Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Казанківського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до Михайлівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Казанківська державна нотаріальна контора Миколаївської області, в якій зазначив, що 11.08.2004 року ним було придбано у громадянина [PERSON] житловий будинок № 25 по вул. Садова в с. Михайлівка, Казанківського району, Миколаївської області, за що [PERSON] сплатив грошові кошти в розмірі 2000,00 грн. та отримав розписку, а також оригінали правовстановлюючих документів на будинок на присадибні земельні ділянки. Проте, нотаріального посвідчення договору купівлі продажу вказаного будинку не відбулось через те, що [PERSON] помер. Враховуючи наведене, позивач, з урахуванням уточнень до позовної заяви просив суд: визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 11.08.2004 року за № 25 по вулиці Садовій в селі Михайлівка, Казанківського району, Миколаївської області укладеного між [PERSON] та покійним [PERSON] за 2000,00 (дві тисячі) грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив провести розгляд справи та ухвалити судове рішення в заочному порядку. В судове засідання відповідач та третя особа не зявились, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, причини своєї неявки до суду не пояснили. Відповідно до положень\~ст.224\~ЦПК України суд ухвалив розглядати справу в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 11.08.2004 року позивач сплатив громадянину [PERSON] грошові кошти в розмірі 2000,00 грн. за придбання у останнього житлового будинку № 25 по вулиці Садовій в селі Михайлівка, Казанківського району, Миколаївської області, що підтверджується розпискою від 11.08.2004 року. Позивачем були отримані оригінали правовстановлюючих документів від [PERSON] на житловий будинок та присадибні земельні ділянки. Згідно з Державними актами на право власності на земельну ділянку від 26.03.2010 року серії ЯК № 768019 та серії ЯК № 768020 позивач отримав право власності на дві земельні ділянки за адресою: с. Михайлівка, Казанківський район, Миколаївська область, вул. Садова, № 25. Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. За змістом ст.210, ч.3 ст.640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації. Згідно зі ст.657 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Таким чином, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суд враховує, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін. Договір купівлі-продажу житлового будинку (або його частини) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України. Згідно з п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 розяснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст.210, 640 ЦК України повязується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін. Аналогічний правовий висновок викладено в Постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 року у справі 6-1288цс-17. Суд звертає увагу, що з 01.01.2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого ч.3 ст.640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з ч.2 ст.657 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації», а відтак положення ст.220 ЦК України можливі до застосування за умови укладення таких правочинів після набрання чинності вищезазначеного Закону. Таким чином, враховуючи той факт, що на момент виникнення між позивачем та громадянином [PERSON] правовідносин, тобто до 01.01.2013 року норми цивільного законодавства передбачали обовязкове нотаріальне посвідчення і державну реєстрацію договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, - то в задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити.

Outcome: dismissed