Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду в інтересах своїх онуків [PERSON], [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи орган опіки та піклування Мукачівського міськвиконкому, ПАТ КБ «Приватбанк», приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л. про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] від 21.05.1981 року він є батьком [PERSON], [INFO]. 01.06.2002 року його дочка [PERSON] перебуває у шлюбі із [PERSON] В шлюбі у них народилося троє дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. 18.11.2004 року ними була придбана квартира [ADDRESS]. Відразу в кінці грудня 2004 року після проведеного ремонту вони з двома малолітніми дітьми переїхали на постійне проживання до спірної квартири, які зареєстровані та проживають в ній по сьогоднішній день. Однак рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 20 серпня 2015 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволено, та прийнято рішення про виселення неповнолітніх онуків з квартири. Згодом стало відомо, що 07.10.2005 року його зять [PERSON] продав квартиру своїй матері [PERSON] жодних коштів від продажу квартири вони не отримували. Таким чином вважає, що на момент продажу спірної квартири 07.10.2005 року, діти [PERSON], [PERSON] мали право на користування цією квартирою, так як така була єдиним та постійним місцем проживання, а тому для укладення договору купівлі-продажу квартири від 07.10.2005 року необхідна була попередня згода органу опіки та піклування. У зв'язку з цим [PERSON] зазначає, що таке відчуження квартири суперечить інтересам його внукам. Враховуючи це все просить визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу від 07.10.2005 року квартири [ADDRESS], укладеного між батьком дітей [PERSON] та бабусею дітей [PERSON] за письмовою згодою матері дітей, [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Герцускі-Торжаш В.А., зареєстрований в реєстрі № 9150. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві Відповідач [PERSON], [PERSON], [PERSON], в судове засідання не з'явилися за невідомих причин, повідомлялись належним чином. Суд знаходить за можливим розглянути справу у відсутності відповідачів, згідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України,на підставі наявних у справі доказів з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням статті 280 цього Кодексу. Представник третьої особи ПАТ КБ «Приватбанк» Гриниха Т.Ю. в судовому засіданні проти позову заперечила, просила відмовити в його задоволенні та пояснила, що вважає його безпідставним та необґрунтованим. Також подала письмові заперечення проти позову та заявила про застосування позовної давності. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівського міської ради в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л. в судове засідання не з'явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином. Заслухавши пояснення представника позивача, третьої особи, дослідивши та перевіривши наявну у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що також встановлено статтею 12 цього Кодексу. Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні встановлено, що згідно до свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], батьками такої є [PERSON] та [PERSON] Згідно до свідоцтва про одруження [NUMBER] від 01.06.2002 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] укладено 01.06.2002 року. Також встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження. Як вбачається з матеріалів справи, право власності на квартиру [ADDRESS] [PERSON] набув на підставі договору купівлі-продажу від 18.11.2004 року. Таким чином слід прийти до висновку, що квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] та [PERSON] за час шлюбу, а відтак в силу положень ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя. В подальшому 07.10.2005 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. При цьому встановлено, що в п. 8 договору купівлі-продажу продавець, а саме [PERSON], засвідчив, що на момент укладання договору квартира не перебуває арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові спори, вона не заставлена, в податковій заставі не перебуває, відносно неї не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами, як юридична адреса вона не використовується. Треті особи не мають прав на квартиру. Згідно з довідкою № 2-012154, виданої ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» 07.03.2015 року, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають сторони у справі [PERSON], [PERSON] та їхні діти [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідно до акту, виданого ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» від 23.04.2016 року, № 142 в квартирі [ADDRESS] [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], проживають з 15.06.2005 року. Обґрунтувуючи позовні вимоги позивач посилається, що на момент укладення оспорюваного договору право користування квартирою [ADDRESS] мали діти [PERSON] та [PERSON], проте відчуження квартири відбулося без дозволу органу опіки та піклування. Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі, а також правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Укладення батьками правочинів, предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено статтями 203, 215 ЦК України. Так, ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (п. 3 ч. 2 ст. 177 СК України). Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Отже, у разі вчинення правочину щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою. У зв'язку із зазначеним в першу чергу необхідно встановити чи в дійсності діти мали право на користування відчужуваною квартирою. При цьому, користування житловим приміщенням дитиною може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі, серед яких зазначена й дитина) так і на законі (ст. 405 ЦК України). Відповідно до акту, виданого ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» від 23.04.2016 року, № 142 в квартирі [ADDRESS] [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], проживають з 15.06.2005 року. Судом встановлено, що неповнолітні [PERSON], [PERSON], на момент укладення оспорюваного договору проживали в спірній квартирі. Таким чином, встановлено, що оспорюваний договір купівлі-продажу звужує права неповнолітніх [PERSON], [PERSON], особливо зважаючи на наявність судових рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та про виселення. Відповідно до ст.258 СК України, баба і дід мають право на самозахист внуків. Баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, аналізуючи наведені вище норми закону та враховуючи правові позиції Верховного Суду України, які стосуються спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що в цьому випадку в цілому встановлено, що діти мали право користування квартирою [ADDRESS] на момент укладення оспорюваного договору, яка також була і є на цей час місцем їх фактичного постійного проживання, і таким договором фактично порушено законні права дітей, а також враховуючи поведінку законних представників, із врахуванням того, що укладення батьками правочинів, предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання цих правочинів недійсними, з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України, суд приходить до висновку про необхідність захисту порушених прав дітей [PERSON], [PERSON], а відтак позов [PERSON], який діє в інтересах дітей, слід задовольнити, а договір купівлі-продажу від 07.10.2005 року квартири [ADDRESS], укладеного між батьком дітей [PERSON] та бабусею дітей [PERSON] за письмовою згодою матері дітей, [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Герцускі-Торжаш В.А., зареєстрований в реєстрі №9150, слід визнати недійсним. З приводу застосування позовної давності, про що було заявлено представником третьої особи ПАТ КБ «Приватбанк» то суд зазначає, що враховуючи зміст ч. 3 ст. 267 ЦК України та ст. 48 ЦПК України, заява про застосування строку давності може бути подана лише стороною чи їх представниками, а тому треті особи не мають право на подання такої заяви. Окрім того, суд приходить до висновку, що строк позовної давності не пропущено, так як позивач про спірний договір дізнався в травні 2015 року, і дане твердження в судовому засіданні ніким не спростовано. Судові витрати підлягають розподілу на підстав ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved