Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до Київської міської ради (далі по тексту - відповідач), треті особи - Головне управління юстиції в м.Києві (далі по тексту - третя особа 1), Реєстраційна служба Головного управління юстиції в м.Києві (далі по тексту - третя особа 2), [PERSON] (далі по тексту - третя особа 3), відповідно до якого просила встановити факт прийняття нею 1/2 частини спадкового майна, яке належало її матері [PERSON], померлої [INFO], що становить 1/4 частини житлового будинку, загальною площею 63,1 кв.м, який складається з трьох кімнат, житловою площею 40, 3 кв.м, з відповідною частиною господарських будівель, розташованого за адресою: [ADDRESS]; визнати за позивачем право власності на 1/2 частину спадкового майна, яке належало матері позивача, померлої [INFO], що становить 1/4 частину житлового будинку, загальною площею 63,1 кв.м, який складається з трьох кімнат, житловою площею 40, 3 кв.м, з відповідною частиною господарських будівель, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 09.04.1948 батьки позивача [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. За цей час батьками позивача було збудовано житловий будинок загальною площею 63,1 кв.м, який складається з трьох кімнат, житловою площею 40, 3 кв.м, з відповідною частиною господарських будівель, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Вказане домоволодіння було спільною сумісною власністю батьків позивача, частки кожного з подружжя є рівними за нормами КпШС. [INFO] померла мати позивача - [PERSON]. Заповіт мати позивача не складала. Спадкування здійснювалось за законом. Окрім позивача, до спадкоємців першої черги належав батько позивача та її рідний брат - [PERSON]. Позивач вважає, що оскільки вона та її батько проживали у вказаному будинку, вони фактично прийняли спадщину. Її брат проживав окремо, жодних дій про фактичне прийняття ним спадщини після померлої матері, не вчиняв. А тому його не можна вважати таким, що прийняв спадщину. [INFO] помер батько позивача [PERSON] Разом з тим, він не зареєстрував право власності на будинок за адресою: [ADDRESS]. 16.04.2016 позивач звернулась до Третьої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON], проте останній було відмовлено у зв'язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності. Тому позивач звернулась до суду із вказаним позовом. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду надав письмові заперечення відповідно до яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки Київська міська рада не є належним відповідачем по справі. Представник третьої особи 1 Головного управління юстиції в м.Києві в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду надав письмові пояснення, відповідно до яких просив розглядати справи за його відсутності, при прийнятті рішення по справі покладався на розсуд суду. Представник третьої особи 2 Реєстраційної служби Головного управління юстиції в м.Києві в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином. Третя особа 3 - [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що він також є спадкоємцем після померлої матері. Зазначив, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20.09.2011 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання за позивачем права власності на 3/4 частини будинку, останній було відмовлено в задоволенні позовних вимог та залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15.02.2012, а ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.03.2012 у відкритті касаційного провадження позивачу відмовлено. Зазначає, що рішенням суду від 20.09.2011 було встановлено, що [PERSON] прийняв спадщину після померлої матері, рішення набрала законної сили, а тому вказані обставини доказуванню не підлягають. Також просив застосувати строк позовної давності. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково, виходячи з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі. Статтею 60 ЦПК України встановлено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 234 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення факту встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ст. 235 ЦПК України та п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку позовного провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Враховуючи, що встановлення факту прийняття позивачем 1/2 частини спадкового майна, яке належало її матері [PERSON], померлої [INFO], що становить 1/4 частини житлового будинку стосується вирішення спору про визнання права власності на нерухоме майно, суд приходить до висновку, що вказану вимогу необхідно розглядати в порядку позовного провадження. Відповідно до пунктів 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 р. Правила книги шостої цього Кодексу застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким зі спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 №Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються за правилами ЦК 2003 р., якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 р. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК 1963 р., у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК 2003 р. і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 р., спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» визначено, що заява про встановлення факту прийняття спадщини та місця її відкриття може бути розглянута судом у порядку окремого провадження, якщо орган, який вчиняє нотаріальні дії, не вправі видати заявникові свідоцтво про право на спадщину через відсутність або недостатність документів, що необхідні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до абзацу другого вказаної Постанови, при вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має виходити з положень статей 526 і 549 ЦК, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подача ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР 1963 р., при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно положень ст. 548 вказаного кодексу, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963 р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 9), є батьками позивача (а.с. 7) та третьої особи 3 - [PERSON] (а.с. 49-50). 16.10.1976 позивач уклала шлюб та змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с. 8). [INFO] померла [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть [NUMBER] (а.с. 19). [INFO] помер [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] (а.с. 20). Позивач в 2008 році зверталась до суду з позовом [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. При цьому, судом встановлено, що позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги в частині визнання права власності, не погодилась з волею батька, викладеною в заповіті, відповідно до якого останній заповідав все своє майно в рівних долях позивачу та третій особі 3. Після смерті матері позивач прийняла спадщину, що складалась із 1/2 частини будинку [ADDRESS], а отже, її брат повинен успадкувати 1/4 частину спірного нерухомого майна, оскільки останній не прийняв спадщину після смерті матері. Просила визнати за собою право власності на 3/4 частини спірного будинку. Справа неодноразово переглядалась. 20.09.2011 рішенням Шевченківського районного суду м. Києва (а.с. 49-50), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15.02.2012 (а.с. 51-52) по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування та за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - Головне управління юстиції в м. Києві про заборону вчинити дії, відмовлено в задоволенні позовних вимог. При цьому, вказаним судовим рішенням, зокрема, встановлено, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя - [PERSON] та [PERSON] та з врахуванням тієї обставини, що частки у спільному сумісному майні подружжя є рівними, виходячи з вимог законодавства, що діяло на момент виникнення відповідних правовідносин, на момент відкриття спадщини після померлої [PERSON], останній належала 1/2 частина спірного нерухомого майна. Після смерті [PERSON] спадкоємцями за законом були її чоловік, [PERSON], позивач та третя особа 3. Рішенням суду також встановлено, що як позивач, так і батько позивача фактично прийняли спадщину після померлої [INFO] [PERSON] як спадкоємці першої черги, тому позивач має право на 1/4 частину спірного будинку від 1/2 частини, що належала за життя матері позивача та її рідного брата [PERSON] Підставою для відмови в задоволенні позову стало те, що позивач просила визнати право власності на 3/4 частини спадкового майна, разом з тим, враховуючи, що і батько позивача теж прийняв спадщину, суд був позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч.1,2 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що вимога про встановлення факту прийняття позивачем частини спадкового майна, яке належало її матері [PERSON], померлої [INFO], підлягає частковому задоволенню, а саме в частині встановлення факту прийняття [PERSON] спадщини у вигляді - 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], що померла [INFO]. В іншій частині вимог суд вважає за необхідне відмовити, оскільки частину спадкового майна після померлої матері позивача прийняв також батько позивача, доказів протилежного позивачем надано не було. Щодо вимог про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спадкового майна, яке належало матері позивача, померлої [INFO], що становить 1/4 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач 07.03.2007 звернулась до Третьої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлої [INFO] матері - [PERSON] на 1/2 частину домоволодіння по [ADDRESS] (а.с. 126). Однак останній 09.03.2007 було відмовлено у видачі свідоцтва з тих підстав, що були відсутні документи на майно, що успадковується (а.с. 135). 14.06.2007 із зверненням до суду позивач звернулась і до Третьої київської державної нотаріальної контори із проханням не видавати свідоцтва про право на спадщину після померлих батьків її брату, [PERSON] через звернення останньої з позовом до суду (а.с. 140). В цей же час, в 2007 році, позивач звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування, остаточне рішення по якому було прийняте 20.09.2011, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15.02.2012. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.03.2012 відмовлено у відкритті касаційного провадження, а отже рішення суду від 20.09.2011 набрало законної сили. В свою чергу, третя особа 3 - [PERSON] в жовтні 2014 року також звернувся до суду з позовом до Головного управління юстиції у м. Києві, Третьої київської державної нотаріальної контори, треті особи - Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, Департамент земельних ресурсів КМДА, про визнання права власності в порядку спадкування на 1/2 частину приватного будинку. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30.01.2015 позовні вимоги третьої особи 3 задоволено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05.04.2016 частково задоволено апеляційнй скаргу позивача, скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30.01.2015, в задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.07.2016 скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30.01.2015 та рішення Апеляційного суду м. Києва від 05.04.2016, справу передано до суду першої інстанції на новий розгляд. 16.04.2016 після винесення рішення Апеляційним судом м. Києва, позивач повторно звернулась до Третьої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлої матері, а саме на 1/2 частину домоволодіння по [ADDRESS] (а.с. 147). Відповідно до пункту 4.14. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року № 282/20595. при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов'язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Відповідно до пункту 4.15. вищевказаного Порядку, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього манна. Відповідно до пункту 4.18 Порядку вчинення нотаріальних нотаріусами України, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. 22.04.2016 державним нотаріусом позивачу повторно було відмовлено у вчиненні відповідної нотаріальної дії у зв'язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності спадкодавці на вищезазначену частку житлового будинку (а.с. 148). Відповідно до ч.1 ст.1299 ЦК України, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Відповідно до п.5.ч.1 ст.19 ЗУ Про внесення змін до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України від 11.02.2010 року №1878-VI державна реєстрація прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України) Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку; встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у ношеному провадженні. Питання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], що померла [INFO], право власності на 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS], загальною площею - 63,1 кв.м., житловою площею - 40,3 кв.м. В іншій частині позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити, оскільки частину спадкового майна після померлої матері позивача прийняв також батько позивача, доказів протилежного позивачем надано не було. Щодо заперечень третьої особи 3 проти позовної заяви та заяви про застосування строку позовної давності до вимог позивача, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно положень ст. 26 ЦПК України, у справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 34 ЦПК України, треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення судового розгляду, пред'явивши позов до однієї чи обох сторін. Ці особи мають усі процесуальні права і обов'язки позивача. Як вбачається з матеріалів справи, третя особа з позовом не зверталась в межах вказаного провадження, самостійні вимоги щодо предмета спору до позивача не пред'являла. Також, третьою особою 3 в розумінні ст. 60 ЦПК України протягом всього розгляду справи не надано доказів того, що останній прийняв спадщину після померлої матері чи за ним визнано право власності на спірне нерухоме майно. Крім того, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Третя особа 3 - [PERSON], обґрунтовуючи заяву про застосування строку позовної давності до вимог позивача, зазначає, що остання мала б звернутись із заявою щодо видачі свідоцтва про право на спадщину одразу після ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.03.2012, а не через чотири роки. Разом з тим, як вже було встановлено, позивач і раніше зверталась до нотаріальної контори із відповідною заявою, проте останній було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, через що позивач звернулась до суду. Справа неодноразово переглядалась, остаточне рішення по справі було винесено 20.09.2011, яке в подальшому оскаржу лось в апеляційному та касаційному порядку. Ухвалою ВССУ від 05.03.2012 з розгляду цивільних і кримінальних справ позивачу відмовлено у відкритті касаційного провадження. Разом з тим, зверненню позивача із відповідною заявою до державної нотаріальної контори також перешкоджав і той факт, що третя особа 3 також звернулась до суду із позовом щодо визнання права власності на спірне нерухоме майно, що було встановлено судом. Повторно позивач звернулась із відповідною заявою одразу після винесення рішення Апеляційним судом м. Києва від 05.04.2016, яким третій особі 3 відмовлено у задоволенні позовних вимог і яке в подальшому було скасоване. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що підстави для застосування строку позовної давності до позовних вимог відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: partial