Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про визнання договору дійсним та визнання права власності, відповідно до якого просив визнати дійсним попередній договір купівлі - продажу нерухомого майна: машиномісця, загальною площею 16,6 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , гараж (машиномісце) 42, укладений 18.06.2019 між ним та відповідачем, та у зв`язку з чим визнати за позивачем право власності на вказане нерухоме. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18.06.2019 між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі - продажу нерухомого майна, відповідно до якого сторони домовились в строк до 18.07.2019 здійснити нотаріальне оформлення договору купівлі - продажу нерухомого майна (основний договір): машиномісця, загальною площею 16,6 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , гараж (машиномісце) 42. В подальшому відповідач виїхав з міста в невідомому позивачу напрямку. Ні до 18.07.2010, ні безпосередньо 18.07.2019, ні в подальшому відповідач не здійснив нотаріальне оформлення договору купівлі-продажу нерухомого майна (основаного договору). Позивач, посилаючись на положення ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України, зазначає про наявність підстав для визнання дійсним зазначеного попереднього договору та визнання за ним права власності на нерухоме майно: машиномісця, загальною площею 16,6 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , гараж (машиномісце) 42. 17.09.2019 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва [PERSON] відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, встановлено строки для надання відзиву та заяв по суті справи, призначено судове засідання на 03.12.2019 о 10 год. 00 хв. Копію ухвали направлено учасникам справи у встановленому порядку. 20.11.2019 на офіційному сайті Шевченківського районного суду м. Києва опубліковано оголошення про виклик до суду як відповідача [PERSON] . Від відповідача відзив на позовну заяву не надходив. 03.12.2019 у судове засідання з`явився позивач, представник позивача адвокат Берещенко Р.О. Відповідач не з`явився, про причини не явки не повідомив. У судовому засіданні оголошено перерву у зв`язку із неявкою відповідача. Наступне судове засідання призначено на 23.03.2020 о 14 год.00 хв. Про судове засідання повідомлено учасників справи. Судова повістка, яка була направлена на адресу відповідача, повернулась із відміткою поштової установи «не проживає». 14.01.2020 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку із звільненням судді [PERSON] , за результатами проведення якого визначено новий склад суду і справу передано на розгляд судді Мальцева Д.О. 15.01.2020 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] визнання договору дійсним та визнання права власності прийнято до провадження, призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, судове засідання призначене на 23.03.2020 о 14 год.00 хв. Ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 15.01.2020 була надіслана учасникам справи у встановленому порядку. 23.03.2020 до суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням позивача на лікарняному. Судове засідання у справі, призначене на 23.03.2020, не відбулось у зв`язку із неявкою в судове засідання сторін. Наступне судове засідання призначене на 15.06.2020 об 11 год. 00 хв. Про призначення судового засідання учасники справи повідомлені у встановленому порядку. 15.06.2020 відбулось судове засідання, в якому взяли участь представник позивача та позивач. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив. За згодою представника позивача суд ухвалює рішення у заочному порядку відповідно до ст.. 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача та позивача по суті заявлених вимог, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. На підтвердження позовних вимог позивачем надано суду копію попереднього договору купівлі - продажу нерухомого майна від 18.06.2019, укладеного між відповідачем та позивачем (далі - попередній договір). Як вбачається з попереднього договору, сторони уклали договір у простій письмовій формі без його нотаріального посвідчення. Відповідно до пункту 1 попереднього договору відповідач (сторона 1) зобов`язувався в строк до 18.07.2019 здійснити нотаріальне оформлення з позивачем договору купівлі - продажу нерухомого майна (основного договору) на умовах, визначених цим Договором, згідно якого сторона 1 (відповідач) продасть, а сторона 2 (позивач) купить нерухоме майно: машиномісце, загальною площею 16,6 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , гараж (машиномісце) 42. Згідно із пунктом 2.3 попереднього договору сторона 2 (позивач) зобов`язується сплатити стороні 1 (відповідачу) до моменту підписання Основного договору (під час підписання Попереднього договору), повну вартість об`єкта нерухомості. Відповідно до пункту 2.4. попереднього договору продажна ціна нерухомого майна визначається сторонами у розмірі 110 550,00 грн. Пунктом 2.5 попереднього договору передбачається, що сторона 1 (відповідач) зобов`язується передати нерухоме майно стороні 2 (позивач) протягом 3-х (трьох) календарних днів після підписання основного договору , що підтверджуватиметься підписанням сторонами відповідного акту приймання-передачі нерухомості. Пунктом 3 попереднього договору визначено, що для забезпечення виконання свого зобов`язання щодо укладення основного договору , сторона 2 (позивач) сплачує стороні 1 (відповідач) аванс (попередню оплату) у розмірі 110 550,00 грн., що є 100% вартістю нерухомого майна, яке повинно бути передано у власність стороні 2 (позивач) за основним договором. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтями 6, 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Таким чином, за загальним правилом лише власник має право вчиняти дії, спрямовані на відчуження належного йому на законних підставах майна. Проте, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач є власником нерухомого майна, яке зазначене у попередньому договорі як предмет основного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Згідно із ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Положеннями ст. 220 ЦК України передбачається, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина 1). Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається (частина 2). Позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про те, що відбулося повне або часткове виконання сторонами попереднього договору (як того вимагає ч. 2 ст. 220 ЦК України). Так, за твердженням позивача ним на виконання пункту 2.4 та пункту 3 попереднього договору було передано відповідачу грошові кошти у сумі 110 550, 00 грн. Проте, доказів, які б підтверджували зазначені обставини, позивачем не було надано. Також у позовній заяві позивач зазначає, що відповідач після отримання грошових коштів у сумі 110 550,00 грн. Передав позивачу всі документи на машиномісце, загальною площею 16,6 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , гараж (машиномісце) 42. Проте, позивач не надав доказів на підтвердження факту такої передачі та знаходження у нього будь-яких документів щодо вказаного об`єкту нерухомості. Крім того, відповідно до позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України (постанова КЦС ВС від 11.10.2020 у справі № 637/203/19, від 18.05.2020 у справі № 125/1640/17-ц). Позивачем також не надано доказів на підтвердження факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України. Зі змісту ч. 1 ст. 635 ЦК України вбачається, що предметом попереднього договору є зобов`язання сторін вчинити в майбутньому дії щодо встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків шляхом укладення іншого договору на умовах визначених попереднім договором (основний договір). При цьому, безпосереднє встановлення, зміна або припинення таких прав відбувається на підставі основного, а не попереднього договору. Зазначене узгоджується з положеннями ч. 3 ст. 635 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Пунктом 1 переднього договору передбачається строк, до якого повинен бути укладений основний договір - 18.07.2019. Позивачем не надано доказів укладення сторонами основного договору на підставі вказаного попереднього договору. Відтак будь-які зобов`язання за попереднім договором припинені. Верховний Суд України у справі №6-226цс14 (постанова ВСУ від 02.09.2015 року) дійшов наступних висновків щодо наслідків невиконання сторонами умов попереднього договору. Положення частини другої статті 635 ЦК України містять спеціальну норму, якою передбачено перелік правових наслідків порушення попереднього договору. Цією нормою встановлено обов`язок сторони, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Положеннями ЦК України й інших актів цивільного законодавства, прямо не передбачено такий правовий наслідок невиконання попереднього договору, як відшкодування збитків у спосіб визнання права власності на річ, що мала бути придбана в майбутньому за договором купівлі-продажу. За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зазначеною нормою закріплено презумпцію законності набуття права власності, тобто право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або якщо незаконність набуття права власності встановлена рішенням суду, а також встановлено відкритість переліку підстав набуття права власності з обмеженням їх виключно тими, що прямо передбачені в законодавстві. Примусове виконання зобов`язання в натурі суперечить вимогам статті 635 ЦК України про правові наслідки порушення зобов`язання за попереднім договором і положенням статті 321 ЦК України про непорушність права власності. Стаття 635 ЦК України не передбачає такого правового наслідку порушення взятого на себе в попередньому договорі зобов`язання щодо укладення основного договору, як спонукання до його укладення в судовому порядку. Зазначене узгоджується з вимогами частини третьої статті 635 ЦК, згідно з якою зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором. За таких обставин інша сторона попереднього договору може претендувати на відшкодування збитків відповідно до частини другої статті 635 ЦК України. Припинення зобов`язання з попереднього договору внаслідок неукладення основного договору протягом встановленого попереднім договором строку унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, виконання обов`язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов`язання як правової підстави для виникнення в набувача права власності на майно. Аналогічних за змістом висновків дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду під час розгляду справи № 450/563/17 (постанова КЦС ВС від від 16.05.2019 ) та справи № 369/7037/16-ц (постанова КЦС ВС від 23.10.2019). Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Водночас, відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до підходу, зазначеного в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з вимогами п. 1- 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed