Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-31 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом, у якому просив розірвати шлюб, укладений з відповідачем [PERSON], зареєстрований Любомльським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області 29.08.2012 року, актовий запис №54. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що шлюб з відповідачем виявився невдалим, оскільки остання, як дружина, не піклується про створення нормальних сімейних стосунків, взаємовідносин один до одного, кожен із них має різні погляди на життя та ведення спільного господарства, вони мають різні характери та взаєморозуміння між ними не досягнуто. З лютого 2016 року вони проживають окремо та з цього часу їх шлюбні відносини припинились. Вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу з відповідачем суперечитиме його інтересам та унеможливлює їх примирення. Дітей у шлюбі з відповідачем не народилось, однак в добровільному порядку розірвати шлюб остання відмовляється, у звязку із чим він вимушений вирішити дане питання в судовому порядку. В судове засідання сторони не зявились, однак в канцелярію суду подали заяви про розгляд справи у їх відсутності. При цьому, у своїх заявах: позивач вказав, що позовні вимоги підтримує та просить шлюб розірвати, а відповідач на розлучення з позивачем згідна. За викладених обставин, розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.197 ЦПК України. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення. Із свідоцтва про шлюб серії І-ЕГ №109165, виданого повторно Любомльським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області 16.08.2016 року, встановлено, що сторони уклали шлюб 29.08.2012 року, про що складено актовий запис за №54 (а.с.3). Частиною 1 статті 110 СК України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до вимог ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобовязані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сімї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Згідно ч. 3, ч. 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. З огляду на викладені правові норми та позицію позивача щодо неможливості збереження сімейних стосунків, суд вважає, що викладені позивачем доводи, які відповідачем не оспорюються, відповідають фактичним обставинам справи, за яких, в даному випадку збереження сімї буде нічим іншим, як примушуванням сторін до збереження шлюбних відносин. Судом встановлено, що позивач не бажає примиритися, а відповідач, зі своєї сторони, на розлучення з останнім погодилась. Наведене у своїй сукупності приводить до висновку про неможливість збереження сімї, оскільки подальше спільне життя сторін, як подружжя, і збереження їх шлюбу буде суперечити інтересам, як позивача, так і відповідача. З огляду на викладене, суд вважає, що сімю зберегти неможливо, шлюб між сторонами існує лише формально, а тому його слід розірвати. Згідно із ст.88 ЦПК України, судові витрати по справі слід покласти на відповідача.

Outcome: approved