Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду в інтересах [PERSON] до [PERSON] третіх осіб Новодофінівська сільська рада Комінтернівського району Одеської області, КП «Комінтернівське РБТІ» про визнання договору дарування не дійсним. Посилався на те що у 1963 році його сім'я , а саме його матір [PERSON], цивільна дружина [PERSON] отримали по переселенню, як члени колгоспного двору будинок [ADDRESS]. В даному будинку народились його діти у [INFO] син [PERSON], а у [INFO] син [PERSON]. 21 квітня 1998 року його мати [PERSON] отримала свідоцтво на право власності на вказаний будинок. [INFO] його мати померла і він, як її спадкоємець, який проживав з нею прийняв спадщину, але не оформив її, оскільки не міг знайти правовстановлюючі документи. В подальшому йому стало відомо, що будинок не належить його покійній матері, а належить його сестрі [PERSON] на підставі договору дарування від 29.10.1998 року. Про існування договору дарування йому та його сім'ї не було відомо, вважав що сестра обдурила його та його матір, поцупила право установчі та не відомим чином оформила будинок на себе. Вважав, що будинок повинен належати йому та його сім'ї, оскільки вони весь час там проживали, сплачували комунальні послуги, доглядали за будинком. Вважав договір дарування таким, що не відбувся, оскільки за нормами ч. 2 ст. 243 ЦК УРСР (1963р.) договір дарування вважаться укладеним з моменту передачі майна обдарованому, а відповідачка не здійснила дій, щодо отримання дару, майно обдарованій не було передано до смерті дарувальника в зв'язку з чим договір є неукладеним. В період розгляду справи позивач [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 25.11.2011 року, внаслідок чого його правонаступники [PERSON], [PERSON] після неодноразового уточнення позовних вимог остаточно просили суд визнати недійсною довіреність від 09.01.1998 року, посвідчену секретарем виконавчого комітету Безводненської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області видану від імені [PERSON], якою [PERSON] уповноважувався подарувати [PERSON] житловий будинок, розташований в [ADDRESS]; визнати недійсним договір дарування [PERSON] [PERSON] - житлового будинку, розташованого в [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачі за первинним позовом - відповідачі за зустрічним позовом (в тому числі [PERSON], як представник [PERSON]), представник [PERSON] та [PERSON] - [PERSON], уточнені позовні вимоги підтримали просили суд їх задовольнити так як при укладенні договору дарування були допущені порушення. Договір дарування укладено по неналежному дорученню, так як при посвідченні посадовою особою Безводненської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області не була встановлена особа довірителя, так як не були представлені будь-які документи, що посвідчують її особу (паспорт) в наслідок чого у дорученні, а у подальшому у договорі дарування було допущено помилку у імені довірителя-дарувальника та зазначено її як «[PERSON]» в той час коли її паспортні дані свідчили про те, що вона була «[PERSON]». Доказом того, що при посвідченні доручення не перевірено паспортних даних довірителя свідчать пояснення відповідачки [PERSON] про те, що вона забрала матір без паспорту та паспорт було втрачено, у реєстрі нотаріальних дій сільської ради зазначено не той рік видачі паспорту, не правильно вказане найменування органу, який видав паспорт, зазначено не правильно ім'я, в розписці про отримання стоїть підпис [PERSON], а не [PERSON], що свідчить про те, що довіреність потрібна була [PERSON], вона у цьому була зацікавлена бо хотіла, щоб будинок належав їй. [PERSON] проживали у спірному будинку та не знали, що [PERSON] оформила на себе договір дарування в 1998 році, а в 2009 році зареєструвала його за собою. При реєстрації не була здійснена технічна інвентаризація будинку, так як в технічному паспорті не відображені зміни. Вважали житловий будинок спадковим майном [PERSON] після смерті [PERSON], так як він фактично вступив у володіння спадковим майном. Вважали, що договір дарування має бути визнаним не чинним за нормами ст. 48 ЦК (1963р) та ст. ст. 215, 230 ЦК України (2003), бо одна сторона ввела іншу в оману. Факт омани доводиться тим, що відповідачка нічого не сказала братові про договір дарування, всі документи на будинок робила сама, не зважаючи на те, що у матері не було паспорту. Заперечували проти задоволення зустрічного позову. Відповідачка за первинним позовом - позивачка за зустрічним позовом [PERSON] (в тому числі як представник відповідача [PERSON]) заперечувала проти задоволення первинного позову, просила задовольнити зустрічний позов. Пояснила суду, що [PERSON] перед смертю проживала у неї на Миколаївщині. Так як вона доглядала матір перед смертю, мати прийняла рішення про дарування будинку на її користь. Оскільки [PERSON] була літньою людиною не могла займатися питанням оформлення документів на будинок вона оформила доручення на [PERSON], так як для оформлення договору дарування [PERSON] не могла виступати і дарувальником і обдарованою. В подальшому в Комінтернівській нотаріальній конторі було оформлено договір дарування, який в 2009 році було зареєстровано. Після отримання будинку в дар вона неодноразово намагалася вступити у свої права, але позивачі за первинним позовом-відповідачі за зустрічним позовом перешкоджали їй у цьому застосовуючи до неї насильство та погрожували їй та членам її родини фізичною розправою. В зв'язку з неможливістю фактичного володіння та користування будинком просила суд задовольнити її зустрічні вимоги про усунення перешкод. Представник [PERSON]- [PERSON] заперечував проти задоволення первинного позову зважаючи на надуманість та безпідставність посилань представника позивачів про підстави визнання недійсними доручення та договору дарування. Зауважив, що помилка у написанні імені матері [PERSON] не має суттєвого значення для правильного вирішення справи, оскільки сторони визнають, що це була одна й та сама особа, даний факт підтверджується дорученням та договором дарування, які оформлені відповідно до закону. Посилання на те, що [PERSON] фактично не прийняла дар будинок є сумнівним, оскільки [PERSON] та [PERSON] перешкоджали та продовжують перешкоджати у його володінні, в зв'язку з чим просив суд вирішити питання про усунення перешкод у користуванні власністю. Представник третьої особи КП «Комінтернівське РБТІ» в призначені судові засідання не з'являвся, причини неявки не суду не повідомив надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Третя особа Комінтернівська районна державна нотаріальна контора в призначені судові засідання не з'являлась причини неявки не суду не повідомила надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Третя особа Комінтернівського районного сектору ГУДМС України в Одеській області в призначені судові засідання не з'являлась причини неявки не суду не повідомила надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Третя особа Безводненська сільська рада Миколаївського району Миколаївської області в призначені судові засідання не з'являлась причини неявки не суду не повідомила надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Розглянувши поданий позов, зустрічний позов, вислухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первинного позову та задоволення зустрічного позову виходячи з наступного. Судовим розглядом справи встановлено, що [PERSON] є власницею житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами розташованого в [ADDRESS] на підставі договору дарування від 29.10.1998 р. серія ААН № 042784, посвідченого Владовою Л.Є. державним нотаріусом Комінтернівської районної державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 4615 (а.с.40). На підставі договору дарування право власності на будинок зареєстровано за [PERSON] КП «Комінтернівське РБТІ» 13.10.2009 року, номер витягу 24119455, реєстраційний номер 28526701 номер запису 422 в книзі 22 (а.с.41). Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що доручення та договір дарування є юридично вірогідними, відповідно до вимог Закону України «Про нотаріат в Україні», посилання на порушення вимог чинного законодавства при їх вчиненні з боку державного нотаріуса Комінтернівської районної нотаріальної контори та посадової особи Безводненської сільської ради (помилка при написанні імені, не правильний посилання на документи у реєстрі сільської ради, питання відсутності паспорту) є припущенням, які суд не приймає до уваги. Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 1 Закону України «Про нотаріат в Україні» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. У населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії, передбачені статтею 37 цього Закону, вчиняються уповноваженими на це посадовими особами органів місцевого самоврядування. Посвідчення доручень, входять до переліку нотаріальних дій, що вчиняються посадовими особами органів місцевого самоврядування відповідно до вимог ст. 37 Закону України «Про нотаріат в Україні» та п. 1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України» затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 22/5 від 25.08.1994 р., зареєстрованого в Міністерстві, юстиції України 26.10.1994 р. № 256/466 (далі Інструкція про вчинення нотаріальних дій). Відповідно до п. п. 10-13 Інструкції про вчинення нотаріальних дій, при вчиненні нотаріальних дій посадові особи виконавчих комітетів встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій. При посвідченні заповітів, довіреностей та засвідченні справжності підпису на документах перевіряється справжність підписів громадян, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії. При посвідченні заповітів чи довіреностей з'ясовується дієздатність громадян та перевіряється правоздатність юридичних осіб, від імені яких посвідчуються довіреності. У разі посвідчення довіреності представником перевіряються його повноваження. Нотаріально посвідчувані заповіти, довіреності, заяви та інші документи підписуються у присутності посадової особи виконавчого комітету, яка вчиняє нотаріальну дію. Якщо заповіт, довіреність, заява чи інший документ підписано за відсутності цих посадових осіб, громадянин повинен особисто підтвердити, що документ підписаний ним. Посадова особа виконавчого комітету, яка вчиняє нотаріальні дії, може не вимагати кожного разу з'явлення відомих їй посадових осіб підприємств, установ і організацій, якщо вона має зразки підписів цих посадових осіб, одержані при особистому зверненні, а справжність їх підписів не викликає сумніву. Якщо громадянин внаслідок фізичної вади, хвороби або з інших поважних причин не може власноручно підписати заповіт, довіреність, заяву чи інший документ, за його довіреністю і в його присутності та в присутності посадової особи виконавчого комітету, яка вчиняє нотаріальні дії, заповіт, довіреність, заяву чи інший документ може підписати інший громадянин. Про причини, з яких громадянин, заінтересований у вчиненні нотаріальної дії, не міг підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Заповіт чи довіреність не може підписувати особа, на користь якої їх посвідчено. Підстави та порядок посвідчення договорів дарування нотаріусами врегульовані Законом України «Про нотаріат в Україні» та Інструкцією про порядок чинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 14.06.1994 р. № 18/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.07.1994 р. № 152/361 (чинної на час посвідчення договору дарування). При ухваленні рішення суд вважає, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані наслідки передбачені нормами ст. 48 ЦК УРСР та ст. 215 ЦК України, так як судовим розглядом справи не встановлено недодержання вимог закону при їх укладенні. Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Нормами ст. 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. (Частина перша статті 203 в редакції Закону № 2756-VI від 02.12.2010). 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відмовляючи у задоволенні позову суд не приймає до уваги посилання позивачів, щодо того, що договір дарування є неукладеним, в зв'язку з тим, що відповідачка на час смерті [PERSON] не прийняла в дар будинок так як судовим розглядом справи встановлено, що позивачі перешкоджали [PERSON] прийняти будинок у володіння. Дана обставинна підтверджується листами прокуратури Комінтернівського району Одеської області (а.с.223, 224). Суд не приймає до уваги посилання позивачів, щодо того, що [PERSON] вступив у спадкові права на володіння будинком після смерті [PERSON], так як на час смерті її смерті будинок не належав спадкодавцю, а належав [PERSON] на підставі договору дарування. Судовим розглядом справи не встановлено, підстав для застосування правових наслідків як до правочину вчиненого під впливом обману виходячи з того, в ході розгляду справи наявності обману сторін правочинну не встановлено, а питання про приховуванням [PERSON] та [PERSON] від [PERSON] факт дарування житлового будинку є морально-етичною обставиною, яка не може мати істотного значення для вирішення питання про визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману, щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Частиною 1 ст. 229 ЦК України визначене поняття обставин, які мають істотне значення - це помилка, щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Задовольняючи зустрічний позов суд виходив з того, що [PERSON] є власницею спірного житлового будинку, судовим розглядом справи встановлено перешкоди у його користуванні та володінні. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За нормами ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лишу у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 2 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лишу у випадках і в порядку встановленому законом. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. У відповідності з ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст. 4 Конституції України, ст. ст. 181, 182, 203, 251, 316, 319, 229, 230, 316, 321, 331 ЦК України, ст. 48 ЦК УРСР,

Outcome: approved