Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Бериславського районного суду Херсонської області з позовом до [PERSON], про повернення безпідставно набутого майна, який обґрунтовує тим, що в середині січня 2013 року вирішив купити автомобіль марки ВАЗ 21112, державний номер [NUMBER], який перебував у користуванні [PERSON] Зі слів [PERSON] йому стало відомо, що автомобіль належить йому на праві власності, однак кредитний догові на отримання коштів для придбання автомобілю оформлений на [PERSON] Умова придбання автомобілю були: передача [PERSON] коштів за придбаний автомобіль у розмірі 2800 доларів США та здійснення від імені [PERSON] за період з січня 2013 року по 05.02.2014 року оплати щомісячних платежів по кредитному договору №К/009/2101 від 08.02.2008 року згідно Додатку №1 до Кредитного договору, що склало залишок по кредиту у розмірі близько 15000 грн. Домовившись з [PERSON] про істотні умови договору придбання автомобіля позивач передав останньому кошти в сумі 22736 грн, що відповідало 2800 доларів США, а [PERSON] передав йому кредитний договір та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та автомобіль. У лютому від час користування автомобілем був зупинений працівниками ДАЇ, які повідомили про те, що на автомобіль накладено арешт та у подальшому йому стало відомо про існуванні заборгованості по кредитному договору не в сумі 15000 грн, а в сумі 35617-59 грн. До 30.06.2014 року питання щодо повернення кредиту вирішено не було, позивач повернув [PERSON] автомобіль, який у подальшому був вилучений виконавчою службою на користь банку. Позивач звертався до Бериславського РВ УМВС України в Херсонській області з заявою про вчинення [PERSON] шахрайських дій, але провадження було закрито у зв»язку з відсутністю у діяннях [PERSON] складу кримінального правопорушення. Просить суд стягнути з відповідача безпідставно набуті 36260-00 грн. Позивач у судовому засіданні відмовився від позовних вимог щодо [PERSON] про повернення безпідставно набутого майна. Дана відмова від позову прийнята судом. В судовому засіданні позивач з підстав викладених у позовній заяві позов підтримав та додав, що він купив у відповідача автомобіль, але у подальшому повернув його [PERSON], але останній йому гроші за автомобіль не повернув. Заслухавши пояснення позивача, який підтримав позов з підстав, викладених у заяві, приймаючи до уваги заперечення представника відповідача, визначивши закон, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, дослідивши усі надані сторонами докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, суд дійшов висновку про те, що позов [PERSON] до [PERSON] є необґрунтованим, а тому не підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності на підставі технічного паспорту належить автомобіль марки ВАЗ-21112, 2008 року випуску, державний номер [NUMBER], який знаходиться у кредиті у банку «Банк Європейський» на підставі кредитного договору укладеного 08.02.2008 року (а.с.5-9,10) та даним автомобілем користувався відповідач по справі [PERSON] Зі згоди [PERSON], яка є власником вищезазначеного автомобіля, [PERSON] продав позивачу по справі [PERSON] даний автомобіль за 2800 доларів США, останній також взяв на себе зобов»язання, щодо погашення залишку кредиту в сумі 15000 грн.(а.с.12-13). Оскільки залишок кредиту перевищував обумовлену сторонами суму (а.с.9), то позивач відмовився від угоди, повернув відповідачу [PERSON] автомобіль, документи на автомобіль та ключі від автомобіля. Натомість відповідач [PERSON] у добровільному порядку не повернув отримані ним на підставі угоди купівлі-продажу за проданий автомобіль 2800 доларів США, що у еквіваленті до національної валюти України, складає суму 36260-00 грн. Звертаючись до суду з позовом про стягнення грошових коштів позивач посилається на ст.1212 ЦК України, вказуючи, що відповідач [PERSON] утримує безпідставно отримані кошти в розмірі 2800 доларів США, що у еквіваленті до національної валюти України, складає суму 36260-00 грн. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. З наведеної норми права вбачається, що предмет судового розгляду формулюється в позовній заяві, в якій позивач зазначає свої вимоги. Посилання позивача на певну правову норму не звільняє суд від обов'язку, передбаченого ст. 214 ЦПК України, визначити характер спірних правовідносин і правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Під відсутністю правової підстави розуміється таких перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. З положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України вбачається, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. Як свідчить аналіз матеріалів цивільної справи, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, на підставі договору купівлі-продажу автомобіля. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов»язання повернути майно позивачу ( правова позиція постанови судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 02.10.2013 року №6-88цс13). Тому суд приходить до висновку, що правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач, як на підставу позовних вимог, тому суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі. Статтею 88 ч.1 ЦПК України передбачено, що стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то не підлягають і задоволенню позовні вимоги, щодо відшкодування судових витрат. Відповідно до ст. ст.. 11, 177, 202, 205, 207, 1212 ЦК України,

Outcome: dismissed