Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач) про позбавлення права користування житловий будинком, в якому вказує, що позивач, є власником житлового будинку, розташованого у [ADDRESS] . Вищевказаний житловий будинок належить їй на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 17.08.2015 року Пилипчуком А.Я., приватним нотаріусом Попільнянського районного нотаріального округу Житомирської області, за реєстром № 250, яке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.08.2015 року, за реєстраційним номером 690963518247, номер запису про право власності 10825033. У належному їй житловому будинку зареєстрований відповідач, проте, він у житловому будинку не проживає з 2015 року, з моменту продажу ним будинку. Будь-яких домовленостей між нею та відповідачем щодо користування будинком не було, відповідач проживає за іншим місцем, яке їй не відоме, особисті речі відповідача у належному їй будинку також відсутні, так як продавши їй будинок, відповідач виїхав з нього зі своєю сім`єю та пообіцяв знятися з реєстрації, чого зроблено ним не було. Крім того, відповідач, ніколи не був членом моєї сім`ї. Довідкою Липківською сільською радою підтверджено той факт, що відповідач не проживає в будинку, розташованому у [ADDRESS] , по [ADDRESS] з 17.08.2015 року з 17 серпня 2015 року. Отже, у власника житлового приміщення є право вимагати захисту порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, які не є і не були членами його сім`ї, і така позовна заява повинна обгартуватися на підставі положень статей 383, 391 Цивільного кодексу України. Крім того, реєстрація відповідача у будинку є для позивача перешкодою для повного користування та розпорядження ним. В зв`язку з тим, що відповідач, без поважних на те причин не проживає у належному їй будинку, тобто не використовує житло за цільовим призначенням - для проживання, а використовує лише для свого реєстраційного обліку, а тому є всі підстави позбавити її права на користування жилим приміщенням. \~ \~ \~ \~Позивач просить позбавити [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , права користування житловим будинком, розташованим у [ADDRESS] . Позивач в підготовче судове засідання не з`явилась, в позовній заві та заяві від 21 грудня 2020 року просила розгляд справи провести без її участі. \~\~\~\~\~\~\~Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав, із зустрічним позовом до суду не звернувся, в зв`язку з чим суд визнає неявку відповідача неповажною та розглядає справу без його участі, на підставі наявних в доказів. Відповідно до Судових викликів від 16 листопада 2020 року № 288/1209/20/11029/20 та від 09 грудня 2020 року № 288/1209/20/12210/20 розміщених на офіційному веб - порталі судової влади України в мережі Інтернет, відповідач був повідомлений про розгляд справи. Згідно частини першої\~статті 131 ЦПК України\~учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Згідно частини четвертої статті 223 ЦПК України \~у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. \~ \~ \~ \~Відповідно до договору купівлі - продажу, посвідченого 17 серпня 2015 року Пилипчуком А.Я., приватним нотаріусом Попільнянського районного нотаріального округу Житомирської області, за реєстром № 250, яке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17 серпня 2015 року, за реєстраційним номером 690963518247, номер запису про право власності 10825033, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 серпня 2015 року, [PERSON] придбала у [PERSON] , житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Як вбачається з довідки виконавчого комітету Липківської сільської ради Попільнянського району Житомирської області від 28 серпня 2020 року № 177, [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований в [ADDRESS] не проживає за вказаною адресою з 17 серпня 2015 року. Судом встановлено, те що [PERSON] , [INFO] , не проживає за адресою [ADDRESS] , з 17 серпня 2015 року, тобто не використовує житло за цільовим призначенням для проживання, а використовує його лише для свого реєстраційного обліку. Місце його проживання на даний час не відоме. Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~\~Як вбачається з частини 2 статті 48 Закону України «Про власність» власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Згідно\~статті 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини 1\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1\~статті 383 ЦК України\~передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Пунктом 1, частини 1\~статті 346 цього Кодексу\~встановлено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, що передбачено частиною 1\~статті 391 ЦК України. В розумінні зазначених норм законодавства, позивач має право на захист свого права власності. Статтею 383 ЦК України\~та\~статтею 150 ЖК України\~передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно частини 2 статті\~386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до пункту 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої\~статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті\~ 71,\~72,\~116,\~156 ЖК УРСР;\~стаття 405 ЦК України), а саме: від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного суду України від 16 січня 2012 року № 6-57цс12. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, розглянувши цивільну справу, 29 січня 2018 року, по справі № 766/1955/16-ц, провадження № 61-755 св 1, прийняв постанову та де зробив правовий висновок про те, що із припиненням права власності втрачається й право користування жилим приміщенням, як у колишнього власника так і у членів його сім`ї. Відповідно до\~ст. 3 Закону України від 16.04.2017 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Згідно ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Частина 1 статті 7 вказаного Закону зазначає, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Пункт 11 Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» від 12.04.1985 року вказує, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК України. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача. Зазначені обставини в їх системному зв`язку свідчать, що [PERSON] втратив право на користування будинком [ADDRESS] . Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 35 Постанови Пленуму від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз`яснено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Outcome: approved