Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-17 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про виселення. В підтвердження позову [PERSON] посилається на те, що на підставі договорів купівлі-продажу частини житлового будинку від 30.06.2016, посвідчених приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харитоновою Я.М., у громадянина [PERSON] виникло право власності на 2/3 та 1/3 частини житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ч. 4 ст. 334 ЦК України). Особа, яка зареєструвала право власності на об'єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Право власності позивача на вищевказаний будинок підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №62411470 від 30.06.2016 та заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області у справі №619/566/17 від 14.03.2017. Таким чином, позивач є єдиним законним власником будинку [ADDRESS] Зважаючи на те, що у вищевказаному будинку були зареєстровані громадяни [PERSON] та [PERSON], які не бажали самостійно знятися з реєстрації за вказаною адресою, позивач був змушений звернутися до Дергачівського районного суду Харківської області із відповідним позовом. Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області у справі №619/566/17 від 14.03.2017 позовні вимоги позивача [PERSON] задоволено повністю: [PERSON] та [PERSON] визнано такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] та знято їх з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Рішення суду набрало законної сили 27.03.2017. Відповідно до довідки від 26.10.2017, що видана виконкомом Солоницівської селищної ради, в будинку [ADDRESS] ніхто не зареєстрований. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997, відповідно до закону 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Своїми діями у незаконний спосіб громадяни [PERSON] та [PERSON] порушили право позивача на мирне володіння своїм майном, яке закріплене у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Гомадяни [PERSON] та [PERSON], які не є ані співвласниками будинку [ADDRESS], ані особами, які мають право користуватися будинком на законних підставах (наймачами), ані членами сім'ї позивача відмовляються його залишати та чинять позивачу перешкоди у здійснені гарантованого Конституцією України права власності. У відповідності до пункту 9 частини 3 статті 175 ЦПК України, попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести, у зв'язку із розглядом справи становить 15000 гривень, із яких 704,80 грн. - судовий збір, 14295,20 гривень - витрати на професійну правову допомогу. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі і просив їх задовольнити. Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 21 листопада 2018 року провадження у справі було відкрито. Підготовче засідання 06 грудня 2018 року було відкладено. У підготовче судове засідання 15.01.2019 відповідачі [PERSON] та [PERSON] не з'явилися, з'явився представник відповідача [PERSON] - [PERSON], який просив відкласти підготовче засідання, так як отримав ухвалу про відкриття провадження у справі та позовну заяву з доданими до неї доказами з метою підготовки письмової правової позиції по справі. В наступні підготовчі та судові засідання відповідачі [PERSON] та [PERSON], представники відповідача [PERSON] - [PERSON], [PERSON] не прибували, зверталися з клопотаннями про відкладення розгляду справи. 01 березня 2019 року судом проведено підготовче засідання, призначено справу до розгляду на 08 квітня 2019 року на 10 год. Від представника [PERSON] 08.04.2019 знову надійшло клопотання про відкладення розгляду справи за його зайнятістю в іншій справі в іншому суді. Суд звертає увагу на те, що за довіреністю [PERSON] від 14.01.2019 його інтереси представляють [PERSON], [PERSON] та [PERSON] У відповідності до ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. За вимогами ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно за Закону «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Про причини своєї неявки представники [PERSON] та [PERSON] суду не повідомили. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як, відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з'явилися в судове засідання та не подали відзив на позов, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, то відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, як докази, вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню. Судом було достовірно встановлено, що згідно договору купівлі-продажу частини жилого будинку, зареєстрованому в реєстрі за №2605, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитоновою Я.М., [PERSON], через представника, передав, а [PERSON] прийняв у власність 2/3 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд [ADDRESS] Згідно договору купівлі-продажу частини жилого будинку, зареєстрованому в реєстрі за №2610, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитоновою Я.М., [PERSON], через представника, передав, а [PERSON] прийняв у власність 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд [ADDRESS] Відповідно до довідки №4433 від 26.10.2017 року, виданої Солоницівським селищним головою, в будинку [ADDRESS] ніхто не зареєстрований. Згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області від 08.11.2018 року, [PERSON] та [PERSON] зняті з реєстрації за адресою: [ADDRESS], на підставі рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 14.03.2017. Згідно інформаційної довідки №62411470, житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS], на підставі договорів купівлі-продажу за №2610 та №2605 від 30.06.2016 року, належить [PERSON] в цілому. Згідно заочного рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 14 березня 2017 року позов [PERSON] задоволено повністю. Визнано [PERSON], таким, що втратив право на користування житловим будинком, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Визнано [PERSON], такою, що втратила право на користування житловим будинком, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Зняти [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS]. Зняти [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS]. Рішення суду набрало законної сили 27.03.2017. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції захист власності зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Визнаючи право кожного на безперешкодне користування своїм майном ст.. 1 Першого протоколу до Конвенції по суті є гарантією права власності. Право розпоряджатися своїм майном є звичним та основоположним аспектом права власності. Поняття власності передусім стосується матеріальних речей (земельних ділянок та нерухомого майна). Згідно з ст. 317 ЦК України право власності складається з права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідачами та представниками суду не надано жодних доказів необґрунтованості позову. Оскільки відповідачі [PERSON] та [PERSON] порушують права позивача на вільне користування належним йому житловим приміщенням, суд вважає, що позов про виселення [PERSON] та [PERSON] з житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] без надання іншого житла, підлягає задоволенню. У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. У позовній заяві [PERSON] просить стягнути з відповідачів судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 14295 грн. 20 коп. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні діяв на підставі довіреності, виданої 31 травня 2018 року. За ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Вищевказана заява до суду подана не була, тому суд вважає, що підстав для стягнення витрат на правничу допомогу не має. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. На підставі викладеного та

Outcome: approved