Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з цивільним позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення витрат за комунальні та телекомунікаційні послуги. В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що з 6грудня 2003 року сторони перебували у шлюбі, який розірвано рішенням суду 19лютого 2013 року. У шлюбі, а саме 19 серпня 2006 року, сторони придбали квартиру, якає їх спільною сумісною власністюта 28 лютого 2017 року розподілена судом між сторонами на дві рівні частини. Після розірвання шлюбу відповідач не брав участі у сплаті комунальних та телекомунікаційних послуг, а всі платежі здійснювала позивач за свої власні кошти. При цьому відповідач постійно проживає у квартирі та є споживачем вказаних послуг. На вимогу позивача сплатити їй половину понесених витрат за комунальні та телекомунікаційні послуги відповідач жодним чином не відреагував. У звязку з цим позивач просила стягнути з відповідача половину витрат за комунальні та телекомунікаційні послуги у розмірі 11081,68 гривень згідно з розрахунком у позові та судові витрати. Під час розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача вказані витрати за період з березня 2014 року по березень 2017 року включно у розмірі 9937,65 гривень. Відповідач подав до суду письмові заперечення, в якихвказував, що власником квартири за спільною згодою сторін було зазначено позивача, а тому всі угоди щодо обслуговування і утримання квартири також укладалися нею. Стверджував, що до розірвання шлюбу всі платежі здійснювалися за спільні кошти на благо родини. Після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати у вказаній квартирі та постійно давав колишній дружині, тобто позивачу, кошти на сплату комунальних платежів, але після спроби позивача виселити відповідача з квартири у судовому порядку відносини між ними зіпсувалися, позивач відмовляється приймати кошти від відповідача на сплату послуг, у звязку з чим квартиру довелося розділити у судовому порядку. Відповідач вважав позовні вимоги необґрунтованими, оскільки позивачем не надано жодних доказів походження сплачених коштів за комунальні та телекомунікаційні послуги, а тому просив у задоволенні позову відмовити. У судових засіданнях позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених у позові. Додатково зазначила, що жодних коштів на оплату комунальних та телекомунікаційних послуг відповідач не надавав та навіть має заборгованість по сплаті аліментів на їх спільну дитину. Представник відповідача за довіреністю [PERSON]Г .у судових засіданнях підтримав позицію свого довірителя, викладену ним у письмових запереченнях, та просив у задоволенні позову відмовити. Стверджував, що відповідач надавав кошти на сплату комунальних та телекомунікаційних послуг, однак докази на підтвердження цього відсутні, оскільки сторони проживали однією сімєю і жодним чином не фіксували надання відповідачем коштів. Судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до договору купівлі-продажу від 19 серпня 2006 року позивачем під час перебування у шлюбі з відповідачем придбано квартиру за адресою: вул. маршала Красовського, 24, кв. 57, м. Черкаси (а.с. 8). Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 19 лютого 2013 року у справі № 2322/2549/12між сторонами розірвано шлюб (а.с. 7). Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 28 лютого 2017 року у справі № 22ц-793/464/2017 за позивачем та відповідачем визнано право власності на ? квартири за кожним (а.с. 9-11). Відповідач постійно проживає у вказаній квартирі, що підтверджується копієюактавід 23 червня 2016 року (а.с. 12) та не заперечується самим відповідачем. При цьому відповідно до рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 23 серпня 2016 року у справі № 712/5655/16-ц позивачу відмовлено у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні майном та виселення відповідача з квартири (а.с. 75-77). Позивач зверталася до позивача з письмовою вимогою про відшкодування витрат на утримання квартири за період з січня 2014 року по лютий 2016 року та просила відшкодувати їй половину оплачених комунальних послуг, що становить 10608,69 гривень (а.с. 13). Відповідач вказану вимогу отримав поштою, про що свідчить доданий до позовної заяви витяг з реєстру поштових відправлень (а.с. 14), однак кошти не сплатив. Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Статтею 360 ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Власник несе тягар утримання майна, зокрема він зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України). Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Таким чином відповідач, як співвласник квартири, який в ній проживає, зобов'язаний брати участь у здійсненні платежів за комунальні та телекомунікаційні послуги як споживач таких послуг. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 3 цієї статті Кодексу встановлено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження надання ним коштів позивачу на оплату комунальних та телекомунікаційних послуг. При цьому твердження відповідача про відсутність доказів походження сплачених позивачем коштів за комунальні та телекомунікаційні послуги спростовується наданими позивачем довідками про її доходи за період з вересня 2014 року по листопад 2016 року включно (а.с. 67-69). З огляду на викладене позовні вимоги про стягнення витрат на комунальні та телекомунікаційні послуги підлягають до задоволення. Згідно з розрахунком позивача, що міститься в позовній заяві, за період з січня 2014 року по березень 2017 року нею понесені витрати на квартплату у розмірі 5182,42 гривні, опалення у розмірі 10207,44 гривень, підігрів води у розмірі 284,33 гривень, водопостачання у розмірі 985,40 гривень, газопостачання у розмірі 893,07 гривень, електропостачання у розмірі 1959,94 гривень, вивезення сміття у розмірі 431,22 гривень, домашній телефон у розмірі 1914,05 гривень, домофон у розмірі 292,50 гривень, оплату комісії банку у розмірі 13,00 гривень, а всього у розмірі 22163,37 гривень, що підтверджується доданими до позовної заяви копіями квитанцій (а.с. 15-44). При цьому позивач просить стягнути з відповідача половину понесених нею витрат на комунальні та телекомунікаційні послуги за період з березня 2014 року по березень 2017 року у розмірі 9937,65 гривень. Вивчивши вказаний розрахунок та дослідивши додані на його підтвердження копії квитанцій про сплату комунальних та телекомунікаційних послуг, суд встановив, що позивачем не надано копії квитанцій про сплату вказаних послуг за березень 2014 року. Разом з тим розмір витрат на комунальні та телекомунікаційні послуги за період з квітня 2014 року по березень 2017 року включно згідно з розрахунком суду становить 9937,66 копійок.Затаких обставин суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача про стягнення витрат на комунальні та телекомунікаційні послуги за період з квітня 2014 року по березень 2017 року включно у розмірі 9937,65 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 640,00 (шістсот сорок гривень 00 копійок) гривень судового збору. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved