Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Автозаводського районного суду м. Кременчука з позовною заявою про стягнення коштів. Змінивши підстави позову, свої позовні вимоги мотивував тим, що між ним та відповідачем в травні 2013 року було досягнуто усної домовленості щодо спільної побудови об'єкту нерухомого майна, що є власністю [PERSON] Згідно вказаної домовленості він мав надати [PERSON] будівельні матеріали та виконувати певний обсяг робіт, а відповідач зобов'язався після здійснення будівництва повернути йому вкладені у об'єкт кошти та сплатити 25-30% прибутку від суми вкладених у об'єкт коштів. На виконання зазначеної домовленості в період з 01.05.2013 року по 20.05.2015 року він передав відповідачу будівельних матеріалів на загальну суму 2139 дол.США. У зв'язку з тим, що відповідач відкликав свою довіреність на представництво позивачем його інтересів і зажадав від позивача повернення всіх документів на об'єкт будівництва, підстава набуття ним грошових коштів, вкладених у цей об'єкт, відпала. Просив суд, стягнути з [PERSON] на його, [PERSON], користь грошові кошти у розмірі 59261,30 грн., з яких 54261,30 грн. - матеріальні збитки, 5000 грн. моральна шкода. В судовому засіданні представник позивача, [PERSON], позовні вимоги підтримала. Просила суд позов задовольнити. Надала суду пояснення про те, що після розірвання домовленостей між позивачем та відповідачем, що підтверджується скасуванням довіреності виданої на ім'я [PERSON], відпали всі підстави набуття [PERSON] грошових коштів, тому у порядку ст. 1212 ЦК України вони підлягають поверненню. Представник відповідача, [PERSON], в задоволенні позову просив відмовити, з підстав вказаних в запереченні. Підтвердив, що між позивачем і відповідачем була досягнута усна домовленість про здійснення будівництва об'єкту, належного [PERSON], і про подальший його продаж чи передачу в оренду, з метою отримання прибутку. Відповідач вклав у будівництво 1100 дол.США. Ніяких домовленостей щодо повернення коштів між сторонами не було. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази в їх сукупності, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що у травні 2013 року між [PERSON] та [PERSON] була досягнута усна домовленість про здійснення будівництва об'єкта нерухомості за адресою: м. Кременчук, вул. 60 років Жовтня, б.36-А. належного [PERSON], за рахунок спільних коштів та оформлення і реєстрацію права власності [PERSON] на цей об'єкт, та права користування земельною ділянкою, на якій він розташований. Представники сторін в судовому засіданні не заперечують, що [PERSON] і [PERSON] мали на меті розподілити між собою прибуток, який буде отримано від збудованого об'єкта нерухомості. З метою здійснення спільної діяльності [PERSON] оформив довіреність від 15.05.2013 року, серії ВТС №942469, зареєстрована в реєстрі за №731.,якою уповноважив [PERSON] представляти його інтереси, в тому числі з питань, пов'язаних з експлуатацією, будівництвом, введенням в експлуатацію, а також оформленням та реєстрацією оздоровчого комплексу, розташованого в районі вул.60-річчя Жовтня 36-А в м. Кременчуці (а.с.11). На виконання зазначеної домовленості [PERSON] та [PERSON] спільно вкладали грошові кошти в будівництво об'єкта нерухомості, що не заперечуються сторонами та підтверджується письмовим доказом від 20.05.2015 року(а.с.19). Письмових доказів, які б підтверджували суть домовленості сторін договору щодо подальшого повернення грошових коштів, витрачених на будівництво, позивач суду не надав. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно із ч.1, 2 статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 2 жовтня 2013р. (справа 6-88цс13), предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. У постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року по справі №6-122цс14 викладено правову позицію, в якій зазначено, що відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. Враховуючи те, що грошові кошти [PERSON] було сплачено в порядку виконання договірних зобовязань, які виникли між ним та [PERSON], набуття вказаного майна [PERSON] не є безпідставним, а тому положення ст. 1212 ЦК України до спірних правовідносин застосовуванню не підлягають. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення безпідставно набутого майна слід відмовити. Стосовно вимог щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначає, що згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. З огляду на те, що судом відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення безпідставно набутого майна, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки вказані вимоги є похідними. Так, позивач жодним чином не довів факт завдання йому моральної шкоди, не довів наявність причинного зв'язку між шкодою і діями відповідача, вину в її заподіянні. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги в сумі 3500 грн., які підтверджуються квитанцією №0752 від 04.12.2015 року, актом виконаних робіт(а.с.54).

Outcome: approved