Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення коштів на утримання спільного майна та витрати по оплаті житлово-комунальних послуг у розмірі 17\~993,00 грн. В обґрунтування свого позову покликається на те, що з 03 березня 1994 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. 15 липня 2000 року, під час перебування у шлюбі, у позивача та відповідача народився син - [PERSON], а 09 липня 2007 року донька - [PERSON], які проживають разом із матір'ю за адресою м. Львів, вул. Людкевича, 1. 22 вересня 2016 року рішенням Галицького районного суду міста Львова шлюб [PERSON] та [PERSON] розірвано. 23 грудня 2016 року рішенням Апеляційного суду Львівської області рішення Галицького районного суду міста Львова було змінене, шляхом виключення з мотивувальної частини рішення з абзацу 15 твердження, що сторони понад п'ять років проживають окремо не ведуть спільного господарства. Житловий будинок, загальною площею 488,2 кв.м., який знаходиться за адресою м. Львів, вул. Людкевича, 1, належить на праві спільної часткової власності [PERSON] (розмір частки 1/4), [PERSON] (розмір частки 1/2) та їх неповнолітнім дітям [PERSON] (розмір частки 1/8) та [PERSON] (розмір частки 1/8). Належний сторонам житловий будинок підключений до мереж централізованого електро-, газо- та водопостачання. З червня 2016 року відповідач перестав брати участь у витратах на утримання спільного майна та сплачувати житлово-комунальні послуги і всі витрати на утримання спільного майна та витрати по оплаті житлово-комунальні послуги одноособово несе позивач, відтак, останній зобов'язаний нести витрати щодо управління, утримання та збереження спільного майна, та нести відповідальність за зобов'язаннями, пов'язаними зі спільним майном, у межах своєї частки у праві спільної часткової власності. У 2017 році [PERSON] подала до Галицького районного суду міста Львова позов до [PERSON] про стягнення коштів на утримання спільного будинку та витрат по оплаті житлової-комунальних послуг за період з червня 2016 року по листопад 2017 року. Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 31 січня 2018 року у справі № 461/8374/17 позов [PERSON] задоволено. Стягнуто з [PERSON] борг у сумі 18 595,20 грн. Вказаним рішення суду підтверджено наявність у [PERSON] обов'язку брати участь у витратах на утримання спільного будинку у межах його частки у праві спільної часткової власності (1/2). А також підтверджено наявність у [PERSON] обов'язку брати участь у витратах з утримання житла, які припадають на його дітей. Після набрання рішенням Галицького районного суду міста Львова від 31 січня 2018 року у справі № 461/8374/17 законної сили це рішення було виконане [PERSON]. Проте у період з січня 2018 року по теперішній час [PERSON] й надалі не бере участі у витратах на утримання спільного будинку та не сплачує житлово-комунальні послуги, у зв'язку з цим всі витрати на утримання спільного майна та витрати по оплаті житлово-комунальні послуги одноособово несе [PERSON]. Позивач у судове засідання не зявився, подавши суду заяву про розгляд справи у її відсутності, у якій позов підтримала, просить такий задовольнити; проти постановлення по справі заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, а тому згідно ст.223 ЦПК України, суд вважає, що справу можна слухати у його відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов'язки та взаємовідносини сторін, ухваливши у справі заочне рішення. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, повно та всебічно зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженими в судовому засіданні, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 77 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 03 березня 1994 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що було складено відповідний актовий запис № 358. Від шлюбу у [PERSON] та [PERSON] є сина - [PERSON] та донька - [PERSON]. Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 22 вересня 2016 року шлюб [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23 грудня 2016 року, рішення Галицького районного суду міста Львова від 22 вересня 2016 року було змінене, шляхом виключення з мотивувальної частини рішення з абзацу 15 твердження, що сторони понад п'ять років проживають окремо не ведуть спільного господарства. Таким чином, дата набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили вважається 23 грудня 2016 року. На праві спільної часткової власності індивідуальний житловий будинок, загальною площею 488,2 кв.м., який знаходиться за адресою м. Львів, вул. Людкевича, 1, належить [PERSON] (розмір частки 1/4), [PERSON] (розмір частки 1/2) та їх неповнолітнім дітям [PERSON] (розмір частки 1/8) та [PERSON]І.(розмір частки 1/8), що підтверджується інформаційним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №143971242 від 05.11.2018 року. Згідно довідки ЛКП «Снопківське» №6041 від 16.11.2017 року з місця проживання про склад сімї і прописки, виданої [PERSON], у житловому будинку, загальною площею 488,2 кв.м., який знаходиться за адресою м. Львів, вул. Людкевича, 1, зареєстровано чотири особи, зокрема: [PERSON] (співвласник), [PERSON] (співвласник/син), [PERSON] (співвласник/дочка) та [PERSON] (співвласник/колишній чоловік). Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.\~\~\~\~ Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Договору щодо утримання майна між сторонами не укладалось. Як передбачено ч. 5\~ст. 319 ЦК України, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.\~\~\~ \~ Особливим режимом права власності є право спільної часткової власності. Саме на праві спільної часткової власності позивачу та відповідачу належить житловий будинок, загальною площею 488,2 кв.м., який знаходиться за адресою м. Львів, вул. Людкевича, 1. Згідно ч.1\~ст.\~355\~ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Як передбачено ч.1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Статтею 360 ЦК України, передбачено, що власник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобовязаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обовязкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобовязаннями повязаними зі спільним майном. Хоча право власності на житловий будинок в цілому належить сторонам у різному співвідношенні, а отже й витрати на її утримання мають здійснюватись сторонами у межах своєї частки у праві спільної часткової власності. В даному випадку, відповідач повинен брати участь у таких витратах у межах своєї частки у праві спільної часткової власності (1/2). Відповідно до вимог ст.ст.\~156,\~160\~ЖК України витрати з утримання житла несуть власники та повнолітні члени сім'ї власника житла. Що стосується неповнолітньої дитини, то її витрати несуть батьки. У відповідності до вимог ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Окрім того, не дивлячись на те, що з 15 липня 2018 року син позивача та відповідача став повнолітнім, однак на підставі ч. 1 ст. 199 СК України у батьків зберігається обов'язок його утримувати, оскільки син продовжує навчання і у зв'язку з цим потребує матеріальної допомоги. Тобто, оплату витрат з утримання та збереження спільного будинку та комунальних послуг, які припадають на неповнолітніх співвласників та мешканців будинку повинні оплачувати їх батьки: позивач та відповідач у рівних частках. Окрім того, за змістом статтею 162\~ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Відсутність самого договору між сторонами не і звільняють мешканців квартири від обов'язку оплати комунальних послуг, оскільки, в силу вимог ст. 162 ЖК України, наймач (власник) зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і та плату за комунальні послуги. Згідно із ч.1 ст. 13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Хоч у ч.1\~ст.\~19\~ЗУ «Про\~житлово-комунальні\~послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обовязок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобовязані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Понесенні позивачем витрати по оплаті спожитого природного газу та оплаті спожитої електричної енергії є не тільки витратними по оплаті комунальних послуг, а водночас є і витратними з утримання та збереження спільного будинку, тому до спірних правовідносин слід застосовувати норму ст. 360 ЦК України. Якщо один із співвласників відмовиться брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно й вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення зі співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Однак такий співвласник може висунути відповідні заперечення, вважаючи здійснені співвласниками витрати надмірними, зайвими. У\~ст. 360\~ЦК України мається на увазі витрати, необхідні для належного функціонування спільного майна. Правило статті 360 є загальним. Участь кожного співвласника у «витратах на управління, утримання та збереження спільного майна» означає необхідність несення витрат, які є об'єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані. В даному випадку, позивач належним чином виконала зобовязання, взяті сторонами перед третіми особами (ВАТ «Львівобленерго» ЛМКП «Львіводоканал» та ПАТ «Львівгаз») за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном, а саме: оплатила виставлені рахунки для належного функціонування спільного майна. Враховуючи те, що відповідачу належить 1/2 частина частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок, загальною площею 488,2 кв.м., який знаходиться за адресою м. Львів, вул. Людкевича, 1, відповідач повинен компенсувати позивачу половину понесених витрат на утримання спільного майна та витрат по оплаті житлово-комунальних послуг. Судом встановлено, та це підтверджується матеріалами справи /копії квитанцій/, що позивач [PERSON], за період з січня 2018 року до моменту звернення із позовом, понесла витрати на утримання спільного майна та витрати по оплаті житлово-комунальних послуг: оплата за електричну енергію 13\~973,04 грн.; оплата за послуги по водопостачанню та водовідведенню 1\~210,80 грн.; оплата за спожитий газ 20\~802,98 грн. Загальна сума 35\~986,82 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума коштів у розмірі 17\~993,41\~грн. (1/2 від 35\~986,82 грн). Судові витрати у справі підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі.\~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: approved