Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-31 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. Позов обґрунтовує тим, що він з 11 лютого 2011 року він став власником квартири за адресою: Волинська обл., м. Луцьк, пр. Перемоги, 1А/25, що підставі договору дарування квартири та витягом про державну реєстрацію прав. Вказує, що ще до набуття ним права власності на вказану квартиру там були зареєстровані його батьки, сестра [PERSON] та її син. Реєстрація місця проживання [PERSON] квартирі позбавляє його права на вільне розпорядження власністю, створює йому перешкоди в користуванні житлом. Відповідач не є членом його сімї, спільне господарство вони не ведуть, договір найму житла між ними не укладався, відповідач вселена у спірну квартиру за згодою попередніх власників. Вважає, що з часу переходу права власності на квартиру до нього відповідач втратила право користування житлом за місцем реєстрації. З врахуванням заяви представника позивача адвоката [PERSON] про уточнення позовних вимог від 12 липня 2018 року, позивач просить усунути перешкоди в здійсненні права власності на житло квартиру [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом. Представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] в судове засідання не зявилася, попередньо подавши суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявилась, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, зокрема, через розміщення судового оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, що відповідає ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Відзив на позов не надала. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON]Я є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується копією договору дарування квартири від 11 лютого 2011 року, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №135 (а.с.10-13). З копії витягу про державну реєстрацію прав встановлено, що [PERSON] зареєстрував за собою право власності на квартиру [ADDRESS] 22 лютого 2011 року (а.с.21). З копії будинкової книги А №108976 для прописки (реєстрації) громадян, які проживають в [INFO] встановлено, що в квартирі за вищевказаною адресою з 20 жовтня 2005 року зареєстрована відповідач [PERSON] (а.с.14). За відомостями підрозділу УДМС України у Волинській області місце проживання [PERSON] в будинку за адресою: м. Луцьк, пр. Перемоги, 1а/58, зареєстровано з 20 жовтня 2005 року. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1, 2 ст. 321 ЦК України,право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом пунктів 33, 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Згідно Правової позиції викладеній у №6-709цс16, що переглядалася Верховним Судом України, аналіз статті 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Оскільки відповідач зареєстрована у спірній квартирі зі згоди попереднього власника даного житла, суд вважає, що право позивача передбачене ст.ст.317, 319 ЦК України як власника житлового приміщення підлягає захисту, а право відповідача на користування чужим майном (житлом) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. На підставі викладеного, суд вважає правильним обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права, як то визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved