Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ФОП [PERSON] про стягнення суми боргу. В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне. 04.08.2014 року він звернувся до ФОП [PERSON] та зробив замовлення на виконання робіт по виготовленню та встановленню металевих воріт. У цей же день відповідач по справі приїхав з невідомою йому особою та провів заміри. Між сторонами по справі було погоджено всі необхідні питання для виконання роботи. 04.08.2014 року відповідач отримав від позивача завдаток у розмірі 2700 гривень та замок до воріт вартістю 100 гривень, після чого сторони погодили термін виконання робіт, вирішивши, що він буде становити дві-три неділі. Позивач отримав від ФОП [PERSON] накладну, в якій зазначено загальна вартість робіт. 26.08.2014 року позивач звернувся до відповідача з запитанням щодо виконання замовлення, а саме встановлення воріт. Останній пообіцяв виконати замовлення, але не виконав обіцянки, після чого пообіцяв позивачу повернути кошти. 02.09.2014 року позивач пішов до офісу відповідача, який був розташований за адресою [ADDRESS], але дізнався про те, що відповідач більше не орендує приміщення офісу. ФОП [PERSON] в телефонній розмові обіцяв повернути позивачеві гроші, а потім взагалі перестав виходити на зв'язок. 11.09.2014 року позивач звернувся до Оріхівського РВ ГУМВС України, де відповідач зобов'язався повернути гроші та замок позивачу на протязі десяти днів до 26 вересня 2014 року. Після звернення позивача до Оріхівського РВ ГУМВ України відповідач кілька разів обіцяв у телефонній розмові з позивачем повернути гроші та замок, на той час відповідач вже в м. Оріхів не мешкав. Позивач пропонував відповідачу зустрітися у м. Оріхів чи в м. Запоріжжя і вирішити питання по поверненню грошей, але відповідач не прийняв цю пропозицію. На прохання ФОП [PERSON], позивач 27.09.2014 року повідомив sms та телефоном йому номер своєї картки у ПАТ КБ ПриватБанк, але кошти відповідач не перевів по теперішній час. Позивач змушений був самостійно придбати необхідні матеріали і виконувати будівельні роботи для встановлення металевих воріт. З огляду на вищевикладене, позивач просив суд стягнути з відповідача борг в розмірі 5771 гривень, мотивуючи розмір боргу тим, що при укладанні договору він брав у розрахунок пеню 0,2% від суми яка підлягає поверненню, за кожен день затримки. За рік 365 дн. х 2700 грн. х 0,002 % = 1971 грн. За цей час товари і послуги в будівельній діяльності подорожчали в 1,5-2 рази (за січень-березень поданим статистики в будівельній діяльності подорожання становить 32%), а також моральну шкоду у розмірі 1000 гривень та судові витрати у розмірі 243 гривень 60 копійок. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач ФОП [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином, про причину неявки суду не повідомив, тому суд вирішив можливим розгляд справи без його участі у заочному порядку згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України. Позивач проти цього не заперечував. Вислухавши пояснення сторін всесторонньо дослідивши та оцінивши матеріали справи, виходячи з встановленого ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 58 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням порядку, встановленого законом і обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 04.08.2014 року [PERSON] звернувся до ФОП [PERSON] з метою зробити замовлення на виконання робіт по виготовленню і встановленню металевих воріт. 04.08.2014 року відповідач отримав від позивача завдаток у розмірі 2700 гривень та замок до воріт вартістю 100 гривень, після чого сторони погодили термін виконання робіт, вирішивши, що він буде становити дві-три неділі. В той же день позивач отримав накладну, в якій зазначено загальна вартість робіт у розмірі 3900 грн. Кошти відповідач не повернув, замовлення по теперішній час не виконано. Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Частиною першою статті 206 ЦК України встановлено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами в момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. За приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Істотними умовами договору підряду є його предмет, ціна і строк виконання робіт. Предметом договору підряду є готовий результат роботи, який має бути переданий замовникові. Ціна визначається угодою сторін. При цьому за нормами законодавства умови договору підряду потрібно відповідно оформити. В судовому засіданні позивачем не заперечувалося, що всі домовленості носили усний характер. Разом з тим, як встановлено судом, фактично між сторонами договір підряду відбувся, оскільки відповідач взяв на себе зобов'язання виконати певні роботи по встановленню металевих робіт за завданням позивача, а позивач зобов'язався прийняти та оплатити роботу, що підтверджується накладною від 04.08.2014 року. Відповідно до положень ст. 866 ЦК України, договір побутового підряду вважається укладеним у належній формі, якщо підрядник видав замовникові квитанцію або інший документ, що підтверджує укладення договору. Таким чином, замовлення від 04.08.2014 року відповідає вимогам щодо форми договору побутового підряду, визначеного в ст. 866 ЦК України. Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Отже, на відміну від завдатку аванс - це лише спосіб платежу, який не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. Зі змісту зазначених норм закону можна зробити висновок, що аванс - це лише спосіб платежу і він не є зобов'язанням. Аванс не виконує забезпечувальної функції, він сплачується боржником у момент настання обов'язку платежу, тобто виконує функцію попередньої оплати. Той, хто отримав аванс, повинен його повернути. Боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов'язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків. Тобто, боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов'язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків. Суд вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані, і такими, що підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що ФОП [PERSON] своїми діями, які виразилися в отриманні від [PERSON] авансу в сумі 2700 гривень, за невиконане замовлення, істотно порушив укладений між ними договір, оскільки позивач не отримав замовлений ним товар, на який розраховував при укладенні договору, а тому порушені майнові права позивача підлягають захисту в судовому порядку. Сплачена в рахунок виконання договору позивачу сума авансу повинна бути повернута в тому розмірі, в якому вона передавалася, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума авансу у розмірі 2700 гривень. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача пені, то, виходячи з принципу диспозитивності та положень ст. 60 ЦПК України, суд вважає, що дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки аванс не є грошовим зобов'язанням, і до цих правовідносин не застосовуються положення ст.ст. 549 -551 ЦК України. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, суд вважає їх такими, що задоволенню не підлягають, з наступних підстав. Частинами першою та другою ст. 23 ЦК України передбачають, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України, [PERSON] не надав суду жодного доказу на підтвердження того, що такі дії відповідача призвели до змін в його здоров'я, повсякденному житті, вплинули на його моральний стан, призвели до інших негативних явищ. За таких обставин у позовних вимогах в частині стягнення моральної шкоди з відповідача, слід відмовити в задоволенні з огляду на їх не недоведеність. Статтею 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: partial