Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до районного суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що у 2008 році [PERSON] продав [PERSON] належний йому автомобіль ВАЗ-2107 червоного кольору за суму еквівалентну 2000 доларів США. Однак, [PERSON] в повному обсязі не розрахувався із [PERSON] за придбаний автомобіль, тому позивач просить стягнути в примусовому порядку із відповідача 1700 доларів США, що на день звернення до суду еквівалентно національній валюті в розмірі 22017,55 гривень. Позивач та його представник - адвокат Богданова С.Д., яка діє на підставі угоди про надання правової допомоги, в судовому засіданні свої вимоги підтримує та просить їх задоволити. Пояснив, що у 2008 році продав [PERSON] належний йому автомобіль ВАЗ-2107 червоного кольору за 2000 доларів США. На той час у [PERSON] коштів не було, тому [PERSON], будучи протягом багатьох років у дружніх стосунках з останнім, погодився на те, що [PERSON] сплатить обумовлену суму коштів в кінці цього ж року. Однак, [PERSON] коштів за придбаний автомобіль не сплатив, пояснюючи це відсутністю грошей. Автомобіль ВАЗ-2107 [PERSON] забрав з гаража [PERSON], у якого вказаний автомобіль перебував на зберіганні. [PERSON] пообіцяв розрахуватися із [PERSON] за придбаний автомобіль наприкінці 2009 року, на що [PERSON] погодився. У 2010 році [PERSON] стало відомо, що [PERSON] має намір продати автомобіль ВАЗ-2107 [PERSON] та розрахується із [PERSON] за придбаний автомобіль. Від [PERSON] позивач дізнався про те, що вона придбала автомобіль у [PERSON] за 2500 доларів США, але у неї була залишено 2200 доларів США, які [PERSON] погодився взяти та сказав їй, щоб решту 300 доларів США остання віддала [PERSON] в рахунок погашення боргу [PERSON] Нею було передано [PERSON] зазначену суму коштів. У грудні 2012 року [PERSON] повідомив [PERSON], що в повному обсязі уже розрахувався з останнім за придбаний автомобіль, тому позивач зрозумів, що [PERSON] не має наміру повертати заборговані кошти, сума яких становить 1700 доларів США. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнає, заперечує проти їх задоволення. Пояснив, що у 2008 році придбав у [PERSON] автомобіль ВАЗ-2107 за грошові кошти у розмірі 2000 доларів США. Після отримання технічного паспорта на транспортний засіб [PERSON] стало відомо про те, що власником автомобіля ВАЗ-2107 являється мешканка [ADDRESS] [PERSON], до якої [PERSON] звернувся з проханням документально оформити автомобіль на його ім*я. [PERSON] як власник даного транспортного засобу передала [PERSON] генеральне доручення з правом продажу. [PERSON] домовився із [PERSON] про продаж автомобіля ВАЗ-2107 за грошові кошти в розмірі 2500 доларів США. Однак, в [PERSON] в наявності було лише 2200 доларів США, тому [PERSON] погодився взяти ці кошти, а решту 300 доларів США сказав, щоб вона віддала [PERSON], так як він йому заборгував зазначену суму коштів. [PERSON] стверджує, що він обіцяні кошти повернув у 2010 році, однак, [PERSON] забажав збільшення вартості автомобіля, тому й вимагає від нього ще додаткової сплати коштів. Третя особа без самостійних вимог [PERSON], повідомлена належним чином про день, час та місце розгляду цивільної справи, до суду не з*явилася, не повідомивши про причини своєї неявки. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] та [PERSON] домовились про продаж автомобіля ВАЗ-2107 за грошові кошти в розмірі 2500 доларів США. Однак, в [PERSON] в наявності було лише 2200 доларів США, тому [PERSON] погодився взяти ці кошти, а решту 300 доларів США сказав, щоб вона віддала [PERSON], так як він йому заборгував зазначену суму коштів. Через місяць [PERSON] принесла грошові кошти [PERSON], на що останній поскаржився їй, що [PERSON] не повертає йому решту обіцяних коштів в розмірі 1700 доларів США. Свідок [PERSON] - батько відповідача, суду пояснив, що йому невідомо у кого його син [PERSON] придбав автомобіль ВАЗ-2107 та за яку суму коштів. Транспортний засіб продано [PERSON] односельчанці [PERSON] З*ясувавши позицію сторін, заслухавши пояснення свідків, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, ґрунтуючись на наступних підставах. Як зазначено в позові у 2008 році [PERSON] продав [PERSON] належний йому автомобіль ВАЗ-2107 червоного кольору за суму еквівалентну 2000 доларів США. Оскільки, у [PERSON] коштів на той час не було, [PERSON], будучи протягом багатьох років у дружніх стосунках з останнім, погодився на те, що [PERSON] сплатить обумовлену суму коштів в кінці цього ж року. Однак, [PERSON] коштів за придбаний автомобіль не сплатив, пояснюючи це відсутністю грошей. Автомобіль ВАЗ-2107 [PERSON] забирав з гаража [PERSON], у якого вказаний автомобіль перебував на зберіганні. [PERSON] пообіцяв розрахуватися із [PERSON] за придбаний автомобіль наприкінці 2009 року, на що [PERSON] погодився. У 2010 році [PERSON] стало відомо, що [PERSON] має намір продати автомобіль ВАЗ-2107 [PERSON] та розрахується із [PERSON] за придбаний автомобіль. Пізніше від [PERSON] позивачу стало відомо про те, що вона придбала автомобіль у [PERSON] за суму еквівалентну 2500 доларів США, але у неї була залишена сума еквівалентна 2200 доларів США, які [PERSON] погодився взяти та сказав їй, щоб решту, тобто 300 доларів США остання віддала [PERSON] в рахунок погашення боргу [PERSON] Нею було передано [PERSON] зазначену суму коштів, на що останній повідомив їй, що [PERSON] заборгував [PERSON] суму еквівалентну 1700 доларів США. У грудні 2012 року [PERSON] повідомив [PERSON], що в повному обсязі уже розрахувався з останнім за придбаний автомобіль, тому позивач зрозумів, що [PERSON] не має наміру повертати заборговані кошти. 13 лютого 2013 року [PERSON] звернувся із заявою до Чернівецького РВ УМВС України у Вінницькій області про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.02.2014 року за №12013010340000072 за знаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 ч.1 КК України. Згідно постанови старшого слідчого Чернівецького РВ УМАВС України у Вінницькій області від 29.03.2014 року кримінальне провадження №12013010340000072 від 13.02.2013 року закрито, у зв*язку із встановленням відсутності в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 ч.1 КК України /а.с. 6/. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов*язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов*язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, сплатити гроші, тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов*язку. Відповідно до ч.2 ст.509 ЦК України зобов*язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частиною 1 статті 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов*язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов*язки. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов*язковим для виконання сторонами. В судовому засіданні знайшов своє підтвердження той факт, що сторонами дотримано вимоги положень статті 629 ЦК України, тобто [PERSON] як продавцем передано автомобіль ВАЗ-2107, а [PERSON] як покупцем прийнято вказаний транспортний засіб, за придбання якого мав передати [PERSON] грошові кошти в розмірі 2000 доларів США. Так, у 2008 році [PERSON] домовився про продаж належного йому автомобіля ВАЗ-2107, червоного кольору зі своїм товаришем - [PERSON] за 2000 доларів США. Однак, [PERSON], пояснюючи це тим, що у нього на той час не було таких коштів, пообіцяв сплатити кошти за отриманий автомобіль в кінці 2008 року, на що [PERSON] дав свою згоду, не бажаючи погіршувати дружні стосунків між ними. Пізніше [PERSON] забрав в своє користування автомобіль з гаража [PERSON], мешканця [ADDRESS], де автомобіль перебував на зберіганні. Домовленість між [PERSON] та [PERSON] щодо продажу автомобіля ВАЗ-2107 підтверджується показами свідка [PERSON], даними на стадії досудового розслідування, які містяться в матеріалах кримінального провадження, оглянутих в судовому засіданні. В кінці 2008 року [PERSON] гроші не повернув, мотивуючи це перебуванням в скрутному фінансовому становищі, однак, обіцяв повернути кошти пізніше. Через рік [PERSON] грошових коштів так і не отримав, однак, зробив доручення на право користування автомобілем на ім'я [PERSON] та його дружини. Як пояснив [PERSON] після отримання технічного паспорта на транспортний засіб [PERSON] стало відомо про те, що власником автомобіля ВАЗ-2107 являється мешканка [ADDRESS] [PERSON], до якої [PERSON] звернувся з проханням документально оформити автомобіль на його ім*я. [PERSON] як власник даного транспортного засобу передала [PERSON] генеральне доручення строком на 10 років з правом продажу. Однак, в судовому засіданні встановлено, що доручення видане на п*ять років. 15 січня 2010 року [PERSON] вирішив продати автомобіль ВАЗ-2107 [PERSON], мешканці [ADDRESS] та пообіцяв з отриманих коштів повернути борг [PERSON] З пояснень [PERSON] вбачається, що вона та [PERSON] домовились про продаж автомобіля ВАЗ-2107 за грошові кошти в розмірі 2500 доларів США. Однак, в [PERSON] в наявності було лише 2200 доларів США, тому [PERSON] погодився взяти ці кошти, а решту 300 доларів США сказав, щоб вона віддала [PERSON], так як він йому заборгував зазначену суму коштів. Через місяць [PERSON] принесла грошові кошти [PERSON], на що останній поскаржився їй, що [PERSON] не повертає йому решту обіцяних коштів в розмірі 1700 доларів США. З показів [PERSON], встановлено, що [PERSON] решту грошей він так і не отримав. З пояснень [PERSON] вбачається, що він обіцяні кошти повернув у 2010 році, однак, [PERSON] забажав збільшення вартості автомобіля, тому й вимагає від нього ще додаткової сплати коштів. Як вбачається з оглянутого в судовому засіданні кримінального провадження за №12013010340000072 13 лютого 2013 року [PERSON] звернувся із заявою до Чернівецького РВ УМВС України у Вінницькій області про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.02.2014 року за №12013010340000072 за знаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 ч.1 КК України. На підставі зібраних та досліджених доказів старшим слідчим СВ Чернівецького РВ УМВС України у Вінницькій області Ільченко М.О. 29 березня 2014 року винесено постанову про закриття кримінального провадження №12013010340000072 від 13.02.2013 року, у зв*язку із відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 ч.1 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. Факт заволодіння чужим майном або правом на майно шляхом обману чи зловживання довірою не знайшов свого підтвердження на стадії досудового розслідування, що свідчить про відсутність об'єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України. Не погодившись із постановою старшого слідчого СВ Чернівецького РВ УМВС України у Вінницькій області про закриття кримінального провадження, [PERSON] звернувся зі скаргою (в порядку ст.303 КПК України) до Чернівецького районного суду Вінницької області, в якій просив скасувати вище зазначену постанову від 29.03.2014 року та відновити досудове слідство у кримінальному провадженні №12013010340000072 від 13.02.2013 року, зобов*язати старшого слідчого провести належну досудову перевірку по його заяві та прийняти законне рішення за результатами перевірки, про що свідчать матеріали за скаргою [PERSON] (справа №150/850/14-к (провадження по справі №1-кс/150/158/14), оглянуті в судовому засіданні. За результатами розгляду скарги [PERSON] слідчим суддею Суперсоном С.П. 23.09.2014 року постановлено ухвалу про залишення скарги без задоволення, оскільки, старшим слідчим було проведено усі необхідні слідчі дії для з*ясування обставин кримінального правопорушення та відшукання винних осіб, тому постанова старшого слідчого про закриття кримінального провадження є законною та обґрунтованою. Ухвала слідчого судді Чернівецького районного суду про залишення скарги [PERSON] без задоволення не оскаржувалась та набрала законної сили 29.09.2014 року /а.с. 7/. Відповідачем ставиться питання про застосування позовної давності, тривалість якої спливла, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] При вирішенні питання щодо застосування позовної давності судом враховується наступне. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 статті 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В матеріалах справи відсутні належні та достатні докази, на підставі яких можна було б обчислювати перебіг позовної давності, відсутня розписка про повернення [PERSON] боргу за придбаний у [PERSON] автомобіль. За таких обставин суд приходить до висновку про неможливість застосування позовної давності. Відповідно до п.3 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Однак, договір купівлі - продажу транспортного засобу між [PERSON] та [PERSON] укладено в порушення положень статті 208 ЦК України в усній формі, без нотаріального посвідчення та державної реєстрації, що підтверджено сторонами в судовому засіданні. Крім того, [PERSON] є неналежним позивачем, оскільки, первинним власником автомобіля ВАЗ-2107, який є предметом договору купівлі - продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON], являється [PERSON], мешканка [ADDRESS], про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], видане 10.07.1999 року Жмеринським МРЕВ УДАІ Вінницької області. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об*єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачем відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України належним чином не доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог щодо стягнення з відповідача боргу за придбаний транспортний засіб в розмірі 1700 доларів США, що еквівалентно 22017,55 грн. на день звернення до суду. На підставі вище викладеного, суд в силу статті 212 ЦПК України приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON]

Outcome: dismissed