Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до Кам`янського районного суду Черкаської області з позовною заявою до ДП «Укрводшлях» про стягнення середнього заробітку під час проходження військової служби, компенсацію за невикористану відпустку за період роботи, середній заробіток у зв`язку із не проведенням та затримкою розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Позовні вимоги мотивує тим, що 12.08.2016 року він був прийнятий на роботу на посаду 3-го помічника капітана, 3-го помічника механіка теплоходу «Айдар» до ДП «Укрводшлях». В подальшому працював на різних посадах, після чого вирішив припинити трудові відносини з підприємством та 09.11.2020 року його було звільнено за власним бажанням, однак при звільненні йому не були виплачені всі належні суми та не було проведено повторного розрахунку. З цього приводу позивач звернувся до відповідача з відповідною заявою, на що отримав відповідь, яка не стосується суті справи. 14.04.2021 року ухвалою Кам`янського районного суду Черкаської області було відкрито провадження по справі, вирішено розгляд даної цивільної справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач наполягав на задоволені позовних вимог, надав до суду уточнені вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, 07.05.2021 року надав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що у період з 12.08.2016 року по 09.11.2020 року [PERSON] дійсно працював на ДП «Укрводшлях», а також з 30.06.2017 року по 29.06.2020 року проходив військову службу. Вказує, що дійсно на підприємстві виникла заборгованість з виплати заробітної плати, однак не у 2017 році, як вказав у позовній заяві позивач, а у 2019 році. Наголошує на тому, що позовна заява [PERSON] щодо стягнення з ДП «Укрводшлях» середнього заробітку під час проходження військової служби за період з 30.06.2017 року по 29.06.2020 року не відповідає дійсним обставинам по справі та спрямована виключно на безпідставне отримання позивачем грошових коштів. Щодо відшкодування моральної шкоди вказує, що позивачем не зазначені будь-які моральні страждання, а тільки вказує на відсутність заощаджень. Враховуючи, що з 30.06.2017 року по 29.06.2020 року [PERSON] отримував «подвійну зарплату», тобто грошове забезпечення як військовослужбовець за контрактом та заробітну плату, щодо завдання йому моральної шкоди, у результаті утвореної заборгованості у ДП «Укрводшлях» є сумніви. Звертають увагу, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження завдання йому моральної шкоди. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з позивачем до 09.11.2020 року, був звільнений відповідно до Наказу №211-о від 06.11.2020 р., за власним бажанням, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зазначені обставини підтверджуються копією трудової книжки (а.с. 9-10), копією заяви [PERSON] про звільнення від 04.11.2020 р. (а.с. 12), а також Наказом про звільнення [PERSON] від 06.11.2020 р. №211-0 (а.с. 11). Як вбачається із копії військового квитка серії [NUMBER] [PERSON] 30.06.2017 р. на підставі Наказу командира в/ч [NUMBER] №31-РС був призваний на військову службу за контрактом до Збройних Сил України, де звільнений 29.06.2020 р. в запас Наказом командира в/ч [NUMBER] №6-РС (а.с.13-14). Відповідно до частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України - за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Оскільки, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Вина власника не виключається при відсутності грошей на розрахунковому рахунку, фінансових труднощах підприємства тощо. Згідно довідки про надання інформації ДП «Укрводшлях» від 27.04.2021 №10-10/218, станом на 23.04.2021 року сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати становить 82253,81 грн. Згідно зі ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Враховуючи те, що заборгованість відповідача перед позивачем підтверджується матеріалами справи, а тому суд вважає можливим стягнути її. Крім цього, позивач зазначає, що з моменту прийняття його на роботу і по день його звільнення, ним не використано 52 дні невикористаної відпустки за період роботи з 16.05.2018 року по 09.11.2020 року. Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до п. 2 розділу І та п. 7 розділу ІV Постанови Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Нарахування виплат за час щорічної відпустки, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців на відповідну кількість календарних днів року (за винятком святкових і неробочих днів). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Як вбачається з довідки про надання інформації ДП «Укрводшлях» від 14.05.2021 №10-10/242, середньоденна заробітна плата, затверджена Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 становить 244.78 грн. сума компенсації за невикористану щорічну відпустку строком 52 календарних дні [PERSON] розрахована за формулою (загальна сума = кількість днів х середньоденну заробітну плату) становить 12728,56 грн. Суд приходить до висновку, такий розрахунок є обґрунтованим, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 12728,56 грн. Одночасно, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 10.11.2020 року по день винесення судового рішення по справі. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Згідно до п. 2 розділу І та п. 8 розділу ІV Постанови Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] був звільнений 10.11.2020 року на момент винесення рішення по справі минуло 138 робочих днів, а отже сума середнього заробітку за час затримки розрахунку виходить з наступного 244,78 грн. (середньомісячна заробітна плата) х 138 (робочих днів) =\~33779,64 грн. Вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на його користь суми середнього заробітку за час затримки розрахунку на час звернення з позовом до суду є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 30000,00 гривень, суд виходить з наступного. Згідно статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд звертає увагу, що позивач в обґрунтуванні свого позову зазначає, що моральна шкода обумовлена тим, що після звільнення він залишився без жодних заощаджень, був вимушений позичати кошти у родичів, щоб оплачувати проїзд. Водночас позивач не вказує як порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і чи вимагало це від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а також характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких він зазнав, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, враховуються стан тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі Бочаров проти України (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом. Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Враховуючи зазначене, суд не вбачає підстав для задоволення позову і в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не було надано суду доказів, які підтверджують факт заподіяння йому моральних страждань в результаті дій відповідача. Отже, виходячи з системного аналізу наведених норм законодавства та обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial