Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить: - зобов,язати ДП «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» поновити його на посаді майстра виробничої дільниці цеху 99 таб № 0225 з 18 квітня 2017 року; - стягнути з ДП «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» на його користь середній заробіток за період з 18.04.2017 року по дату ухвалення рішення; - стягнути з ДП «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» на його користь 10000,00 грн. завданої моральної шкоди. В обгрунтування позову позивач зазначив, що 14.03.2000 року позивача прийнято на роботу до ДП «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» , на посаду майстра виробничої дільниці цеху 99 таб № 0225. 18.04.2017 між позивачем та Міністерством оборони України в особі Командира військової частини [NUMBER] підписано контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком на два роки. В подальшому [PERSON] направлений в зону АТО , де й на теперішій час приймає участь у бойових діях. Наказом № 260-К від 10.05.2017 року позивача звільнено з посади майстра виробничої дільниці цеху 99 таб № 0225 з 18 квітня 2017 року, у зв,язку зі вступом на військову службу згідно п. 3 ст. 36 КЗпП України. Через батьків, які є його представниками звернувся до відповідача з питанням про поновлення його на роботі,але на звернення було отримано лише пояснення про неможливість поновити його на займаній посаді та надано не засвідчену копію наказу про звільнення. Позивач вважає його звільнення незаконним, оскільки на даний час в країні діє особливий стан та відповідно до вимог чинного законодавста за ним повинно зберігатись місце роботи, посада та заробіток. З урахуванням норм чинного законодавства України, роз,яснень Міністерства оборони України, наказ про його звільнення є незаконним, порушує його конституційне право на працю. Вищий адміністративний суд України у постанові від 16.02.2015 року (справа № 800/585/14), виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» , що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду. З огляду на те, що під час незаконного звільнення він перебуває на військовій службі за контрактом і незаконне звільнення істотно вплинуло на його існуючий спосіб життя, на його майновий стан і майновий стан сім,ї, тому він визначає, що йому заподіяна моральна шкода у розмірі 10000,00 грн. Вважаючи, що звільнення відбулось з порушенням гарантій визначених\~статтею 119 КЗпП України,\~просить відновити його трудові права шляхом поновлення на посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. Представники позивача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали ,просили його задовольнити. Представники відповідача ДП «ХКБМ ім. О.О. Морозова» [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували , посилаючись на те, що наказом підприємства №10 від 13.03.2000 року позивача прийнято на роботу на посаду майстра виробничої дільниці. Наказом про мобілізацію на військову службу №191-к від 24.04.2014 року на основі повістки Комінтернівського РВК про призив до Збройних сил України у зв,язку з мобілізацією на особливий період та відповідно до ст. 19 КЗпП України позивача звільнено від обов,язків майстра . Відповідно до наказу №191-к підприємство зберегло за позивачем на час мобілізації , на особливий період , але не більше одного року , посаду та середній заробіток , у відповідності до ст. 119 КЗпПУ та справило розрахунок з позивачем за відпрацьований час. 05.05.2015 року до підприємства надійшла заява позивача , в якій останній заначив, що в зв,язку з демобілізацією , просить приступити до роботи з 05.05.2015 року. Наказом №240-к від 05.05.2015 про демобілізацію на основі наказу Президента України №15/2015 від 14.01.2015 «Про часткову мобілізацію» підприємство поновило позивача на посаді майстра виробничої дільниці. На підставі контракту про проходження громадянинами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу , підприємство наказом №260-к від 10.05.2017 року звільнило позивача згідно п. 3 ст. 36 КЗпПУ, у зв,язку з вступом на військову службу за контрактом. Таким чином, контракт позивача про проходження громадянинами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу , що набрав чинності з 18.04.2017 , потрібно кваліфікувати як вступ на військову службу на професійній основі , а тому працівник підлягає звільненню на підставі п. 3 ст. 36 КЗпПУ. Представник третьої особи - Військової частини [NUMBER] в судове засідання не з,явився. Представник третої особи - Новобоварського об,єднаного районного військового комісаріату м. Харкова в судове засідання не з,явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності , в матеріалах справи знаходяться письмові заперечення проти позову ,в яких представник комісаріату зазначив, що позивач перебував на військовому обліку офіцерів запасу Новобаварського ОРВК м. Харкова. У квітні 2017 року прийнятий на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу до Збройних Сил України . Наказом командира в/ч [NUMBER] від 06.04.2017 №64 призначений на посаду заступника командира танкової роти з озброєння танкового батальйону в/ч ПП [NUMBER] . Оскільки позивач на даний час виконує обов,язки військової служби, то відповідно ст. 119 КЗпП України за ним гарантується збереження роботи і середнього заробітку. Крім того, позивач є військовослужбовцем та на нього поширюється дія ст. 39 ЗУ «Про військовий обов,язок і військову службу», відповідно до якої: громадяни України, призвані на строкову військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч. 3,4 ст. 119 КЗпП України. Також зазначив, що керівництву ДП «ХКБМ ім. О.О. Морозова» 13.04.2017 електронною поштою направлялися довідки про прийняття позивача на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу до Збройних Сил України та щодо поширення на нього гарантій , передбачених ст. 119 КЗпПУ, ст. 39 ЗУ «Про військовий обов,язок і військову службу» від 13.04.2017 №3/34. Представник просив ухвалити законне та обгрунтоване рішення. Третя особа - директор Державного підприємства «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» [PERSON] в судове засідання не з,явився. Суд, вислухавши вступне слово учасників справи , вивчивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено , що позивача [PERSON] наказом № 10 від 13.03.2000 року прийнято на роботу до ДП «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» на посаду майстра виробничої дільниці цеху 99 таб № 0225. Наказом № 191-к від 24.04.2014 року ДП «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» на підставі повістки Комінтернівського РВК про призив до Збройних Сил України в зв,язку з мобілізацією на особливий період та у відповідності до ст. 119 КЗпП України, [PERSON] звільнено від роботи в зв,язку з мобілізацією до Збройних Сил України з 24.04.2014 року, за [PERSON] збережено на час мобілізації на особливий період робоче місце, посада та середній заробіток у відповідності до ст. 119 КЗпП України, здійснено розрахунок з [PERSON] за відпрацьований час по 23.04.2014 року включно. \~ \~ \~ \~05 травня 2015 року [PERSON] до ДП «ХКБМ» подано заяву , в якій позивач просив в зв,язку демобілізацією приступити до роботи з 05.05.2015 року. Наказом № 240-к від 05.05.2015 року ДП «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» в зв,язку з демобілізацією з військової служби на підставі Указа Президента України від 14.01.2015 року № 15/2015 «Про часткову мобілізацію» [PERSON] зобов,язано перейти до виконання своїх посадових обов,язків з 05.05.2015 року. Як вбачається з довідки Жовтневого об,єднаного районного військового комісаріату м. Харкова від 13.04.2017 р за №3/34 , позивач [PERSON] прийнятий на військову службу за контрактом офіцерського складу до Збройних Сил України згідно ст. 20 ЗУ «Про військовий обов,язок і військову службу» та наказом командира в/ч [NUMBER] від 06.04.2017 №64 призначений на посаду заступника командира танкової роти з озброєння танкового батальйону в/ч ПП [NUMBER] . Відповідно до вимог чинного законодавства передбачено гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов,язків ( ч. 3 ст. 119 КЗпПУ та ч. 2 ст. 39 ЗУ «Про військовий обов,язок і військову службу»). 18 квітня 2017 року позивач добровільно уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України та наказом №112 від 18.04. 2017 року його зараховано до списків особового складу військової частини на посаду заступника командира третьої танкової роти з озброєння танкового батальйону військової частини польова пошта [NUMBER] сухопутних військ Збройних Сил України, ВОС 4201003, (1574). Відповідно до умов контракту [PERSON] ознайомився із законами та іншими нормативно-правовими актами України, які регулюють порядок проходження військової служби і добровільно бере на себе зобов,язання: проходити військову службу у Зброних Силах України протягом строку Контракту, а разі настання особливого періоду понад установлений строк Контракту. Наказом № 260-к від 10.05.2017 року [PERSON] звільнено за п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України у зв,язку із призивом або вступом на військову службу. Частиною п`ятою статті 17 Конституції України гарантовано, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. В частині шостій статті 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення. Відповідно до змісту частин першої та третьої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Згідно з частиною третього статті 119 КЗпП України (у редакції Закону України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». У постановах Верховного Суду, від 14 лютого 2018 року у справі № 131/1449/16-ц (касаційне провадження № 61-4157св18); від 14 лютого 2018 у справі № 727/2187/16-ц (касаційне провадження № 61-3951св18); від 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц (касаційне провадження № 61-4304св18); від 21 лютого 2018 року у справі № 211/1546/16-ц (касаційне провадження N 61-4255св18); від 25 квітня 2018 року у справі № 205/1993/17-ц (касаційне провадження № 61-1664св17) зроблено висновки, що особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про скасування особливого періоду, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймав. Відповідно Закону України від 15.01.2015 року № 116-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» було внесено зміни до ст. 39 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу», відповідно до яких починаючи з 08.02.2015 року за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, на строк до закінчення особливого періоду, але не більше одного року, зберігалося місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності. Законом України від 15.01.2015 року № 116-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» було внесено зміни до ст. 39 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу», відповідно до яких, громадяни України, призвані на строкову військову службу на строк до закінчення особливого періоду , користуються гарантіями, передбаченими частиною 3 та 4 ст. 119 Кодексу законів України про працю». Відповідно до постанови Кабінету Міністру України від 04.11.2015 року № 911 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 року № 105», виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу на особливий період здійснюється з 11 червня 2015 року. Тобто, відповідно до законодавства України з 08.02.2015 року зазначеній категорії громадян середній заробіток на підприємстві зберігався на загальних підставах, а починаючи з 11.06.2015 року підприємствам, установам, організаціям здійснюється компенсація цього заробітку за рахунок державного бюджету. Порядком виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, затвердженим постановою Кабінету Міністру України від 04 березня 2015 року №105 передбачено, що для виплати компенсації підприємство, установа або організація подає щомісяця до 15 числа органу соціального захисту населення звіт про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 1, погоджений районним (міським) військовим комісаріатом, який здійснював призов працівника на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби, для подання до 19 числа їх копій, а також зведених звітів про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 2 структурним підрозділам соціального захисту населення. Частиною 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов,язок і військову службу» визначено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті61 Закону України «Про освіту». Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» поширено дію частини другої і третьої статті 39 закону України «Про військовий обовязок і військову службу», частини третьої статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та частин третьої статті 119 КЗпП Українита частини третьої в редакції цього Закону на громадян України, які починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію». Крім того, згідно роз,яснення Міністерства соціальної політики України від 16.09.2015 р., працівники, призвані на строкову військову службу не підлягають звільненню на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, звільнених працівників має бути поновлено і збережено середній заробіток з дати звільнення. Поновлення на роботі здійснюється шляхом скасування наказу про звільнення, внесення відповідного запису до особової справи (особової картки) працівника (та у подальшому внесення запису до трудової книжки). Про факт скасування наказу про звільнення роботодавець зобовязаний повідомити працівника шляхом направлення йому за місцем реєстрації (фактичного проживання) листа із дорученням копії наказу. Датою поновлення звільненого працівника на роботі є дата звільнення. Роботодавець у наказі про скасування наказу про звільнення повинен зазначити про припинення працівником виконання посадових обовязків у звязку з призовом на строкову військову службу та призовом під час мобілізації. Вказане роз,яснення носить інформаційний рекомендаційний та необов,язковий характер . Таким чином ,аналізуючи вищенаведене , суд вважає, що підлягає поновленню порушене право позивача шляхом поновлення на роботі ДП «Харківське конструкторське бюро з машинобудування ім. О.О. Морозова» з 18.04.2015 року на посаді ,яку він займав до звільнення. Згідно з ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до довідки наданої на запит суду ДП «Харківське конструкторське бюро з машинобудування ім. О.О. Морозова» середньомісячна заробітна плата [PERSON] складає 8060,22 грн. , середньоденна заробітна плата складає 383,82 грн. Оскільки позивача було звільнено з порушенням вимог КЗпП України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню також середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.04.2017 р. по 11 грудня 2018 року , у розмірі 159669,12 грн. ( 19 місяців х середньомісячну заробітну плату - 8060,22 грн. + 17 днів х на середньоденну заробітну плату 383,82 грн. ) = 159\~669,12 грн. Суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ДП «ХКБМ» на користь позивача і моральну шкоду ,яка полягає в тому , що незаконне звільнення істотно вплинуло на існуюючий спосіб його життя , та його майновий стан , майновий стан його сім,ї , що призвело до зміни організації життя . Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України, моральна шкода відшкодовується власником або уповноваженим ним органом працівнику у випадку, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, утраті нормальних життєвих зв`язків і потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що своїми неправомірними діями відповідач порушив Конституційне право позивача на працю та збереження заробітної плати. При вирішенні питання що до розміру моральної шкоди, який треба стягнути з відповідача суд враховує характер та обсяг фізичних та душевних страждань [PERSON] . При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості. Проте суму моральної шкоди, яку позивач просить стягнути з відповідача, суд вважає надмірною та недоведеною у заявленому розмірі, а тому суд стягує моральну шкоду у розмірі 3000 гривень. \~ \~ На підставі викладеного та

Outcome: partial