Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.12.2003 року належить житловий будинок [ADDRESS]. 21.06.2001 року у вказаному вище будинку було зареєстровано місце проживання [PERSON] Проте останній з 05.05.2013 року не проживає в зазначеному будинку, а отже втратив право користування ним. Просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням в будинку [ADDRESS]. В судовому засіданні [PERSON] та його представник підтримали позовні вимоги, просили позов задовольнити. [PERSON], повідомлений судовою повісткою за місцем реєстрації та оголошенням у друкованому засобі масової інформації про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснили, що [PERSON] з травня 2013 року не проживає в будинку [ADDRESS]. Його речей в будинку вони не бачили та вважають, що він виїхав на інше місце проживання через наявність грошових боргів та складні стосунки з батьком. Суд розглядає справу заочно, у відсутність відповідача, відповідно до Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України. Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.12.2003 року [PERSON] на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS]. В даному будинку з 21.06.2001 року зареєстроване місце проживання [PERSON], [INFO], який є сином [PERSON] Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до п. 34 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових справ» №5 від 07.02.2014 року під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Пунктом 39 вказаної Постанови роз'яснено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК ). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. За змістом ст.ст. 316, 317, 319, 383 ЦК України право користування житловим будинком є похідним від права власності на нього. Статтею 405 ЦК України встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено судом, [PERSON] з 21.06.2001 року набув право користування житловим будинком [ADDRESS], як член сім'ї власника ([PERSON]). Згідно матеріалів справи [PERSON] померла [INFO]. На даний час право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 10.12.2003 року, Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №2410542 від 24.12.2003 року. [PERSON] понад рік не проживає в житловому будинку [ADDRESS], що підтверджується довідкою вуличного комітету №17 м. Бердянська від 07.10.2014 року та поясненнями свідків. З огляду на викладене суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для задоволення позову.

Outcome: approved