Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що він є власником житлового будинку № 16/1 по вул. Жовтнева в м. Перечин. У сусідньому будинку проживає відповідач, який є власником земельної ділянки на підставі державного акту серії ЯЕ № 443515 від 17 листопада 2008 року. Однак вказаний державний акт виготовлено із суттєвим порушенням чинного законодавства, оскільки межі суміжних ділянок не погоджені з ним. Крім цього, пунктом 3 Додатку № 1 до рішення Перечинської міської ради № 32-Р від 10 травня 2007 року визначено, що земельна ділянка має бути передана у власність [PERSON] після визначення її розміру експертним шляхом пропорційно займаній житловій площі, чого міською радою вчинено не було. Натомість не скасовуючи попереднього рішення, міська рада виносить нове рішення № 143-Р від 06 березня 2008 року, яким передає відповідачу земельну ділянку у власність без її пропорційного розподілу між суміжними землекористувачами. Оскільки такими діями орган місцевого самоврядування грубо порушив вимоги ст. 42 ЗК України, тому просить позов задовольнити. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. У судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, однак подав суду заперечення, в якому у позові просив відмовити в повному обсязі. Посилається на те, що житловий будинок № 14 «Б» по вул. Жовтневій в м. Перечин, площею 52,9 м. кв, належить йому на праві власності на підставі договору дарування від 11 жовтня 2006 року. Рішенням 5 сесії V скликання Перечинської міської ради № 143-р від 06 березня 2008 року йому була безоплатно передана у власність земельна ділянка, розміром 0,0518 га в м. Перечин, вул. Жовтнева, № 14 «Б» Закарпатської області, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Разом з цим, на підставі рішення виконкому селищної [PERSON] народних депутатів м. Перечин від 20 червня 1996 року, позивачу видано ордер № 771005906 серії УГ-2 на право зайняття двох кімнат жилою площею 23,04 м.кв. у квартирі [ADDRESS], яка згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САВ № 979017 від 22 жовтня 2007 року й належить [PERSON] на праві приватної власності. Таким чином, спір стосується двох різних земельних ділянок, призначених для обслуговування окремих індивідуально розташованих житлових будинків; жодного обєкта співвласників багатоквартирного житлового будинку за адресою м. Перечин, вул. Жовтнева, № 16 не зареєстровано та відповідно й не може бути проведений розподіл ділянки між неіснуючим об'єднанням співвласників відповідно до норм закону. Крім цього, межі його земельної ділянки погоджені суміжними землекористувачами, зокрема [PERSON], що встановлено також ухвалою Перечинського районного суду від 01 лютого 2011 року у справі № 2-а-24/11, а також постановою слідчого прокуратури Перечинського району від 18 листопада 2010 року про відмову в порушенні кримінальної справи. Також не можуть бути задоволені вимоги позивача з підстав, визначених рішенням Конституційного Суду України № 7-рп/2209 від 16 квітня 2009 року, відповідно до п. 4 та абзацу 6 п. 5 якого нормативні акти органу місцевого самоврядування передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Представник Перечинської міської ради Закарпатської області у судовому засіданні проти позову також заперечив, посилаючись на те, що рішенням 5 сесії V скликання Перечинської міської ради № 143-р від 06 березня 2008 року [PERSON] була безоплатно передана у власність земельна ділянка, розміром 0,518 га в м. Перечин, вул. Жовтнева, № 14 «Б» Закарпатської області, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САВ № 979017 від 22 жовтня 2007 року належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS]. Таким чином вказаний спір стосується двох різних земельних ділянок. У той же час, рішенням сесії Перечинської міської ради [PERSON] було правомірно передано в одноособову власність спірну земельну ділянку у звязку з тим, що такий є одноособовим власником відокремленого житлового будинку, має належним чином оформлену технічну документацію (в тому числі погоджені суміжними землекористувачами межі земельної ділянки), а сама ділянка передана йому відповідно до ст. ст. 118, 121 ЗК України. Таким чином, ні оспорюване рішення Перечинської міської ради №143-Р від 06 березня 2008 року, ні оспорюваний державний акт ніяким чином не порушують і не можуть порушувати права позивача, зокрема жодних доказів такого порушення не було ним наведено і в позовній заяві. У судовому засіданні представник [PERSON] як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] позов підтримала подавши письмові пояснення, в яких зазначає про порушення процедури внесення змін у раніше прийняте рішення про безоплатну передачу земельних ділянок у власність громадян, а відтак на теперішній час існують два самостійні рішення Перечинської міської ради, які не відповідають один одному. Також вказує на те, що проект відведення земельної ділянки розроблявся на підставі оспорюваного рішення міської ради від 06 березня 2008 року на підставі технічного завдання від 15 січня 2008 року, тобто майже за два місяці раніше, а акт встановлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки від 12 лютого 2008 року грубо суперечить вимогам земельного законодавства. Крім цього, земельна ділянка, що передана у власність [PERSON] не відповідає рішенню Перечинської міської ради від 10 травня 2007 року, оскільки не визначалася експертним шляхом та її розмір не відповідає пропорційно займаній ним житловій площі. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З вказаної норми слідує, що захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб можливо лише у випадку наявності законних прав, свобод та інтересів фізичних осіб. Тобто, права, свободи та інтереси фізичної особи повинні бути підтверджені в установленому законом порядку. Згідно норм ч. 1 ст. 3 ЦПК України та ч. 1 ст. 15 ЦК України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Така правова позиція висловлена у Постановах Верховного Суду України у справах № 6-84цс14 та 6-94цс14 від 03 вересня 2014 року. Способи захисту прав на земельні ділянки передбачені статтею 152 Земельного кодексу України, згідно якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди не дійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, відшкодування заподіяних збитків, застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 2 ст. 59 цього Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 125 ЗК України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, якими згідно ст. 126 цього Кодексу є державні акти. Згідно ст. 152 цього Кодексу власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Захист прав на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання недійсними актів органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та (або) визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обовязковою умовою визнання акта недійсним є також порушення прав та охоронюваних законом інтересів особи у звязку із прийняттям відповідного акта. Так, згідно ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Як встановлено в судовому засіданні та визнано сторонами, відповідачу [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку № 3181 від 11 жовтня 2006 року на праві приватної власності належить житловий будинок № 14 «б» по вул. Жовтневій в м.Перечин Закарпатської області (а. с. 3, 51-53, 85-87). Також встановлено, що рішенням 5 сесії V скликання Перечинської міської ради Закарпатської області № 32 Р «Про безоплатну передачу земельних ділянок у власність громадян для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд для ведення особистого селянського господарства, садівництва» від 10 травня 2007 року відповідачу передано у приватну власність земельну ділянку, яка знаходиться в м.Перечин, вул. Жовтнева, № 14 «б», з визначенням її площі експертним шляхом, пропорційно до займаної житлової площі (а. с. 3). Крім цього встановлено, що рішенням 5 сесії V скликання Перечинської міської ради № 143Р «Про надання дозволів на виготовлення проектів приватизації земельних ділянок призначених для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд, ведення особистого селянського господарства…» від 06 березня 2008 року [PERSON] була безоплатно передана у власність земельна ділянка, розміром 0,0518 га в м. Перечин, вул. Жовтнева, № 14 «б» Закарпатської області, призначена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а. с. 54). На підставі вказаного рішення відповідачу [PERSON] 17 листопада 2008 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 443515, яка розташована в м. Перечин, вул. Жовтнева, № 14 «б» Закарпатської області, площею 0,0518 га, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а. с. 30). [PERSON] та [PERSON] є сусідами відповідача [PERSON], яким на праві приватної власності належить будинок за адресою: м. Перечин, вул. Жовтнева, № 16/1 та квартира [ADDRESS] відповідно, а отже суміжними землекористувачами (а. с. 41, 125). Позивач, як на підставу позову, посилається на те, що оспорюваний державний акт виготовлено із суттєвим порушенням чинного законодавства, оскільки межі суміжних ділянок не погоджені з ним, а земельна ділянка всупереч вимогам ст. 42 ЗК України передана відповідачу у власність рішенням Перечинської міської ради № 143-Р від 06 березня 2008 року, при цьому без скасування попереднього рішення № 32-Р від 10 травня 2007 року та пропорційного розподілу площі земельної ділянки між суміжними землекористувачами. Однак, з вказаних підстав позов не може бути задоволено, виходячи з такого. Встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 0, 0518 га, призначена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, за адресою: м. Перечин, вул. Жовтнева, № 14 «б». Вказане підтверджується державним актом серії ЯЕ № 443515, виданим на підставі рішення 5 сесії V скликання Перечинської міської ради № 143 Р від 06 березня 2008 року та розробленою технічною документацією із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Цей доказ (державний акт) є таким, що відповідає зазначеній вище ч. 2 ст. 59 ЦПК України (а. с. 30-40). Натомість [PERSON] у судовому засіданні не надав жодного доказу, що спірна земельна ділянка хоча б частково належить йому чи на будь-якій правовій підставі перебуває у його користуванні, а відтак не знайшло підтвердження порушення його права на цю земельну ділянку, яке відповідно підлягало б судовому захисту. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що право власності відповідача [PERSON] на спірну земельну ділянку є доведеним допустимими доказами, яке не може оспорюватись позивачем, як особою, яка законних прав на цю земельну ділянку не підтвердила. Саме у звязку з цим, суд не вбачає правових підстав для скасування оспорюваного рішення органу місцевого самоврядування (№ 143 Р від 06 березня 2008 року), оскільки таке, крім вищенаведеного, й не суперечить попередньому рішенню міської ради № 32-Р від 10 травня 2007 року, яке реалізовано не було, на його підставі не видавався державний акт, обидва рішення видані одній і тій же особі ([PERSON]Ю.) на одну й ту ж земельну ділянку, з одним і тим же цільовим призначенням. Що стосується неузгодження відповідачем [PERSON] меж суміжних земельних ділянок з позивачем, то суд приходить до наступного. Матеріалами справи встановлено, що акт встановлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки від 12 лютого 2008 року з боку позивача було підписано його сином [PERSON] (а. с. 37, 63-67). Однак, позивачем не доведено, що такими діями його законні права та інтереси як суміжного землекористувача порушені. Суперечність у даті винесення оспорюваного рішення міської ради та даті технічного завдання на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку також не свідчить про порушення прав позивача [PERSON], оскільки технічні помилки не можуть слугувати самостійною підставою для скасування державного акту, хіба за умови доведення позивачем порушення цим його прав. Також суд відхиляє посилання позивача на встановлені актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 19 грудня 2013 року порушення вимог земельного законодавства щодо надання [PERSON] у власність спірної земельної ділянки, як на доказ порушення його прав, оскільки такий суперечить акту від 09 липня 2010 року, в якому при перевірці аналогічного питання порушень вимог земельного законодавства не виявлено (а. с. 4-6, 132-133). Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Oсобу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-92цс13. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що докази на які посилався позивач не дають підстав вважати, що його права як суміжного землекористувача порушено, а формальні порушення та технічні помилки у землевпорядній документації [PERSON] не можуть слугувати самостійною та достатньою підставою для задоволення позову. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed