Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із зазначеною заявою та просить встановити факт, що має юридичне значення про те, що обвинувачення заявника у правопорушенні у справі Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська №3-1754/09 ґрунтується на доказах, отриманих незаконним шляхом, і жодного доказу, отриманого законним шляхом ця справа не містить. В обґрунтування своєї заяви посилається на те, що постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2009 року у справі №3-1754/09 встановлено, що заявник вчинив правопорушення за ст. 185-3 КУпАП, і призначено СПЕ заявника. Постановою від 20 серпня 2012 року у справі №4-1400/11 Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська встановив, що: 1.Затримання заявника при складанні протоколу про адміністративне правопорушення від 23 липня 2009 року, на підставі якого була ухвалена постанова від 23 липня 2009 року було незаконним. 2.Сам протокол був складений неуповноваженою особою. 3.Доставка заявника до справі Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська для розгляду вказаного протоколу в судовому засіданні, так саме, як і протоколу, були незаконними. Заявник вказує, що в КУпАП відсутнє визначення поняття «докази», але за змістом цього Кодексу та загальними положеннями закону доказами та джерелами доказів у справах про адміністративні правопорушення є протокол про адміністративне правопорушення та пояснення суду учасників справи. В справі № 3-1754/09 крім незаконно доставленого до суду заявника інших учасників не було. Таким чином, заявник вважає, що і сам протокол і пояснення заявника, що складали повну сукупність доказів у справі №3-1754/09 і були підставою для звинувачення заявника, отриманні незаконним шляхом. Постанова від 23 липня 2009 року оприлюднена в ЄДРСР, цитується в інших судових рішеннях, оприлюднених в ЄДРСР, цитується в рішенні ЄСПЛ від 26 лютого 2015 року і містить негативну інформацію про заявника, що було підставою для неодноразового позбавлення заявника свободи, тобто має негативні наслідки для заявника. Тому заявник просить суд встановити факт, що обвинувачення заявника у правопорушенні у справі Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська №3-1754/09 ґрунтується на доказах, отриманих незаконним шляхом, і жодного доказу, отриманого законним шляхом ця справа не містить. В судовому засіданні заявник підтримав свої вимоги відповідно до викладеного у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення. Представник заінтересованої особи в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні заяви. До матеріалів додано письмові пояснення представника заінтересованої особи, в яких останній зазначив, що вимоги заявника є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не гуртуються на дійсних обставинах справи, а тому не можуть бути задоволені. Вислухавши сторони, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, з увагою на їх належність допустимість, достовірність, достатність та взаємний зв`язок між ними, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. У відповідності з п.1 ст.6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.10 ст.10 ЦПК України, забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п.5 ч.2 ст. 295 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У відповідність до ч.2 ст.315 Цивільного процесуального кодексу України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих або майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. В даній справі судом встановлені такі факти та визначені відповідні до них правовідносини: Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2009 року у справі №3-1754/09 встановлено, що заявник вчинив правопорушення за ст. 185-3 КУпАП, і призначено СПЕ заявника. Постановою від 20 серпня 2012 року у справі №4-1400/11 Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська встановив, що: 1. \~ \~ \~ \~Затримання заявника при складанні протоколу про адміністративне правопорушення від 23 липня 2009 року, на підставі якого була ухвалена постанова від 23 липня 2009 року було незаконним. 2. \~ \~ \~ \~Сам протокол був складений неуповноваженою особою. 3. \~ \~ \~ \~Доставка заявника до справі Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська для розгляду вказаного протоколу в судовому засіданні, так саме, як і протоколу, були незаконними. Надаючи оцінку встановленим обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до п.14 ч.1 ст.92 Конституції України, виключно законами України визначаються: судоустрій, судочинство, статус суддів. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судоустрій будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності. Найвищим судом у системі судоустрою є Верховний Суд. Систему судоустрою складають: 1) місцеві суди; 2) апеляційні суди; 3) Верховний Суд. Відповідно до ч.1 ст.21 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», місцевими загальними судами є окружні суди, які утворюються в одному або декількох районах чи районах у містах, або у місті, або у районі (районах) і місті (містах). Відповідно до ч.1 ст.22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», місцевий суд є судом першої інстанції і здійснює правосуддя у порядку, встановленому процесуальним законом. Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», апеляційні суди діють як суди апеляційної інстанції, а у випадках, визначених процесуальним законом, - як суди першої інстанції, з розгляду цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення. Відповідно до п.п.1,3 ч.1 ст.27 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Апеляційний суд: 1) здійснює правосуддя у порядку, встановленому процесуальним законом; 3) надає місцевим судам методичну допомогу в застосуванні законодавства. Відповідно до ч.1 ст.23 ЦПК України, усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті. Відповідно до ч.1 ст.24 ЦПК України, апеляційні суди переглядають в апеляційному порядку судові рішення місцевих судів, які знаходяться у межах відповідного апеляційного округу (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду). Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. З аналізу наведених положень законодавства слід дійти висновку про те, що саме на апеляційні суди покладено функцію перегляду рішень судів першої інстанції на предмет їх законності та обґрунтованості, а не навпаки. В даному ж випадку, заявник фактично просить суд першої інстанції надати в цивільній справі, що розглядається, правову оцінку постанові Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2009 року та мотивам її прийняття, винесеної у справі про адміністративне правопорушення, яка, на думку заявника, містить негативну інформацію про заявника, що було підставою для неодноразового позбавлення заявника свободи, тобто має негативні наслідки. З цього приводу слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 279 КУпАП (в редакції, що діяла на момент винесення постанови Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська 23 липня 2009 року) головуючий на засіданні колегіального органу або посадова особа, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення. На засіданні заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання. У разі участі в розгляді справи прокурора заслуховується його висновок. Згідно ст.\~280\~КУпАП (в\~редакції,\~що діяла\~на момент\~винесення постанови\~Красногвардійським районним\~судом м.\~Дніпропетровська 23\~липня 2009\~року) орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Статтею 283 КУпАП (в редакції, що діяла на момент винесення постанови Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська 23 липня 2009 року) передбачено, що при розгляді колегіальним органом справи про адміністративне правопорушення ведеться протокол, в якому зазначаються: 1) дата і місце засідання; 2) найменування і склад органу, який розглядає справу; 3) зміст справи, що розглядається; 4) відомості про явку осіб, які беруть участь у справі; 5) пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, їх клопотання і результати їх розгляду; 6) документи і речові докази, досліджені при розгляді справи; 7) відомості про оголошення прийнятої постанови і роз`яснення порядку та строків її оскарження. Зі змісту згаданих законодавчих норм випливає, що оцінку доказам по справі про адміністративне правопорушення, їх належності, допустимості та законності збирання мав надавати саме суд, який відповідну справу розглядав. Главою 24 КУпАП України (в редакції, що діяла на момент винесення постанови Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська 23 липня 2009 року) унормовано порядок оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення, тобто законодавством закріплена можливість перевірки висновків суду першої інстанції процесуальним шляхом. Відповідно до ст.129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Таким чином, згідно вимог чинного законодавства, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, що включає в себе й наведення судами мотивів прийняття ними судового рішення, не може перевірятися поза межами передбаченого законом процесуального контролю. Вимога ж заявника про встановлення факту, який має юридичне значення, напряму пов`язана із необхідністю перевірки постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2009 року, та надання оцінки доказам у цій справі, зокрема їх належності, допустимості та законності отримання. Така вимога заявника, адресована до суду першої інстанції, протирічить наведеним вище законодавчим нормам, у зв`язку з цим, суд не вдається до дослідження суті питання, яке піднімає заявник у своїй заяві. Доходячи до\~такого висновку,\~суд враховує\~й практику\~Європейського суду\~з прав\~людини,\~відображену,\~зокрема,\~у рішенні\~по справі\~«Серявін та\~інші проти\~України» від\~10\~лютого 2010\~року,\~заява 4909/04,\~відповідно до\~п.58\~якого Суд\~повторює,\~що згідно\~з його\~усталеною практикою,\~яка відображає\~принцип,\~пов`язаний\~з належним\~здійсненням правосуддя,\~у рішеннях\~судів та\~інших органів\~з вирішення\~спорів мають\~бути належним\~чином зазначені\~підстави,\~на яких\~вони ґрунтуються.\~Хоча пункт\~1\~статті 6\~Конвенції зобов`язує\~суди обґрунтовувати\~свої рішення,\~його не\~можна тлумачити\~як такий,\~що вимагає\~детальної відповіді\~на кожен\~аргумент.\~Міра,\~до якої\~суд має\~виконати обов`язок\~щодо обґрунтування\~рішення,\~може бути\~різною в\~залежності від\~характеру рішення\~(рішення\~у справі\~«Руїс Торіха\~проти Іспанії»\~від 9\~грудня 1994\~року,\~серія A,\~N\~303-A,\~п.29).\~Аналогічна позиція\~ЄСПЛ викладена\~у його\~рішенні по\~справі «Вєренцов проти України» від 11.07.2013 (Заява № 20372/11): «п.84 Суд зазначає, що відповідно до своєї усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним відправленням правосуддя, рішення судів мають адекватно вказувати підстави, на яких вони ґрунтуються. Ступінь застосування цього обов`язку наводити підстави може змінюватися залежно від характеру рішення та повинен визначатися з огляду на обставини справи». Виходячи з цього, суд вважає за потрібне зазначити й таке: Визнані прогресивною міжнародною спільнотою стандарти в\~сфері судочинства\~- принципи, рекомендації, правила, критерії\~містяться в\~різноманітних за\~своєю правовою природою документах, мають різний рівень загальносвітовий\~чи європейський. Вони можуть носити для\~України як обов`язковий, так і\~необов`язковий характер. Зокрема, Міжнародний пакт про\~громадянські і\~політичні права та\~Конвенція про\~захист прав людини і\~основоположних свобод є\~частиною національного українського законодавства згідно зі статтею 9 Конституції України та\~підлягають обов`язковому застосуванню. При\~цьому не\~є\~частиною національного законодавства, для\~прикладу, Основні принципи незалежності судових органів, схвалені резолюціями Генеральної Асамблеї ООН №№40/32, 40/146 від 29 листопада та\~13 грудня 1985 року, Бангалорські принципи поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалені Резолюцією Економічної та\~Соціальної Ради ООН №2006/23 від 27 липня 2006 року, рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам, висновки Консультативної ради європейських суддів до\~уваги Комітету Міністрів Ради Європи. Такі документи в\~преамбулах, як правило, містять вказівку про\~те, що\~вони рекомендуються до\~виконання і\~вжиття заходів на\~національному рівні з\~урахуванням умов та\~традицій кожної країни. Однак роль цих «необов`язкових» актів і\~директив надзвичайно важлива, оскільки саме вони тлумачать та\~роз`яснюють стандарти, закріплені в\~обов`язкових міжнародних документах, що\~приймаються за\~результатами збору інформації та\~вивчення конкретних питань у\~правових системах різних країн, акумулюють їх\~досвід у\~тих\~чи інших сферах, а\~також містять висновки, аналіз оцінюваних процесів і\~практичні рекомендації до\~впровадження тих\~чи інших принципів. Так, Консультативна рада європейських суддів, у пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини. У Висновку № 3 (2002) згаданої Консультативної ради щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб, повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави. Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки). З огляду на викладене, заява [PERSON] , заінтересована особа Міністерство юстиції України про встановлення факту, що має юридичне значення про те, що обвинувачення заявника у правопорушенні у справі Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська №3-1754/09 ґрунтується на доказах, отриманих незаконним шляхом, і жодного доказу, отриманого законним шляхом ця справа не містить, - задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання про судові витрати, суд, на підставі ст.141 ЦПК України, вважає за можливе віднести їх на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed