Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» (далі по тексту - відповідач, АТ «Полтаваобленерго») про стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач 29 жовтня 2015 року був звільнений Публічним акціонерним товариством «Полтаваобленерго», правонаступником якого є позивач, з посади директора з правових питань ПАТ «Полтаваобленерго». При звільненні йому була виплачена компенсація за невикористану відпустку (32 дні) у розмірі 23 505 грн. Позивач вважає, що йому повинна бути виплачена компенсація за невикористану відпустку (32 дні) у розмірі 94 842,56 грн. Вказує, що розрахунковий період мав становити з липня 2014 - червень 2015. Позивач вважає, що у розрахунок його середньої заробітної плати повинен був враховуватись коефіцієнт підвищення його заробітної плати, яким йому був встановлений оклад 39 000 грн. Таким чином, з урахуванням виплаченої суми компенсації, позивач просив достягнути з відповідача різницю - 71 337,56 грн. Ухвалою від 21.05.2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін для розгляду справи по суті в судове засідання на 21 вересня 2021 року. 13 вересня 2021 року представником відповідача подано відзив на позов у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на недоведеність позивачем заявлених позовних вимог, а також вказав, що усі обставини встановленні у рішенні Октябрського районного суду м. Полтави від 29 жовтня 2020 року, яке залишено без змін постановою Полтавського апеляційного суд від 12 січня 2021 року, а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила повністю, надала пояснення, які співвідносяться з викладеними у відзиві підставами та просила суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, заслухавши позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 3 ст. 12, чч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах до 29.10.2015 року, коли [PERSON] наказом № 342-к був звільнений з посади директора з правових питань ПАТ «Полтаваобленерго». При звільненні позивачу було виплачено компенсацію за 32 дні невикористаної відпустки у сумі 23 505,32 грн., що не заперечувалось сторонами під час розгляду справи. Згідно зі ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. У випадку здійснення виплати працівнику компенсації за невикористані відпустки, застосовується порядок обчислення середньої заробітної плати, визначений Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі по тексту - Порядок). Згідно вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Тобто, у даному випадку, розрахунковий період має становити період за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки (по день звільнення). Позивач, заявляючи до стягнення суму компенсації за невикористану відпустку (32 дні) у розмірі 94 842,56 грн., вказує, що розрахунковий період мав становити з липня 2014 - червень 2015. Однак, як встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 04.12.2015 року у справі № 553/2444/15-ц, що з 19.02.2015 по 26.06.2015 [PERSON] був відсутній на роботі у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 28.11.2018 року у справі № 760/29108/17-ц встановлено, що з 19.02.2015 по 26.06.2016, з 26.06.2015 по 03.07.2015, з 26.08.2015 по 09.09.2015 року [PERSON] перебував на лікарняному. Згідно Порядку при обчисленні середньої заробітної плати для оплати компенсації за невикористані відпустки до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження тощо), та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (Абзац четвертий пункту 3 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 185 ( 185-97-п ) від 24.02.97). Тобто, виплата у вигляді допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю включається до фактичного заробітку при обчисленні середньої заробітної плати для оплати компенсації за невикористані відпустки. Оскільки позивач був звільнений з посади директора з правових питань АТ «Полтаваобленерно» 29 жовтня 2015 року, враховуючи Порядок №100, нарахування компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, тобто з жовтня 2014 по вересень 2015 року, що встановлено у рішенні Октябрського районного суду м. Полтави від 29 жовтня 2020 року у цивільній справі №554/606/20, яке залишено без змін постановою Полтавського апеляційного суд від 12 січня 2021 року, а відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Посилання [PERSON] на приписи абзацу 6 п. 5 Порядку № 100, як на підставу виключення з розрахункового періоду час перебування на лікарняному, є помилковими, оскільки вказаний пункт передбачає виключення з розрахункового періоду час, протягом якого працівник згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково. До таких поважних причин належать: перебування у відпустках без збереження заробітної плати відповідно до статей 25, 26 Закону України «Про відпустки»; час простою не з вини працівника; робота з не залежних від працівників причин у режимі неповного робочого тижня, зокрема, коли наказом по підприємству працівників відділу, цеху тощо було переведено на роботу на умовах неповного робочого тижня у зв`язку з неможливістю забезпечити їх роботою впродовж нормальної тривалості робочого тижня; період відпустки по догляду за дитиною до 3 років або за наявності медичного висновку - до 6 років. В період перебування позивача на лікарняному за ним збереглася заробітна плата та виплачено допомогу у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, яка відповідно до абзацу 4 пункту 3 вказаного Порядку № 100, включається до розрахунку при обчисленні середньої заробітної плати для оплати компенсації за невикористані відпустки, тому суд дійшов висновку, про те що розрахунковим періодом є з жовтень 2014 - вересень 2015 року. З долученої до позовної заяви копії витягу з протоколу № 135 засідання Правління ПАТ «Полтаваобленерго» від 22 січня 2015 року вбачається, що [PERSON] , директору з правової роботи, встановлено розмір заробітної плати до нарахування у січні 2015 року, яка з урахуванням місячного посадового окладу, доплат, надбавок та виплат, які підлягають оплаті на користь працівника згідно законодавства, колективного договору та інших внутрішніх наказів, положень Товариства з 01.01.2015 р. по 31.01.01.2015 р. - 39 000 грн. Згідно довідки виданої ПАТ «Полтаваобленерго» [PERSON] , за грудень 2014 року нарахована заробітна плата в розмірі 64 334 грн. 20 коп. Відповідно до протоколу № 145 засідання Правління ПАТ «Полтаваобленерго» від 30 червня 2015 року директору з правової роботи [PERSON] , визначено розмір заробітної плати у сумі 10 066,77 грн, з урахуванням місячного посадового окладу, доплат, надбавок, премій та виплат, які підлягають оплаті на користь працівника згідно законодавства, колективного договору та інших внутрішніх наказів. Враховуючи вищезазначене, доводи [PERSON] про те, що середня заробітна плата позивача не може бути меншою за оклад у розмірі 39 000 грн., який йому встановлено з січня 2015 року, є помилковими, так як з наданих позивачем доказів вбачається, що розмір заробітної плати у розмір 39 000 грн. позивачу було встановлено з урахуванням місячного посадового окладу, доплат, надбавок та інших виплат, які підлягають оплаті на користь працівника з 01.01.2015 року по 31.01.01.2015 року. Згідно п. 10 Порядку у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. З листа Міністерства праці та соціальної політики України від 24.10.2008 р. № 696/13/84-08 щодо застосування пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. № 100, вбачається, що положення Порядку обов`язкові для виконання підприємствами усіх форм власності та господарювання на підставі пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». З метою недопущення зниження середньої заробітної плати у зв`язку із підвищенням на підприємстві, в установі, організації тарифних ставок окладів пунктом 10 Порядку передбачено проведення коригування заробітної плати. Так, вищезазначеним пунктом визначено, що у випадку підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими колективними договорами (угодами), як у розрахунковому періоді, так в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. У випадку, коли посадові оклади були підвищені не на один відсоток, коефіцієнт коригування визначається шляхом ділення окладу, який встановлено працівникові після підвищення, на оклад, який був у працівника до підвищення. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що [PERSON] , на постійній основі було підвищено заробітну плату до 39 000 грн. та було проведено коригування заробітної плати, можливість застосування коефіцієнту на її підвищення у розмірі 2,2%, матеріали справи не містять. Усі вище зазначені обставини також були встановлені у рішенні Октябрського районного суду м. Полтави від 29 жовтня 2020 року під час розгляду цивільній справі №554/606/20, яке залишено без змін постановою Полтавського апеляційного суд від 12 січня 2021 року, а тому, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed