Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-06 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом, у якому просив розділити квартиру [ADDRESS] по ? частині, вказуючи на те, що проживав з [PERSON] у цивільному шлюбі з 1998 р., а 11.11.2005 р. вони зареєстрували шлюб у Жовтневому відділі РАЦС м.Маріуполя. У 2000 році під час співмешкання за грошові кошти, які він отримав за продаж батьківського будинку, була придбана спірна квартира і оформлена на ім'я відповідачки. Зараз шлюбні відносини між ними припинені, тому він просить розподілити спірну квартиру порівну. Позивач у судовому засіданні присутнім не був, у позовній заяві зазначив, що просить справу розглянути за його відсутності. Від відповідачки надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, де також вказала, що позов не визнає, оскільки спірна квартира є її особистою приватною власністю і придбана за її власні кошти, не в період шлюбу. Просила у задоволенні позову відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Між сторонами у Жовтневому відділі РАЦС Маріупольського МУЮ був зареєстрований шлюб 11.11.2005 року, актовий запис №1156. Ухвалою Жовтневого райсуду м.Маріуполя від 28.02.2014 року роз'єднано позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та про розділ майна у самостійні провадження. Рішенням Жовтневого райсуду м.Маріуполя від 28.02.2014 року шлюб між сторонами розірвано. З договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідченого 09.11.2001 р. державним нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори Щербак Л.А. за №1-2179, зареєстрованого в Маріупольському БТІ за реєстровим номером 36865 від 13.11.2001 р., вбачається, що власником квартири зазначена [PERSON], спірна квартира придбана не в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Вирішуючи позовні вимоги, суд застосовує норми Кодексу про шлюб та сім'ю України, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин. Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю встановлено принцип спільності придбаного в період шлюбу майна. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною власністю. Отже, режим спільності не поширюється на майно, придбане до шлюбу або після його припинення. При цьому юридичну силу має шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів цивільного стану. На майнові відносини фактичного подружжя відповідні норми шлюбно-сімейного законодавства про спільність майна не поширюються. Спори щодо майна, набутого чоловіком і жінкою в період фактичних шлюбних відносин, мають вирішуватися відповідно до норм цивільного законодавства про спільну власність. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.12 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12.06.98 р. №16 (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п.5 постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.95 р. №20. Правила ст.ст.22, 28, 29 КпШС в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із ч.1 ст.17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною 2 ст.112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом п.5 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.95 №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 закону «Про власність», ст.22 КпШС), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 стст.17, 18, п.2 ст.17 Закону України «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід доводити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення ч.1 ст.17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим. Така правова позиція висловлена в постанові Судової палати у цивільних справах ВСУ від 18.09.2013 р. №6-66цс13. Відповідно до статті 38 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», статті 360-7 Цивільно-процесуального кодексу України, сформульовані Верховним Судом України правові позиції обов'язкові для всіх судів України. Згідно з частиною 2 ст.214 ЦПК України при виборі правової норми, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України. Оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази, суд у відповідності зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України виходив із принципу змагальності й рівності прав сторін у поданні доказів, а також розглядає спір в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі представлених ними доказів. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки належних і допустимих доказів на підтвердження того, що саме за спільні кошти позивач з відповідачкою в період проживання однією родиною без реєстрації шлюбу придбали спірну квартиру, суду не надано.

Outcome: dismissed