Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якому просить розірвати шлюб між ним та [PERSON], зареєстрований 09 листопада 2011 року у відділі ДРАЦС Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис № 2000; малолітню доньку [PERSON], [INFO] залишити на проживання з матірю. В судове засідання Позивач не зявився, 25.06.2015р. подав до суду заяву ( а.с. 8) за змістом якої позов підтримав в повному обсязі, просив задовольнити, а справу розглянути у його відсутності. Відповідач в судовому засіданні не заперечувала проти розірвання шлюбу, вказавши на відсутність наміру подальшого збереження сімї; просила залишити малолітню доньку [PERSON], 08.08.2012р. після розірвання шлюбу із нею. Категорично заперечувала щодо надання судом терміну на примирення. Заслухавши пояснення Відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про одруження серії 1-НМ № 102579 від 09 листопада 2011 року сторони зареєстрували шлюб 09 листопада 2011 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 2000. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO] (Свідоцтво про народження серія 1-НМ № 211638 від 14 серпня 2012 року). В ході судового розгляду справи встановлено, що протягом шести місяців сторони проживають окремо, на даний час шлюбно-сімейні відносини між подружжям остаточно припинені, у зв'язку з втратою взаєморозуміння і добрих почуттів один до одного. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей». В судовому засіданні Відповідач щодо надання часу для примирення заперечили, посилаючись на його недоцільність та неможливість їх примирення через фактичне небажання продовжувати сімейні відносини. Таким чином, оскільки в судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім'ї є неможливим, миритися сторони не бажають, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а збереження шлюбу є недоцільним. З огляду на викладене та з урахуванням положень частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України, Суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. Сторони дійшли згоди про залишення їхньої дитини проживати з матірю, тому малолітню доньку [PERSON], [INFO] слід залишити на проживання з матірю [PERSON]. Відповідно до статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. На підставі вищенаведеного, відповідно до ч.3 ст. 105, ст.ст. 110, 112, 113 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved