Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із вищевказаним позовом, в обґрунтування позовних вимог покликається на те, що приїхавши з чергового рейсу 22 серпня 2014 року, він відразу ж після вихідних 25 серпня 14 року (в понеділок) підійшов до директора ПП «Західтранс» [PERSON] (з даним підприємством перебуває у трудових відносинах) і повідомив останнього, що для продовження перевезення вантажу із Російської Федерації в напрямку за межі України потрібно провести з ним додатковий розрахунок та таке інше. На вищевикладене директор зазначив, що в такому випадку він взагалі не має про що з ним розмовляти і фактично вигнав його з території підприємства. Наступного дня (у вівторок 26 серпня 2014 року) зранку в 9 годин 10 хвилин він знову прийшов на територію підприємства і вимагав у директора в такому випадку звільнити його за угодою сторін, та провести з ним повний розрахунок по заробітній платі, видати належно заповнену трудову книжку та дозволити забрати з автомобіля особисті речі і продукти харчування, що були залишені ним після приїзду з відрядження з Російської Федерації. Натомість, зі своєї сторони, директор почав на нього кричати, відмовився зареєструвати власноручно написану заяву про звільнення за угодою сторін, заявивши що звільнить його з роботи по статті, вигнав з території підприємства. Вийшовши від директора, він одразу ж через пошту направив йому заяву від 26.08.2014 року з проханням негайно видати йому належно заповнену трудову книжку по результатах звільнення його з роботи за угодою сторін. Таким чином, у разі звільнення без законної підстави працівник згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. У разі порушення його законних прав, які вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя у відповідності до ст. 237-1 КЗпП України він має право на відшкодування моральної шкоди, яку оцінює в 10000,00 (десять тисяч) гривень. Оскільки з 25 серпня 2014 року він звільнений і всупереч вимогам ч. 1 ст. 47 КЗпП України був позбавлений права у день звільнення отримати належно оформлену трудову книжку, то у відповідності до ч. 4 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу, працівникові виплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу, а тому змушений звертатись до суду. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві, зокрема просить стягнути середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки та відшкодувати моральну шкоду, що стосується позовних вимог в частині поновлення на роботі то від цих позовних вимог відмовляється. Також додатково пояснив, що його довіритель трудову книжку отримав 16 жовтня 2014 року. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог, просить в їх задоволенні відмовити, з підстав викладених у запереченні проти позову. Свідки [PERSON] (головний механік), [PERSON] (головний бухгалтер) та [PERSON] (механік) пояснили, що були присутні як водій [PERSON] 26 серпня 2014 року відмовився підписати власноруч наказ про звільнення та відмовився від отримання трудової книжки. З»ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов слід задоволити частково, виходячи з наступного: Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем, працював на посаді водія автотранспортних засобів. Відповідно до наказу № 32 від 26 серпня 2014 року [PERSON] звільнено з роботи 26.08.2014 року за ст.. 36 п.1 КЗпП України, за згодою сторін (а.с. 24). Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Статтею 48 цього ж кодексу передбачено, що порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Наказом № 58 від 29.07.93 р. Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників. Пунктами 4.1, 4.2. вказаної Інструкції визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Згідно ч.4 ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Як встановлено в судовому засіданні, трудову книжку [PERSON], а саме його представник [PERSON] отримав 16.10.2014 року, після судового засідання. Твердження представника відповідача про те, що позивач неодноразово повідомлявся про те, щоб прийти на підприємство та отримати трудову книжку, не знайшли свого підтвердження в суді. Водночас, як вбачається із вихідного штампу поштового відділення від 09.10.2014 року «Опис вкладного поштового відділення», позивачу надіслано: довідку про доходи; Наказ № 32 від 26.08.2014р.; Наказ № 12/1А від 26.08.2014р. (про створення комісії) та повідомлення про необхідність з»явитися на підприємство для отримання трудової книжки (а.с. 13), тобто такі дії відповідач почав вчиняти вже після того як [PERSON] звернувся в суд з даним позовом. З довідки про доходи від 03.10.2014 року виданої відповідачем, вбачається, що середньомісячна заробітна плата позивача становить 1697,00 грн. Відтак 1697,00грн. / 23 робочі дні = 73,78 грн. в день. Кількість робочих днів: у серпні 2014 року 3 дні; у вересні 2014 року 22 дні; у жовтні 2014 року 12 днів, таким чином сума середньомісячної заробітної плати за період з 27.08.2014 року по 16.10.2014 року становить (73,78 грн. х (3 дні. + 22 дні + 12 днів)) 2729,86 грн. (сума зазначена без сплати податків та обов'язкових платежів). Системний аналіз наведених вимог законодавства та зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що позов в частині стягнення середньомісячного заробітку за час затримки видачі трудової книжки підставний та підлягає задоволенню в повному обсязі. Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної школи працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин, які мають значення для правильного вирішення спору (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань. Згідно роз'яснень, які містяться в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Внаслідок невидачі відповідачем позивачу трудової книжки у строки, передбачені КЗпП, протягом тривалого часу є порушенням його конституційних та трудових прав. Відтак, суд приходить до висновку про спричинення позивачу моральних страждань, оскільки вказані порушення призвели до моральних страждань та вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки позивач був позбавлений доходу, на який розраховував. Визначаючи розмір моральної шкоди суд виходить з вищевикдаденого характеру правопорушення, його тривалості, тяжкості вимушених змін у житті позивача у зв'язку з невчасним виданням трудової книжки, глибини душевних страждань, які позивач зазначав у зв»язку з порушенням його законних прав, тому приходить до висновку про визначення розміру моральної шкоди в сумі 200 грн. і стягнення такої з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки Законом України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору, відтак, з урахуванням майнової та немайнової вимог позивача, до стягнення з відповідача в дохід держави підлягає судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп..

Outcome: approved