Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-07 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Назавизівської с/ради, [PERSON], [PERSON] про визнання свідоцтва на право власності на майно недійсним та визнання права власності на спадкове майно. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав з підстав, наведених в позовній заяві. Просить суд постановити рішення, яким визнати незаконним свідоцтво про право власності на будинковолодіння в [ADDRESS] видане 16.03.1988 року [PERSON] Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину на ? частину житлового будинку по [ADDRESS] від 30.06.2009 року, видане відповідачці [PERSON], а також визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину на ? частину житлового будинку по [ADDRESS] від 30.06.2009 року, видане відповідачу [PERSON] Визнати за ним право власності на спадкове майно, що знаходиться по [ADDRESS] Представник відповідача- Назавизівської с/ради в судовому засіданні не заперечувала щодо задоволення позовних вимог [PERSON] Вважає, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за законом після смерті матері, тому має право на частку в спадковому майні. В зв'язку з наведеним, свідоцтво про право власності на будинковолодіння в [ADDRESS], видане [PERSON] та свідоцтва про право на спадщину на ім'я [PERSON], [PERSON] підлягають скасуванню. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав. Суду пояснив, що позивач [PERSON] не довів в судовому засіданні, що він є спадкоємцем майна після смерті своєї матері, оскільки не оформляв своїх спадкових прав. Таким чином відповідачі його право не порушили. Просить суд відмовити позивачу в задоволенні його вимог. Крім того зазначив, що окремою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] є те, що він пропустив строк звернення до суду, який, згідно чинного на момент виникнення та існування спірних правовідносин цивільного кодексу, становить три роки. Суд, вислухавши пояснення позивача його представника, представника Назавизівської с/ради, представника відповідачів, свідка [PERSON], дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст.56, 60 ЦПК України, і які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення своїх позовних вимог, з'ясувавши фактичні обставини справи, та, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи, прийшов до висновку про необхідність відмовити [PERSON].в задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зі змісту позовної заяви, пояснень позивача та його представника в судовому засіданні вбачається, що про існування свідоцтва про право власності на жилий будинок в [ADDRESS] від 16.03.1988 року, яке було видане його брату [PERSON] та про наявність у відповідачів [PERSON], [PERSON] свідоцтв про право на спадщину по ? частині домоволодіння в [ADDRESS] [PERSON] дізнався тільки на початку 2013 року, оскільки дані обставини були, на його думку, навмисно скриті від нього його братом [PERSON] та дітьми брата- відповідачами по справі. Відповідно до ст.74 ЦК УРСР (в ред.1963 року) вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом незалежно від закінчення строку позовної давності, а згідно ст.71 даного кодексу, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності в силу ст.76 ЦК УРСР (в ред.1963 року), починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Беручи до уваги доводи позивача, суд вважає, що йому слід поновити строк звернення до суду та розглядати справу по суті. В судовому засіданні встановлено, що 16.03.1988 року Назавизівською с/радою Надвірнянського району Івано-Франківської області було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок та господарські споруди по [ADDRESS] [PERSON] -брату позивача. З'ясовано також, що після смерті [PERSON] по ? частці даного домоволодіння успадкували його діти, відповідачі по справі - [PERSON]та [PERSON], що підтверджується витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно, копії яких долучені до матеріалів справи. Однак, як видно з довідки, виданої Назавизівською с/радою від 02.11.2004 року за № 718 були відкриті два погосподарські номери - №568 за [PERSON], братом позивача і №569 за [PERSON] - матір'ю позивача. В довідці Назавизівської с/ради за №305 від 21.02.2013 року вказано, що позивач [PERSON] являється користувачем майна після смерті матері - [PERSON] і користується ним по даний час, а в довідці виконкому с/ради с.Назавизів від 07.08.2014 року зазначено, що податкові і страхові платежі господарства [PERSON]- №568, [PERSON]-№569 сплачувалися окремо. Разом з тим, судом встановлено наступне: В провадженні Надвірнянського р-нного суду перебувала цивільна справа № 2-911/29/2012 за позовом [PERSON], [PERSON] до Назавизівської с/ради, [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним рішення Назавизівської с/ради від 23.07.1996 року та Державного акту про право власності на землю. Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 19.04.2012 року по даній справі відмовлено в задоволенні вимог [PERSON], [PERSON] Приймаючи дане рішення апеляційний суд констатував, що [INFO] померла [PERSON]- мати [PERSON] та [PERSON] Померлій [PERSON] належав житловий будинок, 1942 року забудови з господарськими будівлями і спорудами в с.Мирне, Назавизівської с/ради, Надвірнянського р-ну, Івано-Франківської області, який був робітничим двором, що розташований на земельній ділянці площею 0,37 га., в тому числі 0,25 га. для обслуговування житлового будинку і 0,12 га. для ведення особистого підсобного господарства. Однак, правовстановлюючих документів на даний будинок у померлої не було. Також у даному рішенні зазначено, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина по закону на належне їй майно і спадкоємцями по закону, відповідно до вимог чинного на той час ЦК України ( в редакції 1963 року), були два її сини- [PERSON] та [PERSON]- позивач по даній справі. Зміст ст. 549 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року) передбачає, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Судом доведено, що [PERSON] проживав окремо у своєму господарстві і не оформляв своїх спадкових прав після смерті його матері [PERSON] [PERSON], який у 1980 році зі згоди матері [PERSON] побудував на земельній ділянці матері новий будинок на її подвір'ї, був землекористувачем земельної ділянки площею 0,14 га., проживав разом з матір'ю, вступив у фактичне управління спадковим майном, адже їх будинки знаходилися поруч на одній земельній ділянці, а тому за рішенням Назавизівської с/ради від 23.07.1996 р. йому у власність передано всю земельну ділянку, яка рахувалася за годарством його матері та видано Державний акт про право власності на землю від 07.08.1996 року. Тобто, позивачем [PERSON] не було вчинено дій, щодо прийняття спадщини, як того вимагає ст. 549 ЦК України ( в редакції 1963 року) ні юридично, ні фактично. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Також, як була зазначено вище, в даному рішенні апеляційний суд вказав, що [PERSON] у 1980 році зі згоди матері [PERSON] побудував на земельній ділянці матері новий будинок на її подвір'ї. Свідоцтво про право власності на жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] було видано на підставі рішення Надвірнянської районної ради народних депутатів №22 від 10.02.1988 року. Тобто, даним рішенням встановлено право власності в першу чергу на збудований [PERSON] у 1980 році новий будинок. Що стосується будинку 1942 року забудови, який належав [PERSON], то він був набутий [PERSON] у власність в порядку спадкування- шляхом фактичного прийняття спадкового майна. Відносно долучених до матеріалів справи довідок Назавизівської с/ради від 02.11.2004 року за № 718, та від 07.08.2014 року за № 1074 в яких вказано, що були відкриті два погосподарські номери - № 568 за [PERSON] та № 569 за [PERSON], то відповідно до чинної «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» від 30.01.1966 року, будинковолодіння (домоволодіння) - два і більше будинків з приналежними до них надвірними будівлями (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці під одним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Відповідно до положень даної інструкції жодних дій щодо реєстрації частин домоволодіння - сараїв, надвірних туалетів, літніх кухонь тощо, окремо він житлового будинку проводити не можна. Суд оцінює критично пояснення допитаної в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] - дружини позивача в тій частині, що вона та її чоловік [PERSON] проживали разом з свекрухою [PERSON] по [ADDRESS], а після смерті своєї матері [PERSON] прийняв спадщину та вступив в управління спадковим майном, оскільки такі пояснення об'єктивно нічим не підтверджені та повністю спростовуються поясненнями, даними в судовому засіданні представником відповідачів, а також письмовими матеріалами справи. Зі змісту ст.60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, а також доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, свідоцтво про право власності на жилий будинок, який розташований в [ADDRESS], видане на підставі рішення Надвірнянської районної Ради народних депутатів № 22 від 10.02.1988 року, є таким, що відповідає вимогам закону, оскільки не існує жодних обставин, що вказували б на відсутність у [PERSON] права на оформлення права власності. Що стосується вимог позивача визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину на ? частину житлового будинку по [ADDRESS] від 30.06.2009 року, видане відповідачці [PERSON], а також визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину на ? частину житлового будинку по [ADDRESS] від 30.06.2009 року, видане відповідачу [PERSON], суд вважає їх безпідставними. Згідно ст.1301 ЦК України ( в редакції 2004 року) свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Видані 30.06.2009 року, після смерті [PERSON] свідоцтва про право на спадщину на вказане будинковолодіння [PERSON] та Томину, як доведено в судовому засіданні, є такими, що видані у встановленому законом порядку, особам, які мали право на їх отримання і не підлягають визнанню недійсними. Відповідно до ст. 328 ЦК України, - право власності набувається на підставах що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи наведене, беручи до уваги зібрані в судовому засіданні докази в їх сукупності, правових підстав для визнання за [PERSON] права власності на будинковолодіння в [ADDRESS] судом, в процесі розгляду справи - не встановлено. На підставі ст.ст.71,74,76, 549 ЦК України ( в редакції 1963 року), 328,1301 ЦК України,

Outcome: dismissed