Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом, в якому просить припинити [PERSON], [INFO], сервітут у вигляді права користування квартирою [ADDRESS], позбавивши її права користування вказаним житловим приміщенням та стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем він перебував у зареєстрованому шлюбі з 03 вересня 1983 року по 12 січня 2016 року. Після укладення шлюбу вони почали проживати в [ADDRESS]. Оскільки відповідач являлася його дружиною, за його згодою вона була зареєстрована за вказаною адресою. Зазначена квартира являється його приватною власністю. Квартира є однокімнатною, житлова площа якої складає 16,6 кв.м. Оскільки він з відповідачем припинив подружні відносини, так як мали різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04 грудня 2015 року шлюб між ними був розірваний. Після розірвання шлюбу відповідач продовжила проживати у квартирі, не дивлячись на те, що він заперечував проти цього, оскільки квартира була необхідна йому для особистого проживання. Добровільно залишити квартиру відповідач відмовляється, комунальні послуги не оплачує, реєстрація її в квартирі та наявність у неї доходів позбавляє його права на отримання субсидії на оплату комунальних послуг. 22 березня 2016 року він, через пошту, направив відповідачу листа, яким запропонував їй звільнити займане приміщення в місячний термін з часу отримання листа, або укласти з ним договір оренди квартири, та сплачувати йому кошти за проживання в ній, за які він міг би винайняти собі інше житло. Однак відповідач ігнорує його лист та жодних дій, направлених на вирішення даного спору, не вчиняє. За змістом норми ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла набувають сервітутне право користування цим житлом за фактом набуття статусу члена його сім'ї. Необхідною умовою виникнення зазначеного сервітуту є спільне проживання членів сім'ї з власником житла та ведення спільного господарства. Лише ці дві умови у сукупності дають право обмеженого користування житлом члена сім'ї його власника. Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ також дотримується позиції, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону, яким не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми гл.32 ЦК України. Право члена сім'ї власника житла на користування житлом є особистим сервітутом, який встановлюється за фактом визнання певних осіб членами сім'ї власника житла (одруження, народження, усиновлення). Отже, зазначені відносини також регулюються ст.406 ЦК України про припинення сервітуту. Оскільки право користування житлом членом сім'ї є сервітутним правом і пов'язане з набуттям статусу члена сім'ї, то з припиненням сімейних відносин колишній член сім'ї втрачає право на користування житловим приміщенням власника. Враховуючи, що шлюб між ним та відповідачем розірвано, остання не є власником квартири, він не має іншого житла, спільне проживання разом з відповідачем є неможливим, а її проживання перешкоджає у здійсненні права користування та розпорядження належним його майном, в тому числі і унеможливлює отримання субсидії на оплату комунальних послуг, вважає за необхідне припинити відповідачу сервітут у користуванні належною йому квартирою, позбавивши її права користування даним житлом. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з зазначених у позовній заяві підстав. Крім того, позивач пояснив, що до Управління праці та соціального захисту населення для отримання субсидії по сплаті комунальних послуг він не звертався. Договір сервітуту та будь-які інші договори щодо користування квартирою з колишньою дружиною не укладалися. На даний час частину комунальних платежів сплачує він, а частину відповідач. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що після одруження з позивачем у 1983 року вони вселилася в квартиру [ADDRESS] та проживали однією сім'єю. У [INFO] у шлюбі з позивачем народилася донька. Після народження доньки виникла необхідність у придбанні більшої квартири, так як квартира, в якій вони проживали на той час, була однокімнатна. Її батьки надали гроші, однак їх не вистачило для придбання квартири, в зв'язку з чим було вирішено придбати автомобіль. За вказані гроші вона з позивачем придбала автомобіль, який зареєстрували на останнього. В 1993 році за її кошти до квартири, в якій вона проживає, добудували балкон. Крім того, навчання дитини в університеті оплачувала вона самостійно, в зв'язку з чим була вимушена працювати на двох роботах, а також допомагали її батьки. Весілля доньки оплачувала також вона. З позивачем вона прожила у шлюбі 32 роки. У 2015 році вони розвелися, після чого позивач повідомив їй, щоб вона виїздила з квартири. З цього часу позивач зі своєю матір'ю постійно приходить в квартиру та намагається її вигнати з неї. По цей час вона проживає у [ADDRESS], оскільки іншого житла в неї немає, та сплачує частину комунальних послуг. В зазначеній квартирі вона постійно проживає з 1983 року по даний час. З 1983 року по 1985 рік за квартиру нею та позивачем сплачувалися пайові внески. На даний час позивач проживає з іншою жінкою в квартирі [ADDRESS]. Просила суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі та стягнути з позивача на її користь витрати на правничу допомогу. Представник відповідача - адвокат [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] з 03 вересня 1983 року по 04 грудня 2015 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та була зареєстрована у спільній квартирі [ADDRESS], як член сім'ї наймача, та постійно в ній проживала як дружина позивача. Як вбачається з позовної заяви, позивач у своїх вимогах посилається на норму ст.405 ЦК України. Однак, відповідач постійно проживає у квартирі, перешкод у користуванні такою не чинить, сплачує комунальні послуги, правил співжиття з мешканцями будинку не порушує, утримує в належному стані помешкання. Відповідно до статей 9,156,157 ЖК України сам факт припинення сімейних відносин відповідача з власником квартири, не позбавляє його права користуватися займаним приміщенням та не є підставою для виселення з нього. Посилання позивача на сервітут є безпідставними, оскільки такий ніким не встановлювався, а отже і відсутні підстави для його припинення. Крім того, зауважив, що відповідач іншого житла, окрім вищевказаної квартири, не має. Просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу. В судовому засіданні свідок [PERSON] надала покази, що позивач являється її сином. Її син є власником квартири [ADDRESS], однак в ній проживати не має можливості, оскільки там проживає відповідач. Позивач на даний час проживає в її квартирі, в якій також проживає її чоловік. Квартира, в якій проживає відповідач, належить її сину, оскільки вона виплатила за неї грошові внески та передала йому пай. У вказаній квартирі позивач та відповідач проживали з 1987 року. Після розірвання шлюбу її син не проживає в даній квартирі. Договір оренди вказаної квартири між позивачем та відповідачем не укладався. Позивач, окрім квартири, іншого житла не має. Щодо наявності іншого житла, окрім квартири, у відповідача їй невідомо. З 1987 року в квартирі [ADDRESS] постійно проживав її син, його дружина, яка являється відповідачем, та їх донька. Комунальні послуги з утримання вказаної квартири сплачують як позивач, так і відповідач. Позивач сплачує комунальні послуги за опалення та квартиру, а відповідач сплачує за інші комунальні послуги. Позивач має доступ до квартири, в якій проживає відповідач, та не проживає в ній з моменту розлучення, оскільки не бажає проживати спільно з нею. В судовому засіданні свідок [PERSON] надала покази, що вона являється донькою позивача та відповідача. Її мати [PERSON] постійно проживає в [ADDRESS] більше 30 років, а її батько та бабуся намагаються вигнати матір з неї. Вважає, що батько чинить неправильно, намагаючись позбавити права проживання в квартирі її матір. Батька з квартири ніхто не виганяв. Розлучилися її батьки за бажанням батька, який одразу після розлучення став проживати з іншою жінкою у неї в квартирі. Іншого житла, окрім вказаної квартири, її мати не має. Комунальні послуги за квартиру сплачує як мати, так і батько. До матері вона приїздить кожних вихідних зі своєю сім'єю. Батько має безперешкодний доступ до квартири, в якій проживає мати. З даної квартири його ніхто не виганяв, а він пішов сам. В судовому засіданні свідок [PERSON] надала покази, що позивача та відповідача вона знає давно та перебуває з ними в дружніх стосунках. Після їх розлучення позивач виганяє відповідача з квартири [ADDRESS], в якій остання постійно проживає майже 32 роки. З яких підстав позивач бажає виписати відповідача з квартири їй невідомо. Комунальні послуги за квартиру сплачують позивач та відповідач. Іншого житла, окрім зазначеної квартири, у відповідача не має. Де на даний час проживає відповідач, їй не відомо, однак її чоловік [PERSON] розповідав, що позивач на даний час проживає в іншій квартирі з іншою жінкою. Відповідач не перешкоджає позивачу користуватися квартирою, в якій вона проживає. В судовому засіданні свідок [PERSON] надав покази, що позивач та відповідача він знає давно та перебуває з ними в дружніх стосунках. Йому відомо, що позивач виганяє свою колишню дружину, з якою прожив майже 30 років, з квартири [ADDRESS]. [PERSON] постійно проживає у вказаній квартирі з 1983 року, іншого житла вона не має. Комунальні послуги за квартиру сплачують позивач та відповідач. Йому відомо, що позивач після розлучення з [PERSON] проживає в квартирі іншої жінки. Врахувавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача та покази свідків, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. Так, у судовому засіданні встановлено, що відповідно до довідки №25 від 24 червня 1993 року виданої житлово-будівельним кооперативом «Прогрес», [PERSON] дійсно являється членом [ADDRESS] згідно рішення Смілянського міського виконавчого комітету №766 від 08 грудня 1971 року, в якому має однокімнатну квартиру, пайовий внесок у розмірі дві тисячі рублів 93 копійки. Пайовий внесок виплачений повністю (а.с.31). Згідно довідки №183 від 31 жовтня 2012 року виданої Обслуговуючим кооперативом «Сміла», [PERSON] є власником кооперативної квартири [ADDRESS] (а.с.19). Відповідно до довідки №997-о від 15 вересня 2016 року виданої Комунальним підприємством «Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» Смілянський відділок, за [PERSON] станом на 01 січня 2013 року зареєстрована квартира [ADDRESS] Реєстраційне посвідчення видане Смілянським бюро технічної інвентаризації від 20 липня 1993 року (а.с.32). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №74793075 від 05 грудня 2016 року, право власності на квартиру [ADDRESS] власності зареєстроване за [PERSON] 29 листопада 2016 року (а.с.39). Як вбачається з документу, що посвідчує особу [PERSON], серії [NUMBER] виданого Смілянським МРВ УМВС України в Черкаській області 20 грудня 2006 року, Маловільшанською сільською радою Білоцерківського району Київської області 03 вересня 1983 року між [PERSON] та [PERSON], [INFO], зареєстровано шлюб (а.с.4-5). Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04 грудня 2015 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON]) [PERSON], зареєстрований виконавчим комітетом Маловільшанської сільської ради Білоцерківського району Київської області, актовий запис від 03 вересня 1983 року №20 (а.с.7). Вказане рішення вступило в законну силу 12 січня 2016 року(а.с.7-зворот). Відповідно до довідки УДМС України в Черкаській області від 05 серпня 2016 року, [PERSON], [INFO], зареєстрована в [ADDRESS] (а.с.15). Згідно довідки №329 від 07 липня 2016 року виданої Обслуговуючим кооперативом «Сміла», власником квартири [ADDRESS] є [PERSON], [INFO], який зареєстрований в ній з 27 березня 1987 року. Разом з ним у вказаній квартирі з 27 березня 1987 року зареєстрована колишня дружина [PERSON], [INFO] (а.с.18). Як вбачається з пояснень сторін та свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], відповідач [PERSON] після розірвання шлюбу по даний час проживає в [ADDRESS]. Відповідно до позовної заяви, позивач [PERSON] просить суд припинити [PERSON] сервітут у вигляді права користування вищевказаною квартирою, позбавивши її права користування вказаним житловим приміщення, зіславшись на норми ст.405 та ст.406 ЦК України. Разом з тим, згідно ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Відповідно до п.4 ч.1 ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Як вбачається з матеріалів справи, на час вселення та реєстрації [PERSON] до квартири [ADDRESS], як члена сім'ї [PERSON], вказана квартира являлася кооперативною. Згідно ст. 4 ЖК УРСР житлові будинки, а також жилі приміщення в інших забудовах, які знаходяться на території України, створюють житловий фонд. Житловий фонд включає житлові будинки, які належать житлово-будівельному кооперативу, кооперативна квартира не є власністю члена кооператива. Таким чином, при прийнятті в члени кооперативу [PERSON] мав право тільки на пай та паєнагромадження, а не на квартиру. Відповідно до п. 19 постанови Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 р. N 186 «Про затвердження Типового статуту житлово-будівельного кооперативу», жилий будинок (будинки) і надвірні будівлі належать житлово-будівельному кооперативу на праві кооперативної власності. Суд приймає до уваги, що спір щодо членства [PERSON] в кооперативі відсутній та таке членство підтверджується вищезазначеною довідкою №25 від 24 червня 1993 року виданої житлово-будівельним кооперативом «Прогрес». Відповідно до ч. 1 ст.384 ЦК України будинок, споруджений житлово-будівельним кооперативом, є його власністю. Згідно ст. 19 Закону України «Про кооперацію» від 10 липня 2003 року №1087-IV, кооператив є власником будівель, споруд, грошових і майнових внесків його членів, виготовленої продукції, доходів, отриманих від її реалізації та інше. Таким чином, саме житлово-будівельний кооператив спочатку стає власником збудованої нерухомості. Член ЖБК має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпорядження квартирою, яку він займає, якщо він не викупив її. Тобто внесення паю і саме по собі членство в ЖБК ще не дає підстав для отримання квартири у власність членом кооперативу. Лише в разі викупу квартири член ЖБК стає її власником. Такий викуп, як правило, здійснюється шляхом зустрічних дій: оформлення повернення паю членові кооперативу (ст. 2 Закону України «Про кооперацію») і продажу йому квартири на суму поверненого паю. По суті, відбувається міна паю на квартиру. Відповідно до довідки №25 від 24 червня 1993 року виданої житлово-будівельним кооперативом «Прогрес» позивачем [PERSON] було виплачено вартість квартири. Відповідно до ст. 384 ЦК України, в разі викупу квартири член житлово-будівельного кооперативу стає її власником. Враховуючи, що вартість кооперативної квартири [ADDRESS] була виплачена [PERSON] у повному обсязі, відтак суд приходить до обґрунтованого висновку, що така ним була викуплена. Приймаючи до уваги, що ст.384 ЦК України передбачено, у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником, відтак набуває всіх правомочностей, які мають власники іншого житла. При цьому, суд має зазначити, що для викупу квартири потреба укладати спеціальний договір відсутня. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про власність» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Таким чином, моментом виникнення права власності на таке майно є момент фактичного внесення платежів на погашення кредиту, використаного на будівництво квартири чи іншого об'єкта. Враховуючи, що довідка №25 від 24 червня 1993 року видана житлово-будівельним кооперативом «Прогрес», відповідно до якої [PERSON] виплатив паєвий внесок, видана у 1993 році, інші докази щодо виплати такого раніше матеріали справи не містять, відтак суд приходить до висновку, що саме з 1993 року [PERSON] набув права власності на квартиру [ADDRESS]. Відповідно до довідки №997-о від 15 вересня 2016 року виданої Комунальним підприємством «Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» Смілянський відділок, за [PERSON] станом на 01 січня 2013 року зареєстрована квартира [ADDRESS] Реєстраційне посвідчення видане Смілянським бюро технічної інвентаризації від 20 липня 1993 року (а.с.32). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №74793075 від 05 грудня 2016 року, право власності на квартиру [ADDRESS] власності зареєстроване за [PERSON] 29 листопада 2016 року (а.с.39). Як вбачається з матеріалів цивільної справи, відповідач [PERSON] зареєстрована та постійно проживає в [ADDRESS], що підтвердили позивач та свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], сервітут щодо користування нею зазначеною квартирою на час її вселення не встановлювався, відтак не може бути і припиненим. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.3 ст.156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї пробезоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст.162 ЖК УРСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Як встановлено під час судового розгляду, угода між позивачем та відповідачем щодо плати за користування квартирою №2 будинку №95 по вул. Соборна в м. Сміла Черкаської області не укладалася, відповідач постійно проживає у вказаній квартирі, перешкод у користуванні такою не чинить, добровільно сплачує комунальні послуги, правил співжиття з мешканцями будинку не порушує, квартиру утримує в належному стані, що унеможливлює застосуванню до спірних правовідносин ст.405 ЦК України. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі вищевикладеного, суд приходить до беззаперечного висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Згідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Так, представником відповідача на підтвердження своїх повноважень в суді та понесених позивачем витрат на правову допомогу, надано договір про надання юридичної допомоги від 10 серпня 2016 року, розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу №3 від 19 березня 2018 року, квитанцію №б/н від 10 серпня 2016 року. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимога представника відповідача про відшкодування відповідачу витрат за надану правничу допомогу є такою, що ґрунтується на вимогах закону. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, та враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають у повному обсязі, відтак суд приходить до висновку, що заява представника відповідача в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] понесених витрат за надану правничу допомогу у сумі 3000 гривень підлягають задоволенню.

Outcome: approved