Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва, в інтересах [PERSON] (далі по тексту - [PERSON]), з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON]) про стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] є батьком недієздатного [PERSON], опікуном якого, відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 26.09.2013 року, є позивач. [PERSON] знаходиться на повному утриманні позивача. Крім того, [PERSON] зазначає, що є пенсіонером та отримує пенсію, якої не вистачає на утримання недієздатного [PERSON], а відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання сина не надає, у зв'язку з чим, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання недієздатного [PERSON] у розмірі 1/3 частини заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму починаючи від дня пред'явлення позову та 1/3 частину заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму за минулий період до дня пред'явлення позову. Ухвалою суду від 20 листопада 2013 року відкрито провадження у даній справі та її розгляд призначено в судовому засіданні. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Представника відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила суд відмовити в задоволенні позову. Свою позицію обґрунтувала тим, що відповідно до рішення Дарницького районного суду м. Києва з відповідача було стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] до досягнення ним повноліття. Дане рішення відповідачем виконане. Крім того, відповідач зазначає, що періодично надавав та надає кошти на утримання повнолітнього сина на даний час, хоча має скрутне матеріальне становище. Також у своїх запереченнях посилались на те, що відповідач має проблеми зі здоров'ям та на його утриманні знаходяться його непрацездатні батьки. Дослідивши матеріали справи, заслухавши у судовому засіданні представників сторін, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO], який рішенням Подільського районного суду м. Києва від 12.04.2007 року визнаний недієздатним. Відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 26.09.2013 року [PERSON] призначено опікуном над [PERSON] Згідно зі ст. 198 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Аналіз змісту ст. 198 СК України дає підстави для висновку, що для виникнення обов'язку батька (матері) утримувати свою повнолітню дочку (сина) необхідні наявність трьох умов: дочка (син) є непрацездатними; дочка (син) потребує матеріальної допомоги; батько (мати) мають матеріальну можливість утримувати дочку (сина). При визначенні розміру аліментів на повнолітніх дочку, сина з одного з батьків, суд бере до уваги можливість надання утримання й другим із батьків і врахувати стан здоров'я та матеріальне становище як дочки (сина), так і платника аліментів, інших дітей чи непрацездатних батьків, дружини, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (стст. 182, 200 СК України). Зазначена позиція узгоджується з практикою Верховного Суду України, викладеною в ухвалі від 20.01.2010 року у справі №6-27091св09. З матеріалів справи, зокрема з податкової декларації про майновий стан та доходи від 04.12.2013 року, вбачається, що [PERSON] у 2013 році не працював та доходів не отримував. Також Головне управління Міндоходів у м. Києві, своїм листом №136/9/26-15-18-06-08 від 23.01.2014 року, повідомило суд про відсутність відомостей стосовно сум виплачених доходів позивачу за 2013 рік. Таким чином, суд дійшов висновку, що у матеріалах справи знайшов своє підтвердження факт скрутного фінансового стану відповідача. Доказів на спростування зазначеного, позивачем не надано. Також судом встановлено, що [PERSON] має двох непрацездатних батьків - батька [PERSON], [INFO], та мати [PERSON], [INFO]. Частиною першою статті 202 СК України встановлено, що повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. За змістом ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними визнаються особи, які досягли пенсійного віку, який становить для чоловіків 60 років, для жінок - 55 років, або є інвалідами I, II, III груп. Однією з основних цілей регулювання сімейних відносин, відповідно до частини другої статті 1 СК України, є утвердження почуття обов'язку перед батьками. Встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідач добровільно виконує свої обов'язки щодо піклування про своїх непрацездатних батьків, а також має на своєму утриманні дружину, яка є інвалідом третьої групи, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами. Відповідач також має проблеми зі здоров'ям, що підтверджується копіями медичної документації, яка міститься в матеріалах справи. Зазначені вище та встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідач, перебуваючи у скрутному матеріальному становищі, не має матеріальної можливості утримувати свого непрацездатного сина. Іншою складовою зобов'язання утримання батьком свого повнолітнього сина є його потреба у матеріальній допомозі. Судом встановлено та не заперечувалось представниками сторін, що [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в ТМО «Псіхіатрія» з 24.12.2011 року по 24.10.2013 року та з 26.10.2013 року по теперішній час, тобто більше двох років знаходиться на державному забезпеченні, що також підтверджується листом ТМО «Псіхіатрія» №1-01/125 від 17.01.2014 року. З довідки Управління Пенсійного фонду України у Подільському районі м. Києва вбачається, що [PERSON] отримує пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання інвалідам ІІ групи у розмірі 994 грн., водночас його опікун - [PERSON], відповідно до довідки Управління Пенсійного фонду Російської федерації у Промисловому районі Смоленської області від 02.09.2013 року, отримує пенсію у розмірі 8 137,85 руб. на місяць, що в гривневому еквіваленті становить більше 2 000 грн. та є значно вищим за встановлений державою прожитковий мінімум для працездатних осіб. Тобто, за встановлених обставин, суд дійшов висновку, що дохід перебуваючого на повному державному забезпеченні [PERSON] та його опікуна - [PERSON] (позивача у справі) є вищим за дохід відповідача. Суд критично оцінює доводи позивача стосовно наявності можливості у відповідача надавати матеріальну допомогу, оскільки дані твердження не підтверджені жодним доказом та спростовуються матеріалами справи. Відповідно до приписів ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Водночас, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Враховуючи встановлені вище обставини, стан здоров'я та матеріальне становище відповідача, а також те, що повнолітній [PERSON] постійно перебуває на стаціонарному лікуванні ТМО «ПСИХІАТРІЯ» та державному забезпеченні, можливість надання допомоги його опікуном, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних в частині стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму щомісячно починаючи з дня подачі позову до суду. Стосовно вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий період, судом встановлено наступне. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Матеріалами справи, зокрема довідкою Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві №58560 від 09.12.2013 року, підтверджено, що виконавчих документів про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на виконанні у Відділі не перебувають. Виходячи з викладеного вище та відсутності будь-яких доказів з боку позивача про вжиття ним заходів до стягнення аліментів та ухилення відповідача від їх сплати, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліментів за минулий період. Згідно зі ст. 88 ЦПК України при залишенні позову без задоволення, судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed