Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-04 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із зазначеним позовом, який обґрунтував тим, що він та відповідач [PERSON] з 1983 року по 1999 рік проживали у зареєстрованому шлюбі. У 1999 році даний шлюб був розірваний, однак вони продовжували проживати разом за адресою: м.Любомль, вул.Незалежності, 60а/1, а з 2002 року за адресою: м.Любомль, пров.Брестський, 1, вели спільне господарство, виховували сина, хоча час від часу між ними виникали сварки. Перебуваючи у шлюбі, вони розпочали будувати будинок по провул.Брестський, 1, в м.Любомль на земельній ділянці, виділеній відповідачу [PERSON] згідно рішення Любомльської міської ради №535 від 16.10.1992 року, який добудували під час спільного проживання у 2006 році, тобто уже не перебуваючи у шлюбі. У грудні 2015 року відносини між позивачем та відповідачем [PERSON] значно погіршились, причиною цього були скандали та сварки з приводу яких позивач неодноразово звертався у правоохоронні органи та через нестерпну поведінку [PERSON] був вимушений покинути спільне житло, що по провул.Брестський, 1, в м.Любомль та переїхати жити в іншу квартиру. Зважаючи на те, що даний житловий будинок побудований під час спільного проживання з відповідачем [PERSON], позивач звернувся до останньої з проханням провести поділ майна в добровільному порядку, однак [PERSON] заявила, що поділу не буде, оскільки право власності на будинковолодіння зареєстроване під час їхнього проживання без реєстрації шлюбу. Крім цього, позивач дізнався, що відповідач [PERSON] 26.02.2016 року продала їх спільний будинок своїй матері шляхом укладення договору купівлі-продажу, чим порушила його права співвласника. Вважає, що вказаний договір купівлі-продажу є фіктивним, так як будинок фактично не був переданий покупцю та він відчужений з наміром вивести його із статусу спільної сумісної власності. З огляду на те, що спірний будинок побудований під час проживання з відповідачем [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу, тому йому належить ? його частини, а договір купівлі-продажу будинку є недійсним, оскільки укладений без його згоди. За викладених обставин позивач, посилаючись на положення ст.ст.60, 65, 68, 69, 71, 74 Сімейного кодексу України, просив: встановити факт спільного проживання з [PERSON], як чоловіка і дружини, без реєстрації шлюбу з 29.12.1999 року по січень 2016 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, який знаходиться по провулку Брестський, 1, в м. Любомль Волинської області, посвідчений приватним нотаріусом Любомльського районного нотаріального округу Волинської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №264; визнати будинок з надвірними будівлями і спорудами, що за адресою: м. Любомль, провулок Брестський, 1, Волинської області, обєктом спільної сумісної власності його та відповідача [PERSON], та визнати за ним право власності на 1/2 частини даного нерухомого майна. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Пояснив, що з 1983 року по 2002 рік він та відповідач [PERSON] проживали у подарованій йому квартирі, що по вул.Незалежності, 60а/1, в м.Любомль. У 1991 році його дружині відповідачу [PERSON] виділили земельну ділянку та вона оформила план на будівництво будинку на себе, оскільки на нього уже була зареєстрована квартира. У 1992-1993 р.р. для будівництва будинку вони залили фундамент. Щоб мати кошти на будівництво він постійно працював: у 1991 році - електрозварювальником; у 1993 році - їздив на заробітки в Сибір, де заробив 2000 доларів США; з 1994 року по 1996 рік - працював в кооперативі, де в рахунок заробітної плати для будівництва виписував бетон, щебінь та пісок, однак накладних у нього не збереглося. Після звільнення з кооперативу - кошти заробляв власними силами, як електрозварювальник, а саме, по замовленнях робив у будинках опалення; у 1996 році - працював в ЖКХ, а в подальшому на заводі «Маяк», з якого повністю розрахувався у 2000 році. У 1996 році був буревій, внаслідок якого у будинку було повністю зруйновано дах (фронтони та шифер). Через відсутність коштів, будинок не ремонтували майже рік та уже мали намір його продавати, однак потім вирішили добудувати. У 1999 році відповідач звернулась в суд з заявою про розлучення та на цей момент будинок уже був побудований, а саме: уже були поґрунтовані стіни, покладена підлога, вставлені вікна тощо, залишились невиконані лише внутрішні роботи. Після розлучення у 1999 році сімю він не залишив, продовжував проживати у власній квартирі разом з [PERSON] та сином, оскільки останній хворів самостійно не пересувався, у їх відносинах фактично нічого не змінилось: вони вели спільне господарство; мали спільний бюджет; на людях були, як подружжя; разом виховували сина та про нього піклувались. Продовжуючи проживати разом, він спільно з [PERSON] заробляв кошти шляхом перевезення товару з [PERSON] в Україну, вони придбали автомобіль марки «Москвич» та в місяць заробляли орієнтовно 1000 доларів США. Оскільки для умеблювання будинку їм не вистачало коштів, у 2002 році він продав приналежну йому квартиру та за отримані гроші придбали меблі. У цьому ж році вони переселились у новозбудований будинок, та у ньому утрьох (він, [PERSON] та їх син) зареєструвались та знялись з реєстрації з попереднього місця проживання м.Любомль, вул.Незалежності, 60а/1. На момент вселення в будинок, невпорядкованим залишалось лише подвіря. Проживаючи у будинку, він, [PERSON] та їх син, продовжували їздити в [PERSON] з метою заробітку. Син з ними також їздив, оскільки на нього вони брали товар для перевезення по нормі. У 2006 році на сина-інваліда вони отримали гуманітарний автомобіль, а він був у нього в якості водія. У 2007 році в даному будинку замінили вікна та двері, які він сам привозив з [PERSON], оскільки у вказаному році у [PERSON] їздив фактично один. У 2008 році син помер, а він з відповідачем [PERSON] продовжували проживати у спірному будинку та у 2010 році зробили євроремонт. Він постійно займався благоустроєм будинку, так як вважав, що останній є їх спільною власністю. Під час будівництва будинку відповідач перебувала у відпустці по догляду за дитиною та отримувала відповідну допомогу: спочатку 5000 грн. в місяць, а в подальшому 36 грн. Крім цього, певний час вона працювала прибиральницею в райдержадміністрації. Після смерті сина стосунки з [PERSON] погіршились, між ними почастішали сварки, відповідач виганяла його з будинку, била, погрожувала сокирою, закривала будинок на замок, внаслідок чого він неодноразово ночував в автомобілі та через таку нестерпну поведінку останньої 16 січня 2016 року вимушений був залишити будинок і винаймати квартиру. Про взяття [PERSON] коштів у борг на будівництво будинку йому нічого невідомо, однак для погашення боргу відповідач коштів вдома не брала. Він неодноразово пропонував зареєструвати право власності на будинок по ? на кожного, однак врешті остання зареєструвала його на себе. Вважає, що будинок є спільною сумісною власністю його та [PERSON], оскільки будували вони його разом: він наймав працівників, особисто вставляв вікна, клав підлогу, фарбував, заготовляв ліс, а відповідач на будівництві прибирала та для працівників готувала їсти. Надати суду фотокартки, які є доказом їх фактичних подружніх стосунків після розлучення, він не має можливості, оскільки вони знаходять у спірному будинку, до якого він позбавлений доступу. Представник позивача [PERSON] [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала та пояснила, що сукупність таких фактів, як: перебування позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] у шлюбі з 1986 року по 2000 рік; їх спільне проживання до 2016 року, в тому числі спільне ведення господарства, спільні поїздки до [PERSON] з метою заробітку, спільний бюджет, сумісне будівництво спірного домоволодіння шляхом індивідуальних зусиль та вкладення у нього зароблених коштів упродовж перебування у шлюбі та фактичного проживання, дають підстави стверджувати, що спірне домоволодіння по провул.Брестський, 1, в м.Любомль, створене за рахунок їх спільних зусиль (фізичної сили та спільно зароблених коштів) та є спільною сумісною власністю останніх на підставі ст.ст.331 ЦК України, ст.74 СК України. Відповідач [PERSON], всупереч положень ст.65 СК України, ст.ст. 658, 369 ЦК України, не маючи відповідних повноважень, без згоди співвласника [PERSON], відчужила спірне домоволодіння, тому укладений останньою договір купівлі-продажу не може вважатися дійсним. Просила позовні вимоги свого довірителя задовольнити в повному обсязі. Непогоджуючись із заявленими позивачем вимогами, відповідач [PERSON] подала письмові заперечення, у яких вказала на їх безпідставність та необґрунтованість, покликаючись на наступне. Після розлучення з позивачем, вона з неповнолітнім сином, який був інвалідом дитинства та прикутий до ліжка, залишились проживати у квартирі, що за адресою: м.Любомль, вул.Незалежності, 60а/1, а [PERSON] з даної квартири виїхав, оскільки на той період він уже мав іншу жінку, з якою перебував у фактичних шлюбних відносинах. При цьому, останній поставив їй вимогу шукати інше житло, оскільки не бажав, щоб вони проживали в даній квартирі, та лише з жалю до сина-інваліда дав їм час для пошуку іншого житла. З огляду на такі життєві обставини, вона власними силами та коштами, а також за допомогою своїх батьків, в тому числі матеріальною та грошовою, розпочала будівництво житлового будинку по провул.Брестський, 1, в м.Любомль. Зокрема, щоб мати змогу придбати будівельні матеріали та оплатити роботу найманих нею майстрів, вона залишала хворого сина на рідну сестру [PERSON] та своїх батьків, а сама їхала на заробітки у [PERSON]. У 2001 році батьки їй подарували автомобіль марки «Москвич», який вона продала за 800 доларів США та за отримані кошти придбала блоки для будівництва будинку. Крім цього, за свої заощадження батьки купували, необхідний для будівництва, «ліс». Вона сама наймала робітників та майстрів, власними коштами з ними розраховувалась, сама, власними руками та силами будувала будинок змішувала будівельний розчин, носила будівельні матеріали, штукатурила, фарбувала, тощо та усі зароблені в [PERSON] кошти витрачала на будівництво будинку. Фактично будівництво будинку було закінчене у 2002 році, незавершеними залишились лише внутрішні роботи, однак у цьому ж році вона з сином переїхала у нього жити, оскільки на той час позивач в категоричній формі виганяв її разом із сином з квартири, що по вул.Незалежності. Остаточно будинок був збудований у 2003 році. У цьому ж році був буревій, який значно пошкодив новозбудований будинок: були вибиті вікна, знесена покрівля на даху тощо. Для відновлення будинку, завершення внутрішніх робіт, його оздоблення та облаштування, вона взяла у борг в [PERSON] кошти в сумі 15000 доларів США. Позивач же ніколи, ні за яких обставин і ніяким чином ні матеріально, ні у грошовому еквіваленті, ні особистою участю, не допомагав їй у будівництві спірного будинку. З часу розлучення по день звернення позивача до суду з даним позовом, вони проживали окремо, подружніх стосунків не підтримували, спільного господарства не вели, спільним вихованням та доглядом хворого сина не займались, спільного бюджету та побуту не мали та жодного майна у цей період не набули. Позивач лише інколи провідував хворого сина, однак ніколи і нічим не допомагав. У 2008 році їх син помер у віці 23 роки та позивач взагалі «зник» з її життя. Зі слів знайомих їй відомо, що [PERSON] мав стосунки з різними жінками, у яких й жив. В грудні 2015 року останній, після того, як його покинула чергова коханка, прийшов до неї та виявив бажання разом проживати, однак у цьому вона в категоричній формі відмовила, на що [PERSON] почав їй погрожувати, предявляти претензії, вимагати, щоб вона сплатила йому якісь кошти, поділилась майном, виділила кімнату в будинку, тому що він не має де жити. За викладених обставин, вважає безпідставними вимоги позивача щодо визнання факту проживання з ним однією сімєю, визнання спірного будинку спільною сумісною власністю та, відповідно, визнання договору купівлі-продажу недійсним. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнала та пояснила, що у 1992 році вона взяла земельну ділянку під будівництво будинку, однак більше, як 8 років вони будівництво не розпочинали, так як позивач не бажав будуватись. У 1999 році вони розлучились. Після розлучення вона з сином, зі згоди позивача, залишилась проживати у приналежній останньому квартирі, оскільки їх син був неходячим та йому необхідні були належні умови для проживання, а сам же позивач пішов проживати до іншої жінки. У 2001 році вона спільно зі своїми батьками розпочала будівництво будинку. Стартовий капітал на будівництво їй дали батьки подарували автомобіль марки «Москвич», який вона продала та за отримані кошти придбала блоки. Крім цього, батьки також забезпечили необхідним для будівництва лісоматеріалом, давали гроші, які отримували від ведення сільського господарства. Позивач, зі своєї сторони, будь-якої участі у будівництві будинку не брав. Для будівництва вона особисто підшукувала та наймала працівників. У 2002 році будинок до кінця добудований не був, однак вона перейшла у нього жити. У цьому ж році мав місце буревій, який на даху пошкодив два фронтони, у звязку із чим вона була вимушена позичити 15000 доларів США, щоб добудувати будинок. Позику даних коштів оформили розпискою, яка на даний час не збереглася. Повністю будівництво було завершено у 2003 році. Кошти вона заробляла поїздками у [PERSON] та у її відсутності вдома, сина доглядали її рідна сестра та племінник. У 2010 році у будинку зробили ремонт (поміняли вікна). Позивач у спірному житловому будинку зареєстрований, однак у ньому ніколи не проживав, лише інколи приходив, щоб влаштувати сварку. Реєструвати позивача у будинку вона не хотіла, однак останній вмовив сина, у проханні якого вона відмовити не могла. З речей позивача у спірному домоволодінні була лише лодка, пилка і сокира. Право власності на будинок вона оформила лише у 2013-2014 р.р., оскільки раніше мали місце проблеми в БТІ - необхідно було довго стояти в черзі, а у неї хворі ноги. На оформлення права власності позивач їй коштів не давав. Оскільки позичені у 2002 році кошти вона віддала неповністю, тому для погашення боргу вирішила продати будинок. Мати, дізнавшись про продаж будинку, повідомила, що сама його купить, оскільки у нього вклала багато сил та коштів і не бажає, щоб у ньому жили чужі люди. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні, заперечуючи проти позову, вказала, що положення ст.74 СК України застосовуються лише з 01.01.2004 року, тобто із набранням чинності СК України, тому у справі підлягає доказуванню факт проживання сторін однією сімєю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по січень 2016 року, оскільки саме ним обґрунтовані вимоги позивача щодо поділу будинковолодіння, зареєстрованого 26.03.2014 року на імя відповідача [PERSON] Однак даного факту належними та допустимими доказами у справі не підтверджено, зокрема, не доведено, що позивач та відповідач [PERSON] з 01.01.2004 року вели спільне господарство, побут та мали спільний бюджет, а також у 2006 році спільною працею побудували будинок, а спілкування сторін з родинами одне одного (батьками і дітьми) не може бути беззаперечним доказом їх проживання однією сімєю. Відносини, які склалися між сторонами, ґрунтуються виключно на факті існування у них спільного хворого сина, досягненні певних цілей у підприємницькій діяльності, наданні одне одному певних послуг на взаємовигідній основі (реєстрація проживання позивача у спірному будинковолодінні, його допомога відповідачу у догляді за хворим сином та у зароблянні нею грошей у [PERSON]). Позивачем не доведено й аналогічних обставин і фактів у період, що мав місце після розлучення сторін, в тому числі у 2000-2003 р.р. на момент будівництва спірного домоволодіння. Крім цього вказала, що ставлячи вимогу про визнання права спільної сумісної власності спірного будинку, позивач не порушує питання про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САК №500070 від 13.12.2013 року, виданого на імя відповідача [PERSON], яким право власності на спірний будинок був зареєстрований саме за останньою. Щодо вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, то зазначена вимога є похідною від первісних, які є безпідставними та свого підтвердження не знайшли. За викладених обставин, просила у задоволенні позову [PERSON] відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що позивач та відповідач [PERSON], яка доводиться їй донькою, після розлучення разом не проживали, будинок будували у 2002-2004 р.р. Як вони розпочали будівництво, вона з чоловіком почали їм допомагати. Будинок будувала їх дочка, а позивач ніякої участі у цьому не брав та на будівництві вона його ніколи не бачила. Дочці у будівництві вони допомагали: повністю забезпечили лісоматеріалом та давали гроші, які отримували від ведення сільського господарства. Сама ж дочка заробляла гроші поїздками в [PERSON]. Дізнавшись, що дочка будинок продає, вирішила сама його купити для онука, оскільки вона з чоловіком у будівництво спірного будинку вклали значний внесок та фактично він належить їм. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та просила у його задоволенні відмовити з аналогічних підстав, що наведені стороною відповідача [PERSON] Відповідач [PERSON] в жодне судове засідання не зявився, подавши до суду належним чином засвідчене клопотання про розгляд справи у його відсутності, у якому одночасно вказав, що позовні вимоги [PERSON] не визнає з підстав, зазначених у запереченнях [PERSON] Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Любомльського районного нотаріального округу Волинської області [PERSON] на розгляд справи не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце проведення судових засідань, про причини неявки суд не повідомив та будь-яких клопотань чи заяв з приводу розгляду справи не подав. Заслухавши пояснення позивача, відповідачів, їх представників, показання свідків, в тому числі сторін в порядку ст.62 ЦПК України, дослідивши письмові докази у справі та всебічно проаналізувавши встановлені обставини у їх сукупності, оцінивши зібрані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи,

Outcome: partial