Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про захист честі гідності та ділової репутації. Свій позов обґрунтовує тим, що відповідач є батьком його колишньої дружини [PERSON] Між ним та [PERSON] другий рік існує спір стосовно спілкування із малолітнім сином [PERSON], [INFO]. Через цей спір відповідач будь-якими засобами намагається відвернути його увагу від суперечок із колишньою дружиною. Відповідач неодноразово, протягом 2013-2014 років звертався до правоохоронних органів із заявами про вчинення начеб то ним різних злочинів. По вказаним заявам стосовно нього не було відкрито жодного кримінального провадження. При цьому йому доводилося неодноразово надавати пояснення працівникам правоохоронних органів, спілкуватися із ними за місцем свого проживання. Візити працівників правоохоронних органів бачили його сусіди та знайомі, які вважають його якимось кримінальним авторитетом. Постійні спілкування з правоохоронним органами дуже негативно впливають на його душевний стан та стан його здоров'я, оскільки він є інвалідом 2 групи. У нього погіршилися стосунки з сусідами та знайомими. Вказане значною мірою впливає на його гідність та потребує захисту його честі від незаконних дій відповідача. Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи» передбачено, що позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. В пункті 15 Постанови вказано, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 25 Постанови передбачено, що спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. У зв'язку з цим він має право просити суд захистити його честь та гідність та зобов'язати відповідача принести письмові вибачення на його користь, спростувати неправдиву інформацію про вчинення декількох злочинів. У зв'язку з неправомірною поведінкою відповідача стосовно поширення неправдивої інформації, йому була завдана моральна шкода, адже відбувся стрес та порушення нормального психічного стану. Йому, як інваліду 2 групи дуже тяжко в психологічному сенсі постійно виправдовуватися перед працівниками правоохоронних органів та пояснювати їм, що заяви відповідача є надуманими. Моральну шкоду він оцінює в сумі 5000 грн. Просив суд зобов'язати відповідача в письмовому вигляді принести йому вибачення через поширення недостовірної та неправдивої інформації про вчинення ним злочинів, стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 5000 грн. та судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позовні вимог зменшив, просив зобов'язати відповідача в письмовому вигляді принести вибачення позивачу через поширення недостовірної та неправдивої інформації про вчинення злочинів з боку позивача та зобов'язати відповідача подати заяви до Черкаського РВ УМВС України в Черкаській області, Соснівського РВ УМВС України в Черкаській області, Придніпровського РВ УМВС України в Черкаській області, УМВС України в Черкаській області про спростування завідомо неправдивих повідомлень про вчинення злочинів позивачем та надати позивачу копії відповідних заяв; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 1 грн. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували посилаючись на його безпідставність. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. З листа начальника УМВС України в Черкаській області Пустовара В.В №3-11-я-119 від 8 листопада 2014 року вбачається, що 13 жовтня 2014 року до УКР УМВС України в Черкаській області надійшла заява [PERSON], мешканця [ADDRESS] щодо скоєння неправомірних дій, на його думку, колишнім зятем гр-ном [PERSON] По кожному з викладених у заяві [PERSON] фактах, співробітниками УМВС та МВ-РВ області проводиться перевірка та вживаються заходи по встановленню осіб, причетних до вказаних правопорушень. Так, в ніч на 15 жовтня 2013 року в с. Хутори Черкаського району було пошкоджено вогнем автомобіль «Форд Мондео» д.н.з. [NUMBER]. Дана подія внесена в ЄРДР №12013250270001544 від 15 жовтня 2013 року та відкрито кримінальне провадження кваліфіковане за ч.2 ст. 194 КК України. В ніч на 17 жовтня 2013 року в [ADDRESS], було пошкоджене вогнем підсобне приміщення на території домоволодіння [PERSON] Дана подія зареєстрована в ЖЄО №1207 від 18 жовтня 2013 року. Матеріал списано в справу №838 від 25 листопада 2013 року, в зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. В ніч на 22 жовтня 2013 року в с. Лихоліти Чорнобаївського району, було пошкоджено вогнем накриття для сіна на території домоволодіння [PERSON] Дана подія внесена в ЄРДР №12013250280000648 від 23 жовтня 2013 року та відкрито кримінальне провадження кваліфіковане за ст. 194 КК України. 31 грудня 2013 року до Катеринопільського РВ УМВС надійшло звернення [PERSON] про те, що в [ADDRESS], невідома особа розбила вікна в домоволодінні. Дане звернення зареєстроване в ЄО Катеринопільського РВ УМВС за №1345 від 31 грудня 2013 року. 28 січня 2014 року СВ Катеринопільського РВ відомості про кримінальне порушення внесено до ЄРДР за №12014250180000049 з правовою кваліфікацією за ч.1 ст. 296 КК України. 22 січня 2014 року близько 02 год. невідомі особи пошкодили вікна склопакетів квартири [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON] Дана подія Соснівським РВ внесена до ЄРДР за №12013250040000277 від 22 листопада 2014 року та відкрито кримінальне провадження кваліфіковане за ст. 194 КК України. 2 жовтня 2014 року по [ADDRESS] в будинку гр. [PERSON] сталася пожежа. Відомості по даному факту внесено до ЄРДР Катеринопільського РВ УМВС за №12014250180000346 від 2 жовтня 2014 року. Правова кваліфікація ч.2 ст. 194 КК України. 30 грудня 2013 року о 08 год. по [ADDRESS] невстановлена особа пошкодила автомобіль «ІЖ 412», який належить [PERSON] Відомості по даному факту внесено до ЄРДР Придніпровського РВ УМВС за №12014250050000560 від 19 березня 2014 року. Правова кваліфікація ч.1 ст. 194 КК України. Право кожного на повагу до його гідності визначено в ст. 38 Конституції України. Як зазначено у роз'ясненнях Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи» (п.4), чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихологічної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь(поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Згідно з ч.3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації Як випливає із змісту ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його честі та гідності. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч.5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та противоправних посягань. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи», під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Разом з тим, відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи», відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Як вбачається з рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003, звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. Оскільки відповідач вважає що позивач вчиняє стосовно нього та його близьких родичів злочини, звертається в правоохоронні органи з заявами про вчинення злочинів з метою перевірки викладених в заявах обставин, суд вважає, що такі звернення [PERSON] до правоохоронних органів не може вважатися поширенням інформації, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки ці відомості повідомлялися не з метою доведення їх до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки матеріалами справи і вході судового розгляду, не було доведено факт порушення прав чи інтересів позивача, а сама позивач не змін довести наявність порушеного права і підстави для відшкодування моральної шкоди. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed