Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: Друга черкаська державна нотаріальна контора про визнання договорів дарування будинку та земельної ділянки недійсними. Свій позов обґрунтовує тим, що він є людиною похилого віку, має незадовільний стан здоров'я, страждає цілим рядом хвороб, визнаний інвалідом 1 групи Великої Вітчизняної війни. Відповідач [PERSON] є його рідним сином. До вересня 2011 року він мав у своїй власності житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований в [ADDRESS], що належав йому на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 7 липня 1959 року та договору купівлі - продажу від 14 вересня 1970 року. Починаючи з 1960 року, перебуваючи у шлюбі з [PERSON] вони побудували будинок [ADDRESS]. Всі правовстановлюючі документи на будинок були оформлені на його ім'я. Отже, будинок [ADDRESS] є їхнім спільним з дружиною майном у відповідності до ст. 60 СК України та ст. 368 СК України, де передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно вимог ст. 372 ЦК України та вимог ст. 70 СК України частки майна дружини та чоловіка є рівними. Таким чином, він та його дружина [PERSON] мали рівне право власності на будинок [ADDRESS], тобто кожному з них належало по 1/2 частині цього будинку. [INFO] [PERSON] померла. За своє життя заповіту вона не склала, тому у відповідності до вимог ст. 1223 ЦК України спадщина, яка відкрилася після її смерті успадковується за законом. Згідно вимог ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Будучи зареєстрованим та проживаючи в будинку з часу його будування, він, у відповідності до вимог ст. 1268 ЦК України прийняв спадщину після смерті дружини у вигляді 1/2 частини будинку, право власності на яку вона мала. Частиною 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частина 5 ст. 1268 ЦК України встановлює, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. З урахуванням таких вимог закону їх сини - [PERSON] та [PERSON] звернулися в передбачений законом строк в Другу черкаську державну нотаріальну контору із заявами про прийняття спадщини після смерті своєї матері, [PERSON] Таким чином, право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] після смерті [PERSON] мало бути оформлено на трьох спадкоємців: його, як чоловіка померлої та на [PERSON] і [PERSON], як дітей померлої. Однак ця спадщина ніким зі спадкоємців на своє ім'я не оформлялася, оскільки ст. 1297 ЦК України не передбачено строків оформлення спадщини. Стаття 1296 ЦК України, передбачає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Після смерті дружини він продовжував проживати в будинку, однак самому себе обходити ставало все складніше. Відповідач [PERSON] в 2011 році умовив його подарувати належний йому будинок, запевняючи, що буде доглядати його до смерті, надавати необхідну допомогу і забезпечувати всім необхідним. Він довірився відповідачу і 6 вересня 2011 року уклав з відповідачем договір дарування будинку [ADDRESS]. Однак після оформлення договору дарування відповідач обіцяної йому допомоги не надає, не цікавиться станом його здоров'я та побутовими потребами. Вважає, що договір дарування будинку від 6 вересня 2011 року може бути визнаний судом недійсним, оскільки він в силу свого віку, невисокої загальної грамотності та юридичної необізнаності, під впливом умовлянь та в результаті допущеної ним помилки уклав договір дарування будинку, який в дійсності не мав бажання укладати. Він помилявся щодо істотних обставин цього договору і помилково вважав, що ним фактично укладається договір довічного утримання, в результаті чого його нерухомість у вигляді будинку [ADDRESS] перейде у власність відповідача, а він буде довічно виконувати обов'язок щодо його утримання. Ці істотні умови договору, на які він розраховував, відповідачем не виконувалися і не виконуються. Також лише тепер він дізнався, що укладати договір дарування всього будинку він не мав права, враховуючи, що незважаючи на зміст правовстановлюючих документів, мав право власності лише на 1/2 частину будинку. Він дізнався, що формально допустив пропуск строку позовної давності для свого звернення в суд за захистом порушеного права. Вважає, що суд може поновити йому пропущений строк в зв'язку з його юридичною необізнаністю і враховуючи, що відповідач йому постійно обіцяв необхідний догляд. Просив суд визнати недійсним договір дарування будинку [ADDRESS] укладений 6 вересня 2011 року між ним та [PERSON], визнати за ним право право власності на будинок [ADDRESS]; визнати причини пропуску ним строку позовної давності поважною та поновити йому цей строк. В судовому засіданні позивач надав заяву про уточнення позовних вимог, в якій вказав на те, що йому стало відомо, що він, одночасно з оформленням договору дарування будинку 6 вересня 2011 року також уклав з [PERSON] договір дарування земельної ділянки розміром 674,8 за адресою [ADDRESS], яка належала йому на праві власності Крім того, під час розгляду справи йому стало відомо про те, що після відчуження ним спірного будинку та земельної ділянки, [PERSON] подарував цю нерухомість своїм синам [PERSON] та [PERSON], уклавши з ними договір дарування будинку з надвірними спорудами та договір дарування земельної ділянки від 9 січня 2015 року. Вважає, що всі угоди щодо відчуження спірного будинку та земельної ділянки, розташованих в [ADDRESS] мають бути визнані недійсними, враховуючи, що вони відбулися з порушенням норм закону. Угода дарування будинку та угода дарування земельної ділянки від 6 вересня 2011 року може бути визнана судом недійсними, оскільки він в силу свого віку, невисокої загальної грамотності та юридичної необізнаності, під впливом умовлянь та в результаті допущеної ним помилки уклав договір дарування будинку та земельної ділянки, який в дійсності не мав бажання укладати. Також укладати договір дарування всього будинку він не права враховуючи, що незважаючи на зміст правовстановлюючих документів, мав право власності лише на 1/2 частину будинку, а інша 1/2 частина мала належати в порядку спадкування після смерті [PERSON] не лише йому, а й іншим спадкоємцям, в тому числі - 1/6 частина будинку його синові, [PERSON] Про укладання ним договору дарування земельної ділянки 6 вересня 2011 року він дізнався лише під час судового засідання, коли представник [PERSON] заявив про це та надав суду документи, що підтверджують цей факт. Укладаючи одночасно договір дарування будинку та земельної ділянки він сприймав всі документи, що надавалися йому на підпис, як декілька екземплярів одного договору дарування будинку, не здогадуючись, що разом з будинком також відчужує земельну ділянку. Вважає, що договори дарування будинку та земельної ділянки від 6 вересня 2011 року в частині належності цього майна йому на час його відчуження (1/2 частина) можуть бути визнані недійсними, як правочини, що укладені ним в результаті помилки, а стосовно ? частини спадкового майна, що залишилося після смерті дружини, як правочини, що не відповідають вимогам закону. Відповідно, договір дарування будинку та договір дарування земельної ділянки між [PERSON], як дарувальником, та [PERSON] і [PERSON] як обдарованими, що були укладені між ними 9 січня 2015 року також мають бути визнані недійсними. Просив суд визнати недійсним договір дарування будинку [ADDRESS] укладений 6 вересня 2011 року між ним та [PERSON]; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки розміром 674,8 кв.м., що розташована по [ADDRESS], який було укладений 6 вересня 2011 року між ним та [PERSON]; визнати недійсним договір дарування будинку [ADDRESS] укладений 9 січня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON]; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки розміром 674,8 кв.м. що розташована по [ADDRESS], укладений 9 січня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON]; визнати за ним право власності на будинок [ADDRESS]; визнати за ним право власності на земельну ділянку розміром 674,8 кв.м., що розташована по [ADDRESS]; визнати причину пропуску ним строку позовної давності поважною та поновити йому цей строк. В судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити повністю з підстав, викладених вище. Відповідач [PERSON] та його представники в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Представники [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. 6 вересня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування жилого будинку, згідно якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS]. Цей жилий будинок з надвірними спорудами належить дарувальнику [PERSON] на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки, посвідченого Черкаською державною нотаріальною конторою, 7 липня 1959 року за р. №1-6495; Договору купівлі-продажу, посвідченого Черкаською державною нотаріальною конторою, 14 вересня 1970 року за р. №2-8621 та зареєстрованих в Черкаському інвентар бюро за р. №4789. В цей же день між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування земельної ділянки, згідно якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар земельну ділянку площею, 674,8 кв.м. к/н [NUMBER], призначену для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована на території Черкаської міської ради Черкаської області по [ADDRESS] нормативною грошовою оцінкою 254049 грн. Ця земельна ділянка належить дарувальнику [PERSON] на підставі Державного акту на праві власності на земельну ділянку, серії [NUMBER], виданого Черкаською міською радою Черкаської області та зареєстрованого Черкаським міським управлінням земельних ресурсів Черкаської області, 10 січня 2006 року. В подальшому, 9 січня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] був укладений договір дарування житлового будинку, відповідно до якого [PERSON] подарував та передав [PERSON] та [PERSON], а [PERSON] та [PERSON] прийняли в дар від [PERSON] безоплатно житловий будинок [ADDRESS], в рівних частках кожний. 9 січня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] був укладений договір дарування земельної ділянки будинку, відповідно до якого [PERSON] подарував та передав [PERSON] та [PERSON], а [PERSON] та [PERSON] прийняли в дар від [PERSON] безоплатно земельну ділянку площею 0,0675 га, кадастровий номер [NUMBER], розташовану по [ADDRESS], в рівних частках кожний. Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). З роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання будь якої взаємної вигоди. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Указаний правовий висновок, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для застосування судами України, викладено у постанові ВСУ від 16 березня 2016 року у справі №6-93цс16. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] пояснив суду, що [PERSON] є його дідом. Пор обставини укладання договорів дарування будинку та земельної ділянки [PERSON] повідомив йому в 2015 році. [PERSON] давно хворіє різними хворобами, в тому числі й хворобами зору, у зв'язку з чим потребує допомоги та стороннього догляду, яка з боку відповідача [PERSON] йому не надавалася. Аналогічні пояснення надала допитана як свідок [PERSON] Крім того, в своїх поясненнях вказала на те, що з 2011 року умови проживання її діда [PERSON] погіршилися і з цього часу її батько [PERSON] з дідом не спілкувалися. Як вбачається з виписки з історії хвороби №2491 від 14 серпня 2015 року, [PERSON] встановлений діагноз: дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ст. змішаного ґенезу, стійкий цефалічний синдром, виражений вестибуло-атаксичний, помірно виражені когнітивні порушення. ІХС: атеросклеротичний кардіосклероз, СН ІІ А ст.ЖКХ: хронічний калькульозний холецистопанкреатит в стадії ремісії. Пупкова кила. Початкова катаракта обох очей. Сенсоневральна приглухуватість ІІІ ст. З довідки КНП «Четверта Черкаська міська поліклініка» ЧМР від 29 жовтня 2015 року вбачається, що згідно записів лікарів поліклініки госпіталю інвалідів ВВВ (де пацієнт [PERSON] нагадався в той час): огляд ЛОР від 7 листопада 2011 року діагноз: «Вікова туговухість ІІІ ст. (третього)»; огляд окуліста від 30 червня 2011 року діагноз: «Пресбіопія. Початкова катаракта обох очей». У зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що у позивача під час укладення ним 6 вересня 2011 року договорів дарування будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою [ADDRESS] було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу у власність відповідача [PERSON] будинку, який є його єдиним житлом. Позивач як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови його довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачем. Про обґрунтованість таких висновків свідчить, зокрема, та обставина, що після укладення спірного договору, предметом якого є перехід від позивача до відповідача права власності на будинок, позивач продовжує користуватися цим будинком протягом п'яти років, утримує його в належному стані. При цьому, суд вважає помилковим твердження позивача про те, що на час укладання договору дарування житлового будинку від 6 вересня 2011 року йому на праві власності належала лише 1/2 частина будинку [ADDRESS], так як інша 1/2 частина будинку належала його дружині і є спадковим майном після її смерті з огляду на наступне. Так, в договорі дарування житлового будинку від 6 вересня 2011 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] вказано, що жилий будинок з надвірними спорудами належить дарувальнику [PERSON] на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки, посвідченого Черкаською державною нотаріальною конторою, 7 липня 1959 року за р. №1-6495; Договору купівлі-продажу, посвідченого Черкаською державною нотаріальною конторою, 14 вересня 1970 року за р. №2-8621 та зареєстрованих в Черкаському інвентар бюро за р. №4789. Доказів, які підтверджують те, що вказаний будинок належав йому та його померлій дружині на праві спільної сумісної власності позивач суду не надав. Разом з тим, суд вважає за необхідне вказати, що представником відповідача заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Враховуючи указане клопотання суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 257 Цивільного Кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції / пункт 1 статті 32 Конвенції/ наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникати переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись, у разі прийняття рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» / судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» прти російської федерації а.570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства п.51/ Вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов'язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються в часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів,підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а відтак ефективному поновленню порушеного права. Встановлення строку позовної давності також сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками. Спірні договори дарування будинку та земельної ділянки були укладені між [PERSON] та [PERSON] 6 вересня 2011 року. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як встановлено з пояснень, даних позивачем у судовому засіданні, про те, що він уклав договір дарування, а не договір довічного утримання, який мав намір укласти, йому стало відомо через три місяці з дня укладення договору дарування, а саме після того, як відповідач [PERSON] припинив доглядати його та заявив, що не зобов'язаний це робити, оскільки він є власником будинку [ADDRESS] . Таким чином, судом встановлено, що про порушене право та про особу, яка його порушила, позивачу стало відомо 7 грудня 2011 року, через три місяці з дня укладання договору дарування. Посилання представника позивача про те, що про порушене право позивачу стало відомо після того, як відповідач у березні 2015 року, у ході конфлікту, вказав позивачу, що він не є власником домоволодіння і змушував його залишити домоволодіння, а тому строк позовної давності необхідно рахувати з дня, коли відбувся конфлікт між сторонами - не відповідає дійсності, оскільки у даних спірних правовідносинах право позивача було порушено при укладенні договору дарування, про що позивачу стало відомо, як встановлено у судовому засіданні 7 грудня 2011 року. Тому відлік строку позовної давності необхідно рахувати з 7 грудня 2011 року, однак позивач звернувся в суд з позовом 6 жовтня 2015 року, після спливу трирічного строку позовної давності. Про те, що позивач пропустив строк позовної давності він зазначає в своїй позовній заяві та просить суд поновити його, оскільки строк пропущений з поважних причин, у зв'язку з його юридичною необізнаністю. Суд не знаходить підстав для поновлення строку позовної давності, оскільки позивачем не надано доказів поважності причин пропуску такого, а юридична необізнаність позивача не може бути підставою для поновлення строку позовної давності. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, а тому у задоволенні позовної вимоги щодо визнання недійсним договорів дарування будинку та земельної ділянки, укладених 6 вересня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] необхідно відмовити. Враховуючи те, що позовна вимога про визнання недійсним договорів дарування будинку та земельної ділянки, укладених 6 вересня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] не підлягає до задоволення у зв'язку з пропуском строків позовної давності, суд приходить до висновку про необхідність в задоволенні вимоги позивача про визнання недійсним договорів дарування будинку та земельної ділянки, укладених 9 січня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] та визнання за позивачем права власності на вказані об'єкти нерухомості. Крім цього суд враховує, що позивач, заявляючи вимогу про визнання недійсними договору дарування будинку [ADDRESS] укладеного 9 січня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON], договору дарування земельної ділянки розміром 674,8 кв.м. що розташована по [ADDRESS], укладеного 9 січня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] позивачем не правильно обрано спосіб захисту свого права. Так, як вбачається з зазначених договорів, відповідачі [PERSON] та [PERSON] є добросовісними набувачами за договорами дарування будинку та земельної ділянки від 9 січня 2015 року. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» убачається, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК ) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі наведеного, ст.ст.203,229, 256,257,267 717, 774 ЦК України,

Outcome: dismissed