Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із вказаним вище позовом. Обґрунтовуючи позов вказував, що йому на праві власності згідно свідоцтва, належить земельна ділянка площею 0,6903 га., кадастровий номер 7324085000:05:002:0141, розташована на території Корманської сільської ради Сокирянського району Чернівецької області, призначена для ведення особистого селянського господарства. 24.12.2013 року за його заявою, спеціалістом Сокирянського райвідділу ДП «Центр ДЗК» [PERSON] були встановлені межові знаки земельної ділянки, про що був складений відповідний акт прийому-передачі в присутності власників суміжних земельних ділянок. Навесні 2014 року, відповідачі самовільно захопили частину належної йому земельної ділянки, знищили межові знаки і посадили на ній фруктові дерева. 16.03.2015 року інженером-землевпорядником Чернівецької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» знову були винесені в натурі межі належної йому земельної ділянки, згідно технічної документації. При цьому, інженером був встановлений факт самовільного зайняття відповідачами частини належної йому земельної ділянки, про що було складено відповідний акт. Встановлені 16.03.2015 року межові знаки були знову знищені відповідачами, внаслідок чого він звернувся до ПП «Велес 2011» для встановлення втретє межових знаків, що ними було зроблено. Визначені ПП «Велес 2011» межові знаки теж були знищені відповідачами, після чого він звернувся із відповідною заявою в Державну інспекцію сільського господарства Чернівецької області. Після проведеної перевірки, працівниками Державної інспекції сільського господарства було встановлено факт використання відповідачами частини його земельної ділянки, а саме: [PERSON] 0,0236 га., [PERSON] 0,0615 га. та [PERSON] 0,0176 га., про що було складено акт від 26.11.2015 року. Враховуючи наведене, просив зобовязати відповідачів усунути йому перешкоди в користуванні земельною ділянкою, шляхом викорчування ними за власний рахунок насаджених фруктових дерев. Окрім того, вказуючи що своїми діями відповідачі не допускали його до обробітку належної йому земельної ділянки, він зазнав значних душевних переживань. Він не міг в повному обсязі використовувати належну йому земельну ділянку, а тому був позбавлений можливості заробити собі додаткові кошти на лікування. Він неодноразово був змушений звертатися у відповідні організації, для того щоб повторно виставляти межові знаки, в міліцію із заявами, та в інспекцію з сільського господарства, на що витрачав значні кошти із отриманої пенсії. Просив стягнути з відповідачів завдану йому моральну шкоду в сумі 1500 грн., 1103,32 грн. витрат за встановлення межових знаків та вартість витрат, понесених на правову допомогу. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідачі проти задоволення позову заперечували та просили відмовити в його задоволенні. Зокрема відповідачі [PERSON] та [PERSON] зазначили, що при виділенні їм земельних ділянок та розробці первинної технічної документації, працівниками Чернівецької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» було допущено помилку, внаслідок чого їм були відведені земельні ділянки, на яких розташовані багаторічні насадження захисної смуги, криниця, дорога та мережа електропередач. Внаслідок цього, вони не можуть в повній мірі використовувати належну їм земельну ділянку, а тому вони визначили собі межі земельної ділянки, без врахування цих перешкод. Визнаючи фактично факт зайняття частини земельної ділянки [PERSON], вважають що їхні дії є правомірними, оскільки внаслідок допущеної проектною організацією помилки, порушується їхнє право на земельні ділянки. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, при цьому зазначив, що факт знищення відповідачами меж земельної ділянки будь-якими доказами не підтверджений. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що під час виготовлення технічної документації і встановлення меж земельної ділянки в натурі, в разі виявлення помилки, відповідачі могли і повинні були звернутися із скаргою до проектної організації, чого ними зроблено не було. Допитаний в якості свідка інженер-землевпорядник Чернівецької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» [PERSON] суду пояснив, що на виконання заяв [PERSON] та відповідачів, визначав на місцевості межові знаки належних їм земельних ділянок. Розробленням та виготовленням первинної технічної документації їхній відділ не займався. Свідок [PERSON] суду пояснив, що з 2008 року по 2010 рік, він працював на посаді інженера-геодезиста Сокирянського відділу ДЗК. В 2010 році, він разом з [PERSON] здійснював зйомку земельних ділянок та виготовляв картографічні данні. На місцевості ними було зафіксовано наявність на земельній ділянці дороги, криниці, насадження дерев та опору електромережі. Всі документи були передані до обласного відділу, який і розробляв технічну документацію. В 2014 році, він разом з [PERSON] виїжджав на місцевість встановлювати межові знаки земельної ділянки [PERSON], під час чого ними був виявлений факт самовільного зайняття відповідачами частини земельної ділянки, належної [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала показання, аналогічні показанням [PERSON] та [PERSON] Суд, заслухавши думку учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, встановивши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про часткове задоволення позову, з огляду на таке. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.11.2013 року, [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка площею 0,6903 га., кадастровий номер 7324085000:002:0141, розташована на території Корманської сільської ради Сокирянського району Чернівецької області, призначена для ведення особистого селянського господарства (а.с. 5). Згідно актів прийому-передачі межових знаків на зберігання від 24.12.2013 року та 04.11.2015 року, [PERSON] було визначено на місцевості межові знаки належної йому земельної ділянки. Статтею 14 Конституції України встановлено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.2 ст.90 ЗК України, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Згідно ч.ч.1, 2 ст.152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З досліджених в судовому засіданні матеріалів справи, зокрема акту обстеження земельної ділянки від 16.03.2015 року (а.с. 12); схематичного плану земельних ділянок (а.с. 13), листа Державної інспекції сільського господарства в Чернівецькій області №10-11/1093 від 30.11.2015 року (а.с. 15); актів перевірки дотримання вимог земельного законодавства, складених державним інспектором сільського господарства [PERSON] від 26.11.2015 року (а.с. 18-23); протоколів про адміністративне правопорушення №№00037, 00038, 00036 від 26.11.2015 року, складених державним інспектором сільського господарства [PERSON] (а.с. 24-26); приписів за №№ 00042, 00043, 00041 від 26.11.2015 року (а.с. 27-29); постанов про накладення адміністративного стягнення за №№ 32, 33, 34 від 07.12.2015 року (а.с. 31-33); та актів перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 11.01.2016 року (а.с. 34-36), судом з достовірністю встановлений факт зайняття відповідачами частини земельної ділянки позивача, шляхом насадження на ній фруктових дерев. Враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини, суд вважає, що порушене право позивача на належну йому земельну ділянку підлягає захисту, шляхом зобовязання відповідачів усунути йому перешкоди в користуванні земельною ділянкою, викорчувавши насаджені ними фруктові дерева. При цьому, суд не бере до уваги доводи відповідачів стосовно допущеної помилки проектною організацією під час виділення їм земельних ділянок, внаслідок чого вони були змушені зайняти частину земельної ділянки позивача, оскільки вказані обставини не є предметом спору. Згідно ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до п.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Так, позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що внаслідок протиправних дій відповідачів він зазнав будь-яких душевних страждань, а тому в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди слід відмовити. З аналогічних підстав, слід відмовити і в задоволенні позову в частині стягнення з відповідачів вартості проведених робіт з встановлення межових знаків, оскільки позивачем не доведено того факту, що саме відповідачі, своїми діями здійснили пошкодження встановлених межових знаків. Згідно ч.3 ст.79 ЦПК України, до витрат повязаних з розглядом судової справи, зокрема належать витрати на правову допомогу, витрати повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз. Статтею 84 ЦПК України визначено, що витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, і такі витрати відносяться до судових витрат, які підлягають розподілу судом між сторонами відповідно до ст.88 ЦПК України. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Згідно ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Так, у відповідності до укладеного між позивачем та адвокатом [PERSON] договору про надання юридичних послуг від 11.11. 2015 року, акту виконаних робіт від 15.01.2016 року та квитанції №72 від 09.11.2015 року, останній надав [PERSON] правову допомогу з питань підготовки та складення позовної заяви на суму 3500 грн., які підлягають стягненню в рівних частках з відповідачів. Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно п.п.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» №3674-VІ від 08.07.2011 року, за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, позивачем сплачується судовий збір в розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, який має бути сплаченим на користь держави на р/р 31217206700204, одержувач: УДКСУ у Сокирянському районі, 22030001, код ЄДРПОУ 37870811 ГУДКСУ у Чернівецькій області, МФО 856135. Відповідно до ч.6 ст.6 вищевказаного Закону, у разі, якщо позов подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір обчислюється з урахуванням загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог окремим платіжним документом. У разі, коли позов немайнового характеру подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір сплачується кожним позивачем окремим платіжним документом у розмірах, установлених статтею 4 цього Закону за подання позову немайнового характеру. Відповідно до ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються інваліди І та ІІ груп. Згідно витягу із акту огляду МСЕК №006446 [PERSON] є інвалідом ІІ групи (а.с. 42), а тому судові витрати за подання ним до суду позовної заяви слід стягнути з відповідачів на користь держави.

Outcome: partial