Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-07 00:00:00

[PERSON] (далі також - позивач) звернувся до Канівського міськрайонного суду Черкаської області із позовною заявою до [PERSON] (далі також - відповідач) про стягнення боргу за договором позики № 1 від 24.02.2020 у розмірі 12 804 грн. Свій позов мотивує тим, що 24.02.2020 між ним та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] надав у борг відповідачу грошові кошти у сумі 440 євро. Факт одержання позики підтверджується розпискою, власноручно підписаної відповідачем в момент передачі йому суми позики в повному обсязі. Відповідно до умов договору, строк повернення позики в указаній сумі був визначений до 15.04.2020. Також сторони домовились про те, що повернення боргу має відбуватись або готівкою у валюті позики (євро), або ж у гривневому еквіваленті за комерційним курсом продажу євро, встановленому АТ «Альфа-Банк» на дату повернення позики, що на день складання позовної заяви за курсом 29,10 грн. за 1 євро, складає 12 804 грн. Позивач вказав, що на момент звернення до суду з вказаним позовом борг відповідачем не повернений, мотивуючи відсутністю у неї грошових коштів, чим взяті на себе зобов`язання не виконала. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики у розмірі 12 804 грн. та понесені судові витрати. У ході розгляду справи проведено наступні процесуальні дії: 20.05.2020 ухвалою судді відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 24.06.2020 (а.с.14). Ухвалою суду від 24.06.2020 розгляд справи відкладено до 31.07.2020, оскільки сторони в судове засідання не з`явилися. Крім цього, у суду були відсутні відомості про вручення судової повістки відповідачу (а.с.20). 31.07.2020 від позивача на адресу суду засобами електронного зв`язку надійшла заява про перенесення судового засідання, у зв`язку з необхідністю надання суду оригіналів договору позики та розписки (а.с.27). Ухвалою суду від 31.07.2020 відкладено розгляд справи до 08.10.2020, враховуючи, що причина неявки позивача в судове засідання є поважною (а.с.29). 04.08.2020 до суду від позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи, а саме: оригіналу договору позики від 24.02.2020 та оригінал розписки про отримання коштів від 24.02.2020 (а.с.30-34). У судове засідання позивач не з`явився, матеріали справи містять заяву про розгляд справи у його відсутності. Свої позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, за адресою останнього відомого місця реєстрації, судова повістка повернулася з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.37-39). Повідомлення про причину неявки в судове засідання від відповідача до суду не надійшло, відзив на позов не надано, а тому суд вважає за можливе відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Так, 24 лютого 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав у власність грошові кошти у розмірі 440 євро та був зобов`язаний повернути отриману суму цілком, в повному обсязі, не пізніше 15 квітня 2020 року, готівковими євро або в еквіваленті суми 440 євро в готівковій або безготівковій гривні, розрахований за комерційним курсом покупки євро, встановленим АТ «Альфа-Банк» на дату повернення боргу. На підтвердження факту передачі грошей, відповідач видав позивачу розписку, яка засвідчує передання йому визначеної грошової суми у розмірі 440 євро, що підтверджується оригіналом розписки. У встановлений договором строк відповідач борг позивачеві не повернув, таким чином свої зобов`язання за договором позики не виконав. Як зазначає позивач, сума, яка підлягає стягненню з відповідача становить 12 804 грн., що є еквівалентною 440 євро. Вказана сума розрахована позивачем за комерційним курсом покупки євро, встановленим АТ «Альфа-Банк» на дату звернення до суду з позовною заявою. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно з ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України вказує на те, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Правовідносини які склалися між сторонами регулюються ст. 526 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В силу ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Згідно зі статтею 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 192 ЦК України). Відповідно до статті 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики і в іноземній валюті. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблено висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Як вбачається з договору позики № 1 від 24.02.2020, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , остання отримала у власність грошові кошти у розмірі 440 євро та була зобов`язана повернути отриману суму цілком, в повному обсязі, не пізніше 15 квітня 2020 року, готівковими євро або в еквіваленті суми 440 євро в готівковій або безготівковій гривні, розрахований за комерційним курсом покупки євро, встановленим АТ «Альфа-Банк» на дату повернення боргу. Ґрунтуючись на засадах верховенства права, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони та які були досліджені у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що між сторонами в належній формі укладено договір позики. Проте, відповідач порушив свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів. Факт отримання відповідачем грошових коштів, підтверджується наданою позивачем розпискою від 24.02.2020. Своїми підписами сторони засвідчили, що їх волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Натомість, позивач у своїй позовній заяві просить стягнути з відповідача суму 12 804 грн., що є еквівалентною 440 євро та розрахована позивачем за комерційним курсом покупки євро, встановленим АТ «Альфа-Банк» на дату звернення до суду з позовною заявою. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки, позивач заявляє вимогу про стягнення з відповідача суму 12 804 грн., що є еквівалентною 440 євро та розрахована ним за комерційним курсом покупки євро, встановленим АТ «Альфа-Банк», на дату звернення до суду з позовною заявою, а також враховуючи те, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань, відповідно до договору позики від 24 лютого 2020 року, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню шляхом стягнення з [PERSON] на користь позивача 12 804 грн. У відповідності зі ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якого ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Судом встановлено, що під час розгляду справи в суді позивачем понесені витрати у вигляді судового збору за подання позову до суду в сумі 840,80 грн., що підтверджується квитанцією про сплату судового збору. Оскільки, позов позивача задоволено повністю, то суд вважає, що вимоги в частині відшкодування позивачу судового збору повинні бути задоволені в повному обсязі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved