Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду із заявою, в якій просить встановити факт, що він навчався у Севастопольському приладобудівному інституті в період з 23 серпня 1976 року по 24 січня 1980 року та з 13 серпня 1982 року по 23 червня 1984 року за спеціальністю «інженер-механік». Заява мотивована тим, що заявник у 1976 році вступив на денну форму навчання до Севастопольського приладобудівного інституту, де навчався до 24 січня 1980 року. 13 серпня 1982 року поновив навчання та був зарахований на 4 курс Севастопольського приладобудівного інституту. 23 червня 1984 року заявник закінчив навчання у вказаному інституті за спеціальністю інженер-механік та повернувся до м. Мелітополя, де почав працювати на Мелітопольському моторному заводі. Заявник вказує, що звернувся до Мелітопольського обєднаного управління Пенсійного фонду України для оформлення пенсії, однак йому було розяснено необхідність підтвердження навчання у Севастопольському приладобудівному інституті. Заявник отримав архівну довідку №603, видану начальником архівного відділу управління документообігу і контролю Севастопольського державного університету, про те, що він дійсно навчався вказаному закладі з 1976 по 1984 рік. Однак 31 січня 2019 року заявник отримав відповідь Мелітопольського обєднаного управління Пенсійного фонду України, згідно з якою архівна довідка видана органом, який знаходиться на тимчасово окупованій території України, тому є недійсною і не створює правових наслідків. У позасудовому порядку заявник позбавлений можливості встановити вказаний факт. У судове засідання заявник не зявився, але від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, заяву підтримує в повному обсязі та просить її задовольнити. Представник заінтересованої особи у судове засідання не зявився, але від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення заявлених вимог не заперечує. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, обєктивному та всебічному зясування обставин справи, дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п. 5 ч.2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У відповідності з п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України суди розглядають справи про встановлення фактів належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя, по-батькові, місце і час народження якої, що зазначені у документі, не збігаються з імям, по-батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспортів. Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. За правовими позиціями Верховного суду України щодо розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документі, оскільки зазначені в них прізвище, імя, по-батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки. Судом встановлено, що заявник 23.08.1976 року зарахований на 1 курс денної форми навчання до Севастопольського приладобудівного інституту за спеціальністю «Технологія машинобудування, металорізальні верстати та інструменти». Наказом від 24.01.1980 року заявник відрахований з вказаного інституту. Наказом від 13.08.1982 року відновлений на 4 курс денної форми навчання, а 23.06.1984 року відрахований з інституту у звязку із закінченням навчання. Виданий диплом КВ №770125 від 23.06.1984 року та присвоєна кваліфікація «інженер-механік», про що свідчить копія диплому, додана до матеріалів справи (а.с.12), а також копія архівної довідки № 603 від 08.11.2018 року, виданої начальником архівного відділу Управління документообігу та контролю Федерального державного автономного освітнього закладу вищої освіти «Севастопольський державний університет» Міністерства освіти та науки Росії (а.с.11). При наданні оцінки вказаної архівної довідки як доказу суд бере до уваги наступне. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Як вбачається з матеріалів справи, 31 січня 2019 року заявник отримав відповідь Мелітопольського обєднаного управління Пенсійного фонду України, згідно з якою архівна довідка видана органом, який знаходиться на тимчасово окупованій території України, тому є недійсною і не створює правових наслідків. Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. За таких обставин у інший спосіб, окрім як за рішенням суду, заявник не зможе реалізувати свої права, а тому суд приходить до висновку про задоволення заяви у повному обсязі та встановлення факту його навчання у Севастопольському приладобудівному інституті.

Outcome: approved