Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачки [PERSON] про розірвання шлюбу. Посилається на те, що проживав з відповідачкою у шлюбі, який зареєстровано 05.10.2007 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м.Києва за актовим записом №1698. Від шлюбу у них народись одна дитина - донька [PERSON] , [INFO] , яка за домовленістю сторін проживає з матір`ю. Вважає що їхній шлюб припинив своє існування більше шести років тому. На даний час вони з відповідачкою є чужими людьми і спілкуються виключно в інтересах дитини. Кожний з них живе власним особистим життям, а відтак примирення між ними не можливе. Позивач категорично наполягав на розірванні шлюбу. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, з невідомих суду причин. Про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, до суду подала заяву в якій просила суд слухати справу у її відсутності, вимоги позовної заяви визнала та не заперечила, щодо їх задоволення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, з урахуванням заяв поданих сторонами про слухання справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З роз`яснень Пленуму Верхового Суду України у п.24 постанови від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вбачається, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Згідно ст.24 СК України зі змінами та доповненнями внесеними від 10.01.2002 року, «шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається…». Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою «чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання». Судом встановлено, що сторони проживали в шлюбі, який зареєстровано 05.10.2007 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м.Києва за актовим записом №1698. Від шлюбу у них народись одна дитина - донька [PERSON] , [INFO] , яка за домовленістю сторін проживає з матір`ю. На час розгляду справи в суді встановлено, що сторони більше шести років не підтримують шлюбних відносин і не бажають збереження їхнього шлюбу, про що зазначили у поданих до суду заявах. З огляду на встановлене суд дійшов до висновку, що підстав для збереження шлюбу між сторонами в судовому засіданні не встановлено, їхній шлюб має формальний характер та не виконує свого прямого призначення. Позивач на розірванні шлюбу наполягає, відповідачка не заперечує проти розірвання шлюбу, а тому суд вважає, що даний шлюб доцільно розірвати. Питання про стягнення судових витрат у справі сторонами не ставилося.

Outcome: approved