Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON], у якій, уточнивши свої позовні вимоги, просить суд: 1) Припинити право спільної сумісної власності та визначити, що квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить йому та [PERSON] в рівних частках у розмірі по 1/2 частці кожному співвласнику та визнати за ним право власності на ? частку зазначеної квартири; 2) Визначити співвласникам порядок користування квартирою № 28 в будинку № 6 по вул. Генерала Захарченка в місті Дніпрі наступним чином: виділити йому у користування житлову кімнату, площею 17,2 кв.м., разом із балконом площею 0,8 кв.м.; виділити у користування [PERSON] житлову кімнату, площею 12,3 кв.м. разом із лоджією, площею 1,5 кв.м., що примикає до неї, та житлову кімнату площею 8,1 кв.м.; 3) Залишити у загальному спільному користуванні співвласників допоміжні приміщення у зазначеній квартирі: кухню площею 7,7 кв.м., ванну кімнату площею 2,7 кв.м., вбиральню (суміщену) площею 1,3 кв.м., коридор площею 11,2 кв.м., вбудовану шафу № 8 площею 1,3 кв.м.; 4) Стягнути з [PERSON] (ІНН [NUMBER]) на його користь судові витрати у справі у вигляді сплаченого ним судового збору. В обґрунтування таких позовних вимог [PERSON] посилається на те, що 15 жовтня 2014 року він особисто звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про визначення порядку користування квартирою № 28 у будинку № 6 по вулиці Захарченко в м. Дніпропетровську. За ним було поновлено право власності щодо квартири [ADDRESS], та між ним і відповідачкою існує спір щодо визначення часток у квартирі, яка є предметом позову. Окрім того, у багатоквартирному будинку виділити частки співвласників квартири у натурі неможливо, а тому вважається за можливе визначити порядок користування квартирою. Спірна квартира [ADDRESS] належить на праві спільної власності йому та відповідачці за позовом - [PERSON] (раніше [PERSON]) [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07.02.2001 року виданого виконкомом міської Ради народних депутатів згідно розпорядження № 3/145-2001 та записаного у реєстрову книгу КП «ДМБТІ» за № 394п за реєстровим № 49-119. Право власності на вищезазначену квартиру було зареєстровано за ним та відповідачкою в Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради та записано в реєстрову книгу № 394п за реєстровим № 49-119. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], відповідачці [PERSON] було присвоєно прізвище після розірвання шлюбу «Кожарінова». Прізвище «Мохнатова» [PERSON] було присвоєно 01 жовтня 2005 року після реєстрації шлюбу з [PERSON]. 27 листопада 2014 року він зареєстровану за ним 1/2 частку квартири [ADDRESS] подарував [PERSON] та цей договір був посвідчений 27 листопада 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрований в його реєстрі за № 1183. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2016 року вищезазначений договір дарування частини квартири № 28, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Генерала Захарченка, буд. 6, був визнаний недійсним, як наслідок була скасована державна реєстрація права власності [PERSON] на подаровану йому частину квартири [ADDRESS]. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2016 року було виконано, та в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно внесено відповідні відомості. За таких обставин власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] залишився він - [PERSON]. Вищезазначеними рішеннями судів встановлені відповідні факти та обставини, які відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не доказуються при розгляді інших справ, а саме: суди встановили, що незважаючи на те, що право власності за сторонами зареєстровано в частках, це не свідчить про припинення права спільної сумісної власності на спірну квартиру, яке до них перейшло у порядку передачі квартири у власність в порядку приватизації. Отже квартира [ADDRESS] на даний час належить сторонам за позовом на праві спільної сумісної власності і ця обставина не потребує доказуванню. Оскільки між сторонами відсутній договір про визначення часток в праві власності на квартиру, тому частки співвласників квартири є рівними, тобто кожному співвласнику належить по 1/2 частині квартири. Отже, згідно норм цивільного законодавства квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю сторін та належить їм у рівних частках, а саме кожному з них належить по 1/2 частки квартири. Квартира [ADDRESS] розташована на 7-му поверсі 9-ти поверхового будинку та складається з трьох кімнат житловою площею 37,6 кв.м., у тому числі: кімнати № 6 площею 17,2 кв.м., кімнати № 2 площею 12, 3 кв.м., кімнати № 5 площею 8,1 кв.м., кухні № 7 площею 7,7 кв.м., ванної кімнати № 4 площею 2,7 кв.м., вбиральні (суміщеної) № 3 площею 1,3 кв.м., коридора № 1 площею 11,2 кв.м., вбудованої шафи № 8 площею 1,3 кв.м., балкона площею 0,8 кв.м., який примикає до житлової кімнати № 6 та лоджії площею 1,5 кв.м., яка примикає до житлової кімнати № 2. Загальна площа квартири складає 64,1 кв.м. Через неприязні стосунки, які склались між співвласниками квартири, він не може безперешкодно здійснювати свої права щодо володіння, користування та розпорядження своєю часткою у квартирі. Між співвласниками квартири відсутнє порозуміння щодо порядку користування квартирою. Окрім того, відповідачка [PERSON] у 2014 році вселила до квартири сторонніх осіб, іноземних громадян: [PERSON] [PERSON], [INFO], Ньюмен [PERSON], [INFO], Клафф [PERSON], [INFO], [PERSON] Фредеріка, [INFO], зареєструвала вказаних осіб за адресою зазначеної квартири, що підтверджується довідкою КП «ЖЕП № 50, чим порушувала його права як співвласника, оскільки він був позбавлений права нормального користування трьохкімнатною квартирою, у якій йому не вистачило місця для проживання. Між сторонами склались складні, недобрі, неприязні відносини, що перешкоджає йому безперешкодно користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Так, між співвласниками спірної квартири виник спір щодо розміру часток співвласників, а саме: чи є квартира спільною власністю чи частковою та щодо реалізації його права на володіння, користування та розпорядження своєю часткою у квартирі. Відповідачка [PERSON] оспорювала правомірність дарування його частки квартири, зверталась до правоохоронних органів з заявою про притягнення його до відповідальності, звинувачуючи його в тому, що він викрав в неї її паспорт громадянина України та вкрав в неї правовстановлюючі документи на квартиру. За заявою [PERSON] порушувалось кримінальне провадження № 12014040660003850. В звязку з тим, що поділити квартиру у натурі неможливо, так як вона розташована в багатоповерховому будинку, вважає за необхідне просити суд встановити порядок користування квартирою, враховуючи особисті стосунки з відповідачкою [PERSON] в звязку з чим визначити частки сторін рівними у квартирі з припиненням права спільної сумісної власності сторін. Враховуючи, що житлова площа квартири складає 37,6 кв.м., то йому і відповідачці [PERSON] відповідно до розміру їх часток у спільній частковій власності у квартирі припадає 18,8 кв.м., на кожного співвласника від ідеальних часток житлової площі квартири. В звязку з тим, що з відповідачкою [PERSON] він не може знайти порозуміння у питаннях щодо користування, володіння та розпорядження спільним майном, він вважає що доцільно визначити наступний порядок користування спірною квартирою. Йому виділити у користування житлову кімнату № 6, площею 17,2 кв.м. разом з балконом площею 0,8 кв.м., а відповідачці [PERSON] виділити у користування кімнату № 3 площею 12,3 кв.м. разом з лоджією, площею 1,5 кв.м., що примикає до неї, та кімнату № 5, площею 8,1 кв.м. Інші допоміжні приміщення у квартирі залишити у загальному користуванні сторін. Встановлення порядку користування квартирою не призводить до перерозподілу ідеальних часток співвласників квартири, та частки співвласників залишаються незмінними, але змінюється правовий режим права власності по квартирі, оскільки спільна сумісна власність припиняється в звязку з визначенням часток у праві власності на квартиру. Вказаний варіант найбільш враховує баланс інтересів кожного із співвласників та встановлення порядку користування приміщеннями квартири між співвласниками відповідно до змісту статей 319, 368 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток належних кожному із співвласників. Зважаючи на зазначені обставини, розташування житлових приміщень, та розмір їх площі, він вважає можливим встановлення судом порядку користування і виділу сторонам вищезазначених житлових кімнат у квартирі, через що і вимушений звернутися до суду із позовом. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та адвокат [PERSON] підтримали предявлений позов та просили його задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування позиції посилалися на викладені у позовній заяві та письмових доказах обставини. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] зауважуючи на відсутності правових підстав для задоволення позову, категорично заперечували проти вимог позивача [PERSON] і у його позовній заяві просили відмовити у повному обсязі. Зважаючи на вимоги ст. 157 ЦПК України за якими суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, з урахуванням того, що справа перебуває у провадженні Індустріального районного суду міста Дніпропетровська ще з 15 жовтня 2014 року, тобто більше двох років, суд вважає можливим здійснити розгляд справи у судовому засіданні 03.11.2016 року за участі представників сторін, що з'явилися у судове засідання. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та надані письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, сторони є співвласниками квартири [ADDRESS] згідно з свідоцтвом про право власності на житло від 07.02.2001 року виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, яке долучено до матеріалів справи у копії. У свідоцтві зазначено, що квартира належить сторонам на праві спільної власності, проте не міститься інформації чи то на праві спільної сумісної, чи спільної часткової власності, також у свідоцтві відсутні відомості про розмір часток співвласників квартири. Позивач [PERSON] є сином відповідачки [PERSON], що було визнано та підтверджено сторонами у судовому засіданні. Згідно із інформацією КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, [PERSON] та за [PERSON] зареєстровано право власності на 1/2 частку вказаної спірної квартири за кожним із них. Спірна квартира, згідно з даними технічного паспорту та відомостями з інвентаризаційної справи Дніпропетровського МБІ, розташована на 7-му поверсі 9-ти поверхового будинку та складається з трьох кімнат житловою площею 37,6 кв.м., у тому числі: кімнати № 6 площею 17,2 кв.м., кімнати № 2 площею 12, 3 кв.м., кімнати № 5 площею 8,1 кв.м., кухні № 7 площею 7,7 кв.м., ванної кімнати № 4 площею 2,7 кв.м., вбиральні (суміщеної) № 3 площею 1,3 кв.м., коридора № 1 площею 11,2 кв.м., вбудованої шафи № 8 площею 1,3 кв.м., балкона площею 0,8 кв.м., який примикає до житлової кімнати № 6 та лоджії площею 1,5 кв.м., яка примикає до житлової кімнати № 2. Загальна площа квартири складає 64,1 кв.м. Між сторонами по справі склалися неприязні відносини та вони не можуть дійти до порозуміння у питанні щодо володіння, користування та розпорядження спірною квартирою, про що зауважували у судовому засіданні представники сторін та що вбачається із досліджених у судовому засіданні письмових доказів. Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Статтею 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно зі ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників. Статтю 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Статтею 361 ЦК України встановлено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Згідно до ст. 373 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Отже, при праві спільної сумісної власності розмір часток сторін не визначений. Разом з тим, кожний із співвласників має право на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі. При виділенні частки одного зі співвласників необхідно попередньо визначити розмір частки в праві спільної сумісної власності, що належить цьому співвласникові. Вважається, що частки кожного зі співвласників рівні. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, враховуючи, встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло спірна квартира належить на праві спільної власності двом особам сторонам, без визначення у даному правовстановлюючому документі, на підставі якого здійснювалася реєстрація права власності на спірну квартиру за сторонами, часток, отже з урахуванням цього їхні частки у праві власності на квартиру є рівними і складають по 1/2 частини. Враховуючи відсутність у розпорядженні сторін оригіналу правовстановлюючого документу на спірну квартиру, також слід визнати право власності по ? частині квартири за кожним із них, що передбачено вимогами ст. 392 ЦК України. З приводу спору між сторонами щодо визначення порядку користування квартирою, суд зауважує на наступному. Згідно ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. За встановлених в судовому засіданні обставин, позовні вимоги [PERSON] про визначення порядку користування квартирою між співвласниками, підлягають задоволенню та враховуючи, що на утриманні відповідачки є малолітня дитина, яка проживає із нею, суд вважає необхідним визначити між сторонами наступний порядок користування квартирою за яким: виділити [PERSON], з урахуванням розміру його частки (1/2), в користування житлову кімнату, площею 17,2 кв.м., із балконом, площею 0,8 кв.м.; виділити [PERSON] в користування житлову кімнату, площею 12,3 кв.м, разом із лоджією, площею 1,5 кв.м., що примикає до неї, та житлову кімнату, площею 8,1 кв.м. У спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] суд вважає можливим залишити всі інші приміщення квартири [ADDRESS], а саме: кухню, площею 7,7 кв.м., ванну кімнату, площею 2,7 кв.м., вбиральню (суміщену), площею 1,3 кв.м., коридор, площею 11,2 кв.м., вбудовану шафу, площею, площею 1,3 кв.м. В іншій частині позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в сумі 3013,22 грн. та 551,20 грн., а надмірно сплачена позивачем сума судового збору у розмірі 794,80 грн. підляже поверненню.

Outcome: partial