Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-06 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. В позові вказував, що він є власником житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований в с. Виженка по вул. Велика Виженка, 316, Вижницького району, а також власником земельної ділянки площею 0,1897 га на якій розташований даний житловий будинок. Відповідач [PERSON] його син, який зареєстрований і деякий час проживав у вказаному будинку. У 2011 році він зареєстрував шлюб з [PERSON], в 2012 році був зареєстрований у його будинку, а у 2013 році забравши всі свої речі перейшов проживати до своєї дружини в с. Черешенька Вижницького району і вже більше трьох років в ньому не проживає. Не дивлячись на те, що відповідач фактично взагалі тривалий час не проживає в його будинку до сьогоднішнього дня зареєстрований в ньому. На даний час він має намір продати свій будинок, але відповідач не хоче зареєструватись по місцю фактичного його проживання, а тому виникла необхідність звернутись до суду з даним позовом. Просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в житловому будинку, що розташований в с. Виженка, вул. Велика Виженка, 316, Вижницького району і який належить йому на праві власності. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заявлений позов підтримали, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини просили позов задовольнити. Проти винесення заочного рішення по справі не заперечували. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, будучи належно повідомленим про місце, день та годину слухання справи через оголошення у ЗМІ, а саме в газеті «Буковина», причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, заслухавши позивача [PERSON], його представника [PERSON], вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину серія ВВА №665649 від 25.02.2004 року, зареєстрованого в реєстрі за №213, позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить будинок в с. Виженка Вижницького району Чернівецької області по вул. Велика Виженка, 267, що підтверджується копією вказаного свідоцтва та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №3063030 від 13.03.2004 року, виданого ДКП «Вижницьке РБТІ». Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1897 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №7320571000:01:001:0245, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ №947128 від 17.12.2010 року. Згідно довідки виконавчого комітету Виженської сільської ради Вижницького району Чернівецької області №965 від 25.08.2015 року житловий будинок, який розташований в с. Виженка по вул. Велика Виженка, який належить [PERSON] до травня 2007 року значиться в сільській раді за №267. Рішенням виконкому сільської ради №24 від 04.05.2007 року будинку присвоєно №316. Відповідач [PERSON], [INFO] зареєстрований за вказаною адресою, однак з 2013 року не проживає, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] №644 від 21.08.2015 року, виданого виконавчим комітетом Виженської сільської ради Вижницького району Чернівецької області. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сімї №1146 від 25.08.2015 року, виданого виконавчим комітетом Черешенської сільської ради Вижницького району Чернівецької області [PERSON] зі слів власника господарства по вул. Українська, 26 в с. Черешенька [PERSON], не зареєстрований і не проживає з квітня 2015 року. На даний час позивач не може розпорядитися належним йому на праві приватної власності житловим будинком, що розташований по вул. Велика Виженка, 316 Вижницького району Чернівецької області, оскільки в ньому зареєстрований відповідач. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказані положення закріплені також у ЦК України. Так відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч.1 ст.156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР. Відповідно до положень ч.2 ст.64, ч.1 ст.156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство. У ч.4 ст.9 ЖК Української РСР зазначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Права членів сімї власника на користування жилим приміщенням урегульовані ст.405 ЦК України, відповідно до вимог якої члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Враховуючи викладені вимоги закону та встановлені судом обставини, суд вважає, що позивачем [PERSON] доведено належними та допустимими доказами, що відповідач [PERSON], будучи членом сімї позивача, без поважних причин, понад один рік не проживає у житловому будинку за адресою: с. Виженка, вул. Велика Виженка, 316, Вижницького району Чернівецької області, який належить позивачу на праві приватної власності, а тому суд приходить до висновку, що [PERSON] необхідно визнати таким, що втратив право на користування цим житлом. Це підтверджено дослідженими в суді належними доказами, доказів протилежного суду не представлено. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають до задоволення. На підставі викладено та ст.41 Конституції України, ст.ст.16, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст.9, 64, 72, 150, 156 ЖК Української РСР,

Outcome: approved