Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суд із позовом до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні ? частиною квартири за [ADDRESS], а саме: житловою кімнатою пл.10,2 кв.м., кухнею, коридором, ванною, туалетом, кладовою, балконом, лоджією та надати ключі від квартири. В обґрунтування вимог позивач вказує, що квартира по [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності йому, колишній дружині [PERSON] та синам [PERSON], [PERSON] Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 15 травня 2003 року встановлено порядок користування квартирою та виділеному йому кімнату пл. 10,2 к в.м., [PERSON] та двом синам кімнати пл.16,2 кв.м. та 11,2 кв.м., залишено у спільному користуванні кухню, коридор, ванну, туалет, кладові, балкон та лоджію. Відповідачі, без його згоди як співвласника квартири, замінили замки на вхідних дверях та дверях виділеної кімнати, у зв'язку з чим він позбавлений доступу до житла. Він є інвалідок першої групи та разом зі дружиною проживає у гуртожитку. На його неодноразові звернення та прохання, відповідачі відмовляються надати ключі від квартири та кімнати. Посилаючись на наведене та те, що відповідачі чинять йому перешкоди у реалізації конституційних прав, просив задовольнити позов. Відповідачі подали відзив на позов. Вказали, що співвласниками спірної квартири у рівних частках є позивач, відповідачі та [PERSON] Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 15 травня 2003 року встановлено порядок користування квартирою та виділеному позивачу кімнату пл. 10,2 к в.м., [PERSON] та двом синам кімнати пл.16,2 кв.м. та 11,2 кв.м., залишено у спільному користуванні кухню, коридор, ванну, туалет, кладові, балкон та лоджію. У 2003 році на підставі даного рішення суду позивач вселився у дану квартиру, де проживав до травня 2010 року. У травні 2010 року [PERSON] забрав з квартири всі свої речі та добровільно покинув її. 21.10.2010 року позивач зареєстрував шлюб із [PERSON], з якою спільно проживає у гуртожитку. Вважають, що [PERSON] сам добровільно відмовився від встановленого судом порядку користування квартирою. Крім того, від часу ухвалення судом рішення пройшло більше 15 років, сини [PERSON] та [PERSON] досягли повноліття. 06.10.2016 року [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] [PERSON] зареєстрував шлюбі із [PERSON], у яких [INFO] року народився син [PERSON]. На даний час [PERSON] не може проживати разом із повнолітніми синами у виділених їм кімнатах. Відповідачі є інвалідами 1 групи. Вселення [PERSON] у кімнату пл.10,2 кв.м. не відповідає належній йому ? частці квартири та буде порушувати права інших співвласників квартири. Крім того, позивач є конфліктною особою, за час спільного проживання у період 2003-2010 рік постійно порушував правила співжиття, провокував конфлікти, ввів себе агресивно. Посилаючись на наведене, просять відмовити у задоволенні позову. У судовому засідання позивач та його представник адвокат [PERSON] позов підтримали, зіславшись на доводи викладені у ньому. Відповідач [PERSON] та адвокат [PERSON] заперечили щодо задоволення позову, з підстав викладених у відзиві. [PERSON] суду пояснила, що у квартирі проживає вона, її чоловік та син [PERSON]. У кімнаті пл.10,2 кв.м. ніхто не проживає, там знаходяться речі сина [PERSON] Заперечує щодо надання позивачу доступу до квартири, оскільки там знаходяться їх особисті речі, проведено ремонт, замінено вікна, двері, відповідач участі у утриманні майна не приймав. Відповідач [PERSON] був присутній у попередніх судових засіданнях вказав, що позов не визнає та просить відмовити у його задоволенні. Пояснив, що батько [PERSON] не вміє користуватись спільною власність, постійно нищить її та участі у її утриманні не приймає. Судом встановлено, що квартира за [ADDRESS] належить на прав спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 30 вересня 1996 року, виданого Міським бюро технічної інвентаризації. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 15 травня 2003 року встановлено порядок користування даною квартою та виділено у користування позивача кімнату пл. 10,2 кв.м., відповідачам та [PERSON] дві інші кімнати пл.16,2 кв.м. та 11,2 кв.м., залишено у спільному користуванні кухню, коридор, ванну, туалет, кладові, балкон та лоджію. кімнати, інші приміщення залишено у спільному користуванні. Дане рішення суду набрало законної сили. У даній квартирі зареєстровані позивач, відповідачі та [PERSON] На підставі даного рішення суду ПП «Вікторія-М» на спірну квартиру відкрило два особові рахунки на [PERSON] та [PERSON] З довідки ПП «Вікторія -М» за № 19 від 15.12.2017 року встановлено, що на [PERSON] відкрито особовий рахунок за № [NUMBER] на кімнату пл.10,2 кв.м та присвоєно номер -[ADDRESS] З довідки ПП «Вікторія-М» за №18 від 15.12.2017 року встановлено, що на [PERSON] відкрито особовий рахунок за [NUMBER] на кімнати пл. 16,2 та 11,2 кв.м., присвоєно номер - [ADDRESS]. Розмір плати за житло становить 192,62 грн. З акту ПП «Вікторія-М» від 22.12.2017 року складеного у складі комісії ПП «Вікторія-М» встановлено, що [PERSON] зареєстрований [ADDRESS], але не проживає. З довідки ПМП «ВАЛ» за № 2268 від 04.056.2016 року вбачається, що [PERSON] проживає в [ADDRESS] без реєстрації. В судовому засіданні відповідачі визнали той факт, що позивач не проживає у спірній квартирі та вони відмовляються надати ключі від квартири. З листа Управління Національної поліції в Тернопільській області від 18.01.2018 року за №678 встановлено, що [PERSON] 05 січня 2018 року звертався в Тернопільський відділ поліції ГУ Національної поліції із заявою про те, що син не впускає його у спірну квартиру. В ході проведення перевірки встановлено, що дверей квартири ніхто не відкривав. З листа Управління Національної поліції в Тернопільській області від 23.02.2018 року за №1791 встановлено, що [PERSON] 05 січня 2018 року звертався в Тернопільський відділ поліції ГУ Національної поліції із заявою про те, що син не впускає його у спірну квартиру. В ході проведення перевірки працівниками поліції встановлено, що [PERSON] не впускають у квартиру, оскільки останній за вказаною адресою не проживав більше восьми років, не сплачує будь-яких платежів за утримання житла, мати перебуває за кордоном та вони не вправі вирішувати дане питання без неї. Допитаний в судовому засідання свідок [PERSON], який э сином позивача та співвласником спірної квартири пояснив, що з 2010 року батько не проживає у даній квартирі, оскільки створив нову сім'ю. Вхідні двері квартири та замки вони заміни, у зв'язку із зносом. На даний час він із дружиною та дитиною проживають в орендовані квартирі по [ADDRESS]. У кімнаті пл. 10,2 кв.м., яка виділена у користування батька, на даний час ніхто не проживає, там знаходяться речі батька та [PERSON] З свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого Збаразьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 06 жовтня 2016 року встановлено, 06 жовтня 2016 року [PERSON] зареєструвала шлюбі з [PERSON], після реєстрації шлюбу їй присвоїно прізвище «[PERSON]». Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши та оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, у тому числі відзиви на позовну заяву, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Положеннями ст. 41 Конституції України гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Положення ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року, передбачають захист права власності. Невід'ємною частиною положень цієї статті є практика Європейського Суду з прав людини, яка виробила критерії правомірності позбавлення власника його майна в інтересах суспільства ( в т.ч. і рішення у справі Зубко та інші проти України). Правом власності, згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, належить права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з вимогами ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. В силу вимог ч. 1 ст. 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Положеннями ст. 369 ЦК встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до вимог ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Згідно з вимогами ст.155 ЖК України, власник квартири чи її частки не може бути позбавлений права користування своїм житловим приміщенням, крім випадків, передбачених законодавством. В силу вимог ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання йому майнової та моральної шкоди. Положеннями ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК). Судом встановлено, що позивач, відповідачі та [PERSON] є співвласниками в рівних частках квартири за [ADDRESS] Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 15 травня 2003 року встановлено порядок користування даною квартою та виділено у користування позивача кімнату пл. 10,2 кв.м., відповідачам та [PERSON] дві інші кімнати, інші приміщення залишено у спільному користуванні. Сторонами спору визнається, що позивач на даний час не проживає у спірній квартирі та відповідачі заперечують щодо надання останньому ключів від квартири. Вказують, що у квартирі за їхні кошти проведено ремонт, у тому числі і у кімнаті позивача, де на даний час перебувають речі сина [PERSON] Позивач будь-яких коштів на ремонт та утримання житла у період з 2010 року по даний час не надавав, а тому вони заперечують щодо надання останньому доступу до квартири. В судовому засіданні відповідачі визнали та не заперечили, що вони замінили замки на вхідних дверях квартири та відмовляються надати їх позивачу. Даний факт підтвердив також допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] Таким чином, судом встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що відповідачі чинять позивачу перешкоди у користуванні належною йому часткою квартири, а саме виділеною у користування кімнатою пл. 10,2 кв.м., кухнею, коридором, ванною, туалетом, кладовою та лоджією, що остання полягає у заміні вхідних дверей та не наданні ключів від квартри. Відтак, порушене конституційне право позивача підлягає захисту в обраний спосіб. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд вважає, що діями відповідача порушена право власності позивача, яке підлягає захисту шляхом зобов'язання відповідачів не чинити [PERSON] перешкод в користуванні ? часткою квартири, а саме: житловою кімнатою пл.10,2 кв.м., кухнею, коридором, ванною, туалетом, кладовою, балконом, лоджією та надати ключі від квартири за [ADDRESS] Суд критично оцінює доводи відповідачів про те, що вселення позивача у кімнату пл. 10,2 кв.м. не відповідає належній йому ? частці квартири та буде порушувати права інших співвласників, оскільки саме такий порядок користування квартирою встановлений рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 15 травня 2003 року, яке набрало законної сили, а тому є обов'язком до виконання сторонами. Крім того, при встановленні порядку користування нерухомим майном кожному із співвласників передається в користування конкретна частина нерухомості, виходячи із його частки в праві спільної власності. Разом з тим, виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної власності на це майно. Безпідставними є твердження відповідачів про те, що позивач неодноразово за час спільного проживання порушував правила співжиття, нищив меблі, оскільки не підтвердженні належними та допустимими доказами. Крім того, відповідачі не зверталися до суду із позовом про припинення права позивача на частку у майні внаслідок порушення правил співжиття. Суд не приймає до уваги доводи відповідачів про те, що у квартирі зроблено ремонт, у проведенні якого позивач не приймав будь-якої участі, відтак не вправі користуватися спірним нерухомим майно як безпідставні та необґрунтовані, і які не мають будь-якого значення щодо права позивача як співвласника спірної квартири, безперешкодно володіти, користуватись та розпоряджатись належною йому власністю. Суд не приймає до уваги покази допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON], яка пояснила, що позивач тривалий час не проживає у квартирі, оскільки вони носять загальний характер та не мають правового значення для вирішення даної справи по суті. Відповідача не спростовано будь-якими належними та допустимими доказами доводи позивача викладені у позові. Більше того, відповідачі вважають свої дії правомірними, посилаючись на те, що вони за власні кошти здійснили ремонт квартири, сплачують комунальні послуги, а відповідач не відшкодував їм понесених витрат на ремонт житла. Згідно з вимогами ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач та відповідачі є інвалідами першої групи та звільненні від сплати судового збору, а тому його слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: approved