Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з заявою про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що його син [PERSON] перебуває в шлюбі з [PERSON], який був зареєстрований 18.12.2017 року. Перебуваючи на тимчасово окупованій території у м. Сорокине (Краснодон) Луганської області дружина сина 15.03.2018 року народила дитину жіночої статі, що підтверджується лікарським свідоцтвом про народження. Він звернувся до Луганського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області щодо реєстрації народження дитини, але йому було відмовлено у видачі свідоцтва про народження українського зразка. Встановлення факту народження дитини необхідно заявнику для здійснення державної реєстрації факту народження дитини. В судове засідання заявник [PERSON] не зявився, в заяві просив розглянути справу без його участі. В судове засідання представник заінтересованої особи Луганського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області не зявився. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. В судовому засіданні встановлено, що заявник [PERSON] має право відповідно до приписів ч.1 ст.317 ЦПК України на звернення до суду із заявою про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України. Частиною першою ст. 144 СК України передбачено, що батьки зобовязані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, встановлено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на імя і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх спілкування. Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. Згідно з копією паспорта громадянина України серії ЕН №736529\~ [PERSON], [INFO], уродженка міста Луганськ, Україна, зареєстрована за адресою: Україна, [ADDRESS]. Згідно з копією паспорта громадянина України серії ЕН №345232 [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], зареєстрований за адресою: Україна, [ADDRESS]. [PERSON] та [PERSON] 18.12.2017 року зареєстрували шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-ЕД №238535, виданого Станично-Луганським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області 18.12.2017 року. Згідно з копією медичного свідоцтва про народження від 15.03.2018 року №178, виданого медичним закладом самопроголошеної «Луганської народної республіки», [PERSON] 15.03.2018 року о 18-10 год. у м. Краснодон самопроголошеної «Луганської народної республіки» народила дівчинку. Вказаний документ складений на бланку медична документація форми первинної облікової документації №103/у, затвердженого наказом так званого Міністерства охорони здоровя самопроголошеної «Луганської народної республіки» 28.08.2015 року №591 та підписаний лікарем. Згідно з листом Луганського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 26.12.2018 року №546/17.1-29 [PERSON] відмовлено в проведенні державної\~ реєстрації народження особи на підставі медичних документів, оформлених медичними закладами на території непідконтрольній українській владі. Суд враховує, що місто Сорокине (Краснодон) Луганської області станом на час розгляду цієї справи знаходиться на тимчасово окупованій території України і у відповідності до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Вказана обставина позбавляє заявника можливості зареєструвати факт народження дитини у встановленому законом порядку. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки розуміє, що можливості збору доказів щодо факту народження особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Таким чином, в судовому засіданні був встановлений факт народження [PERSON], [INFO], громадянкою України, яка зареєстрована за адресою: Україна, [ADDRESS], дитини жіночої статі, яка народилася 15.03.2018 року в місті Сорокине Луганської області, Україна, матірю якої є [PERSON], [INFO], громадянка України, батьком якої є [PERSON], [INFO], громадянин України. Відповідно до ч. 4 ст. 317, п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення.

Outcome: approved