Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси із позовом до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, в якому просив визнати за ним право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , житловою площею 16,9 кв. м., загальною площею 36,4 кв. м. з правом реєстрації місця проживання, та визнати наймачем квартири [ADDRESS] , житловою площею 16,9 кв. м., загальною площею 36,4 кв. м. із зобов`язанням Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради укласти з позивачем договір найму квартири [ADDRESS] . Позов обґрунтований наступними обставинами. 24 жовтня 1986 року батько позивача - [PERSON] отримав обмінний ордер № 7536 на право зайняття квартири [ADDRESS] в порядку обміну. На підставі ордеру з [PERSON] було укладено договір найму жилого приміщення, після чого [PERSON] вселився та став постійно проживати у вказаній квартирі. Позивач проживав у вказаній квартирі зі свого народження разом із батьком, ніс, разом із батьком обов`язки по утриманню квартири, приймав участь в оплаті комунальних платежів, надавав кошти на придбання необхідних матеріалів для ремонту квартири та вдвох із батьком своєю працею виконували поточний ремонт. [INFO] [PERSON] помер. Позивач зазначає, що на початку 2020 року його батько почав збирати документи з метою приватизації вказаної квартири, але не встиг її завершити. Після смерті батька позивач продовжує постійно проживати у вказаній квартирі як член сім`ї наймача, продовжує ремонтні роботи, утримує квартиру у належному технічному та санітарному стані, однак переоформити особові рахунки на своє ім`я та зареєструвати місце свого проживання за даною адресою позивач не може, оскільки договір найму житла з ним не переукладався. Іншого житла позивач не має, місцем реєстрації позивача є комунальна установа «Одеський міський центр обліку бездомних громадян» за адресою: [ADDRESS] . Представник позивачата позивач в ході розгляду справ позов підтримали, просили його задовольнити. Представник Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради в ході розгляду справи заперечувала проти позову, подала письмові пояснення по справі, в яких зазначила, що позивач звернувся до відповідача із заявою про переоформлення договору найму житлового приміщення вже після відкриття провадження у цивільній справі, яка розглядається судом. Крім того, договір найму житлового приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається у письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення, який позивачем не був отриманий, що є на думку представника відповідача підставою для відмови у позові. Третя особа Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради в ході розгляду справи подало пояснення третьої особи щодо позову, в якому зазначило, що рішення суду про визнання за особою права користування житловим приміщенням є документом, що підтверджує наявність у особи права користування певним житловим приміщенням та є підставою для здійснення реєстрації місця проживання у ньому. За умови виникнення встановлених чинним законодавством України підстав для реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] позивач може звернутися до Департаменту для отримання відповідної адміністративної послуги з поданням необхідних документів. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, представника відповідача, вивчивши позовну заяву, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги належить задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи такі фактичні обставини. 24 жовтня 1986 року [PERSON] виданий ордер № 7536 в порядку обміну на квартиру [ADDRESS] (а. с. 9). Із свідоцтва про народження, виданого повторно 18 серпня 2020 року, актовий запис № 4 вбачається, що позивач - [PERSON] , [INFO] є сином [PERSON] (а. с. 15). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] (а. с. 14). В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що майже з народження проживав разом із батьком у спірній квартирі, та продовжує проживати вже після смерті [PERSON] . Із акту про спільне проживання, складеного 22 січня 2021 року вбачається, що в квартирі [ADDRESS] сумісно з [PERSON] (по день його смерті) постійно проживав син - [PERSON] , [INFO] , та продовжує проживати по теперішній час. Син із батьком вели спільне господарство, сумісними зусиллями робили ремонт у квартирі, разом підтримували її в належному санітарному і технічному стані (а. с. 75). Вказані обставини були підтверджені показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] , які показали, що [PERSON] проживав із батьком у спірній квартирі все своє життя із дитинства. 20.01.2021 року [PERSON] звернувся до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради із заявою про визнання наймачем квартири [ADDRESS] після смерті наймача - [PERSON] та укладення відповідного договору найму вказаної квартири (а. с. 76). 26.02.2021 року за № 20-441 позивачу надано відповідь на заяву про відмову у її задоволені, у зв`язку із тим, що при вселенні в зазначену квартиру не було дотримано встановленого порядку, а саме, відсутня реєстрація місця проживання (а. с. 129). Відповідно до частин першої, третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно з частиною першою статті 106 ЖК Української РСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою (стаття 107 ЖК Української РСР). Відповідно до положення статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Вирішуючи спір на користь позивача, суд враховує порядок вселення [PERSON] у спірну квартиру, також те, що це приміщення є постійним та єдиним місцем проживання позивача, ведення позивачем разом із наймачем спільного господарства, враховує тривалість часу проживання у цьому жилому приміщенні. Судом встановлено, що позивач тривалий час постійно проживає у квартирі, наймачем якої був його батько - [PERSON] , має тривалі зв`язки з конкретним місцем проживання, іншого постійного місця проживання у нього немає. Згідно зі статтею 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Судом встановлено, що позивач постійно проживав у спірній квартирі, іншого місця проживання у нього немає. Вказані обставини підтверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а. с. 19) та довідкою про внесення відомостей до Єдиного Державного демографічного реєстру № 234327-2019, відповідно до якої позивач має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] (а. с. 17) у комунальній установі «Одеський міський центр обліку бездомних громадян». Відповідач не надав належні та допустимі докази на спростування тверджень позивача щодо відсутності іншого місця проживання. Суд зауважує, що відсутність реєстрації місця проживання сама по собі не свідчить про те, що позивач не набув права користування жилим приміщенням, так як за обставинами справи безспірно встановлено, що позивач вселився в жиле приміщення як член сім`ї наймача, набув рівного з наймачем права користування жилим приміщенням. Суд зазначає, що згідно із встановленими обставинами у цій справі, спірна квартира є житлом позивача у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved