Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В.Б. про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним. Позов мотивовано тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON], після її смерті відкрилась спадщина на цілий житловий будинок з прибудовами, господарським будівлями та спорудами [ADDRESS]. Позивач з братом успадкували по 1 /2 частці даного житлового будинку. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.12.2014 року позивач успадкував 1 /2 житлового будинку [ADDRESS] з прибудова, господарськими будівлями та спорудами. Відповідно до відомостей технічного паспорту, виданого КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» , на земельній частці розташовано : житловий будинок , означений на плані літ. «А», прибудова «а», літня кухня «В», сарай «Б» , «б», «Д» , гараж «62», погріб «п//Б», убиральня «Г», огорожа «№1-5». Самочинно збудовані прибудови «А1» , «а2», «А2), «в», мансарда «м/А1». Також матері позивача належала земельна ділянка площею 0,0751 гектари, у межах згідно з планом, розташована в [ADDRESS], переданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, належної їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого Вінницькою міською радою від 27.09.2004 року на підставі рішення Вінницької міської ради від 31.10.2003 року № 482, зареєстрованого Управлінням Держземкадастру у м. Вінниці 16.03.2012 року, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. Згідно свідоцтва про прав на спадщину за законом від 17.02.2014 року позивач з братом [PERSON] успадкували по 1/ 2 частці відповідної земельної ділянки, тобто по 0,03755 га. Розподілу в натурі між ними не було. Стосовно самочинних побудованих споруд, то брат позивача не заперечував проти будівництва і надав згоду на оформлення даних будівель. 5 квітня 2016 року [PERSON] уклав договір дарування з [PERSON], яким подарував 1 /2 частку земельної ділянки розташованої по [ADDRESS], який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського округу Лукашенко\~В.Б. В 2017 році позивачу стало відомо, що його брат уклав договір дарування на 1/ 2 частку земельної ділянки з [PERSON] , який був посвідчений приватним нотаріусом Лукашенко\~Є., коли [PERSON] звернулася до позивача з позовом про поділ земельної ділянки в натурі. Про те, що брат уклав договір дарування позивачу не було відомо, про це він дізнався лише з позовної заяви, що він 1 /2 частку земельної ділянки подарував. В даний час [PERSON] звернулася до суду з позовом про виділ в натурі 1 /2 частки земельної ділянки. Виділити 1 /2 частку земельної ділянки неможливо, такий виділ порушить права позивача, а крім того, неможливо виділити без розподілу земельної ділянки між співвласниками. Поділ земельної ділянки, на якій розташований належний житлові будинок, господарські будівлі та споруди, зробить неможливим користування будинком. Цільове призначення даної земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Будинок залишився у спільній власності позивача з братом. 1 /2 частка будинку залишить взагалі без землі та обслуговування цієї частини будинку, іншою стороною будинку також не можна нормально користуватися та обслуговувати. У позивача з братом ні будинок, ні земельна ділянка між собою в натурі не розподілені. Брат живе в частині будинку позивача. Просить визнати недійсним договір дарування від 5 квітня 2016 року на 1 /2 частку земельної ділянки, що розташована в [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON], який посвідчений приватним нотаріусом Лукашенко. 06.03.2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засіданні за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 26.04.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до свого розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав, не заперечував щодо його задоволення. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, заперечував щодо його задоволення, просив в задоволенні позову відмовити. Третя особа в судовому засіданні позов не визнав, заперечував щодо його задоволення. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.12.2014року [PERSON] та [PERSON] прийняли у спадщину по 1 /2 частці житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] (а.с.7). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.02.2014року [PERSON] та [PERSON] прийняли у спадщину по 1 /2 частці земельної ділянки площею 0,0751 га у межах згідно з планом, розташованої в [ADDRESS] переданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с.9). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 24.12.2014 року № 31574596 за [PERSON] та [PERSON] зареєстровано право спільної часткової власності по 1 /2 частці житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] (а.с.8). Відповідно до договору дарування частини земельної ділянки від 05.04.2016року [PERSON] передав безоплатно у власність (подарував), а [PERSON] прийняла в дарунок 1/ 2 частину земельної ділянки [NUMBER], загальна площа якої становить 0,0751 гектарів, кадастровий номер якої [NUMBER], по [ADDRESS] (а.с.73). Згідно ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч.1 ст.717 ЦК України). Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому (ст. 718 ЦК України). Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч.2 ст. 719 ЦК України). Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Положенням ст. 215 ЦК України встановлено, що Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину(відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК). Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною(сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Рішенням суду не може бути зобов'язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК). Норма частини третьої статті 182 ЦК щодо можливості оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК. Крім того, ч.1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, суд також повинен установити чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно правової позиції ВСУ у справі № 6-133цс 12 головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Відповідно до п. 23 вищевказаної постанови Верховного Суду України правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Як вбачається з оспорюваного договору дарування, перед вчиненням вказаного правочину, як дарувальник так і обдарований підтвердили, що вказаний договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, а також засвідчили, що вони укладенні не під впливом помилки, обману, насильства або тяжких обставин. Окрім цього, сторони при укладенні спірного договору перебували у здоровому розумі, ясній пам'яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та їх наслідки, що і підтвердили своїми підписами у вказаному договорі. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Посилання позивача на те, що він є власником іншої 1 /2 частки земельної ділянки і його права в зв'язку з укладенням спірного договору порушені тим що [PERSON] звернулась в суд з позовом про виділ в натурі земельної ділянки, суд не бере до уваги, оскільки дане посилання не підставою для визнання договору дарування недійсним, а є фактом наявності спору між співвласниками щодо порядку користування належними їм частками земельної ділянки. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявності існування підстав недійсності договору дарування, які передбачені ст. 215 ЦК України, а тому договір дарування укладений між [PERSON] та [PERSON] не суперечить нормам закону та містить істотні умови передбачені ст. 718 ЦК України та дотримана форма договору дарування передбачена ст. 719 ЦК України, тому підстав для визнання його недійсним відсутні. Вирішуючи питання стосовно стягнення судових витрат, у відповідності до положень ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідним компенсувати судові витрати за рахунок держави, оскільки позивач згідно вимог ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. На підставі викладеного, згідно ст. ст. 15, 202, 203, 215, 717-719 ЦК України,

Outcome: dismissed