Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з позовною заявою до Баранівської сільської ради Іванівського району Одеської області (далі відповідач) в якій просила визнати за нею право власності на спадкове майно, мотивуючи свої вимоги тим, що 01 березня 2012 року помер її батько [PERSON] (далі - спадкодавець). При цьому позивач повідомляє, що після смерті спадкодавця відкрилась спадщина, яка складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що находиться за адресою: Одеська область, Іванівський район, с. Малинівка, вул. Артеменка, буд. № 110 (сто десять), розташований на земельній ділянці за тією ж адресою загальною площею 0,50 га, із них: 0,25 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку; 0,25 га - для ведення особистого підсобного господарства. Вказана земельна ділянка була передана спадкодавцю у приватну власність рішенням 15-ої сесії Баранівської сільської ради Іванівського району Одеської області ХХІ-скликання від 05.09.1997 року, що підтверджується витягом архівного відділу Іванівської районної державної адміністрації №131/Д від 07.10.2015 року. В подальшому позивач звернулася до Іванівської державної нотаріальної контори з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину на вищезазначене нерухоме майно, проте йому було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Виходячи з вищенаведеного позивач просить визнати за нею право власності на спадкове майно, в порядку спадкування за законом. Позивачка в судове засідання не з'явилася про причини своєї неявки суд не повідомила проте надала до суду заяву в якій пояснила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розглядати справу у її відсутність. Відповідач в судове засідання не з'явився про причини своєї неявки суд не повідомив проте надав до суду заяву в якій зазначив, що позовні вимоги позивача визнають в повному обсязі, не заперечує проти їх задоволення, просить розглядати справу у його відсутність. Встановивши зазначені обставини і визначивши відповідно до них правовідносини, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В абзаці 3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» пленум роз'яснив, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. В абзаці 2, 3 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють правовідносини у справі до судового розгляду» пленум роз'яснив, що у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Якщо для цього немає законних підстав, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами. В абзаці 6 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» пленум роз'яснив, що за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, суд застосовує чинне на час відкриття спадщини законодавство та виходив з такого. Виходячи з п.1 ч.1 ст.6 ЦК УРСР захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом визнання цих прав. З ч.1 ст.112 ЦК УРСР вбачається, що майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам. Відповідно до ст.526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. За ч.1 ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно з положеннями статей 120-127 ЦК УРСР 1963 року, ст. 17 Закону України «Про власність», постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», членами колгоспного двору вважалися особи, які приймали участь в громадському господарстві колгоспу, отримували в ньому основні прибутки і приймали участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. У зв'язку з введенням Закону України «Про власність» така організаційно-правова форма як колгоспи, і відповідно колгоспний двір були припинені. Згідно з п. 4 постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. Відповідно до п. 6 Інструкції ЦСУ СРСР від 15 травня 1985 року № 5-24/26, жилі будинки, господарські, побутові будівлі у сільській місцевості, включені у господарські книги, до категорії самовільних відноситися не можуть. Відповідно до ч.3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з ч. 4 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речовий прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права па нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Вирішуючи справу

Outcome: approved