Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтервіамонт» (далі по тексту - відповідач ), відповідно до якого просила визнати недійсним договір купівлі-продажу цінних паперів № Б252-1 від 18.03.2011, укладений між позивачем та відповідачем, предметом якого був простий вексель АА2285609 (далі по тексту - Договір). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем подано до суду позов про стягнення заборгованості з позивачки за вказаним вище Договором у розмірі 32 000, 00 грн. За вказаним Договором зобов`язання з оплати Договору виникають у позивачки з моменту підписання Акту приймання-передачі цінного паперу. Однак позивачка такого Акту не підписувала, а копію, надану відповідачем до свого позову вважає підробленою. Позивачка стверджує, що Договір був фіктивним та не мав на меті настання реальних наслідків, що підтверджується відсутністю Акту прийому-передачі відсутній, що встановлено висновком КНДІСЕ № 34742/34742/19-32 та тією обставиною. Що відповідач фактично не володів та не придбавав простого векселю АА2285609. З огляду на зазначене, Договір фактично не укладався, не був спрямований на настання реальних наслідків, є фіктивним та недійсним. З огляду на зазначене, на підставі ст. 203, 215 ЦК України, оскільки правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним, позивачка просить визнати спірний Договір недійсним. Представник відповідача у своєму відзиві проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні, оскільки позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Крім того, просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача та відмовити у задоволенні позову з цих підстав. 30.10.2020 ухвалою суду по справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін по справі, сторонам встановлено строки для надання заяв по суті справи. 05.02.2021 від представника відповідача надійшов відзив. 05.08.2021 у судовому засіданні представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності. 11.10.2021 ухвалою суду відмовлено представнику позивача у задоволенні клопотання про витребування доказів. 11.10.2021 ухвалою суду відмовлено представнику позивача у задоволенні клопотання про залучення третьої особи. 11.10.2021 ухвалою суду відмовлено представнику позивача у задоволенні усної заяви про відвід головуючому судді. Представник позивача позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Так, відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно положень ч. 1-2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. При цьому, Верховний Суд у своїй постанові від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19 зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Так, судом встановлено, що 18.03.2011 між сторонами було укладено Договір № Б252-1 купівлі-продажу цінних паперів,відповідно до умов якого продавець (відповідач) зобов`язується передати у власність покупця (позивача), а покупець зобов`язується прийняти та оплатити на умовах, передбачених цим Договором цінний папір - простий, №АА2285609, емітент ТОВ «ЕМ-СІ-ЕМ-ДЖІ КИЇВ» ЄДРПОУ 35141084, дата складання 21.02.2011, строк платежу за векселем 22.02.2021, номінальна вартість 32 000, 00 грн., вартість купівлі 32 000, 00 грн. Сума Договору складає 32 000, 00 грн., які покупець зобов`язується переказати на рахунок продавця не пізніше одного календарного дня з дати передачі цінного паперу, встановленої п. 4.1. Договору (п. 3.1., 3.2. Договору). Передача продавцем покупцю цінного паперу, визначеному у п. 1.1. Договору, здійснюється безпосередньо продавцем не пізніше шести робочих днів з дати підписання цього Договору та підтверджується відповідним Актом прийому-передачі цінного паперу. Право власності на цінний папір переходить від продавця до покупця у момент передачі цінного паперу, згідно п. 4.1. Договору (п. 4.1., 4.2. Договору). Так позивачка вважає вказаний Договір фіктивним, оскільки він не був направлений на настання реальних наслідків. Крім того, між сторонами не підписувався Акт прийому-передачі цінного паперу, а надана його копія до матеріалів іншої справи, що перебуває на розгляді у Печерському районному суді м. Києва, є підробкою. Стверджує також, що відсутність такого Акту підтверджує висновок КНІСЕ від 04.06.2020. Судом встановлено, що в матеріалах справи міститься Повідомлення про неможливість надання висновку від 04.06.2020 за № 34742/34743/19-32, надане Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз. Згідно з вказаним повідомленням, експертом було направлено до Печерського районного суду м. Києва клопотання про надання оригіналу документу , який підлягає дослідженню, а саме Акту прийому-передачі цінного паперу до Договору купівлі-продажу № Б-252-1 від 18.03.2011, однак судом клопотання не виконано, до експертної установи оригінал Акту не надано станом на 04.06.2020, у зв`язку з чим експерти повідомили про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи. Разом з тим, надані до матеріалів справи докази не підтверджують фіктивність укладеного між сторонами Договору, а саме позивачем не доведено наявність основних ознак фіктивного правочину, зокрема, введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників, наявність свідомого наміру невиконання зобов`язань договору та приховування справжніх намірів учасників правочину. Повідомлення експертів про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи з тих підстав, що іншим судом під час розгляду іншої справи не було задоволено клопотання експертів щодо надання оригіналу Акту прийому-передачі цінного паперу також не доводить фіктивності укладеного між сторонами Договору. Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, згідно вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Разом з тим, позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів, які свідчили б про фіктивність укладеного між сторонами Договору купівлі-продажу цінних паперів. Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав їх безпідставності та необґрунтованості. Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Положеннями ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Водночас, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю позивачем тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, підстав для застосування строків позовної давності та, як наслідок, відмови у задоволенні позову у зв`язку з пропущенням строку позовної давності, суд не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed