві, на підставі встановлених судом обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічної позовної заяви. Вирішуючи питання про розподіл судових витрату відповідності до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, приймаючи до уваги, що первісний позов залишено без розгляду, а у задоволенні зустрічної позовної заяви - відмовлено, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені сторонами стягненню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed