Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, що неодноразово був уточнений, до [PERSON] та [PERSON] (останнє уточнення - від 11.11.14 р.), в якому просить стягнути з відповідачів солідарно 458800 грн. - заборгованості за договором позики від 13.04.12 р., 90299,90 грн. - збитків від інфляції та 29036,38 грн. - 3% річних, а також судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 13.04.12 р. між ним та відповідачем-1 - [PERSON] укладено договір позики, за яким остання отримала від [PERSON] грошову суму в розмірі 31000 дол. США (що еквівалентно 458800 грн. На день уточнення позовних вимог), про що була складена відповідна розписка, яка свідчить про виконання позивачем своїх обов'язків за договором. Натомість, [PERSON], яка зобов'язалась повернути борг до 01.10.12 р., свої зобов'язання з повернення позичених грошових коштів на момент подання позову не виконала та жодним чином не відреагувала на звернення [PERSON] до неї з приводу добровільної сплати заборгованості. Позивач в якості співвідповідача [PERSON] зазначив [PERSON], оскільки на момент укладення договору позики відповідач-1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], а, виходячи з положень ст. 61 СК України, вказаний договір позики укладений в інтересах сім'ї та грошові кошти, одержані [PERSON] за цим договором, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Представник позивача в судому засіданні позов підтримав, наполягав на його задоволенні в повному обсязі, посилаючись на викладені в позові обставини. Відповідачка [PERSON] та її представник позов не визнали, просили у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі з підстав викладених у запереченнях на позов. Представник відповідача [PERSON] надав до суду заяву, у якій просив справу розглядати за його відсутності, у задоволенні позовних вимог до нього просив відмовити. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, давши оцінку доказам у їх сукупності, вислухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що 13.04.12 р. [PERSON] взяла у борг у [PERSON] 31000 дол. США зі строком повернення до 01.10.12 р., про що власноруч написала розписку. На даний час сума боргу за розпискою не повернута позивачу. Відповідно до ст. 216 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо боржник видав кредитору в посвідчення зобов'язання борговий документ, то кредитор, приймаючи виконання, повинен повернути цей документ, а при неможливості повернення зазначити про це у розписці, що ним видається. Факт знаходження боргового документа у боржника посвідчує припинення зобов'язання, поки не доведено інше. В даному випадку борговий документ знаходиться у [PERSON], що підтверджує наявність боргу на його користь та спростовує доводи відповідача про відсутність боргових зобов'язань перед ним. Згідно зі ст. 376 ЦК України, позичальник вправі заперечувати договір позики за його безгрошовістю, доводячи, що гроші або речі в дійсності зовсім не одержані ним від позикодавця або одержані у меншій кількості, ніж зазначено в договорі. В тих випадках, коли договір позики повинен бути укладений у письмовій формі (стаття 375 цього Кодексу), заперечення його за безгрошовістю шляхом свідоцьких показань не допускається, за винятком випадків кримінально карних дій. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.2 ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. З огляду на положення ст. 60 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, відповідачами не надано суду жодного доказу щодо безгрошовості договору позики, зокрема доказів його звернень з питання розгляду спірних відносин щодо договору позики з позивачем шляхом кримінального судочинства. Твердження [PERSON] на часткове погашення суми заборгованості, які вона обґрунтовує посиланням на відповідну розмову між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], записану на аудіоносій та заслухану в ході судового засідання від 24.11.2016, суд не може прийняти до уваги з огляду на наступне. Конституційний Суд України у п. 3.4 мотивувальної частини свого рішення у справі № 1-31/2011 за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України від 20 жовтня 2011 року № 12-рп/2011 зазначив, що фактичні дані про скоєння злочину чи підготовку до нього можуть бути одержані не тільки в результаті оперативно-розшукової діяльності уповноважених на це осіб, а й випадково зафіксовані фізичними особами, які здійснювали власні (приватні) фото-, кіно-, відео-, звукозаписи, або відеокамерами спостереження, розташованими як у приміщеннях, так і ззовні. При оцінюванні на предмет допустимості як доказів у цивільній справі фактичних даних, що містять інформацію про певні дії особи, необхідно враховувати ініціативний або ситуативний (випадковий) характер дій фізичних або юридичних осіб, їх мету та цілеспрямованість при фіксуванні зазначених даних. Конституційний Суд України вважає, що подані будь-якою фізичною або юридичною особою речі або документи (фактичні дані) не відповідають вимогам допустимості доказів, якщо вони одержані з порушенням прав і основоположних свобод людини, закріплених в Конституції України. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення статті 62 Конституції України спрямовані на забезпечення прав і свобод людини і громадянина. В зв'язку із відтворенням вищезгаданого звукозапису, [PERSON] пояснила, що на ньому зафіксована розмова [PERSON] з [PERSON] та [PERSON], але походження та дату здійснення звукозапису пояснити не змогла. Крім того, представник позивача наголосив про необізнаність [PERSON] про вказаний звукозапис та висловив сумнів щодо можливості ідентифікації голосів, зафіксованих на аудіозаписі. З врахуванням наведеного і даючи оцінку цьому доказу щодо його допустимості, слід дійти висновку про відсутність у справі достовірних відомостей про особу, характер, мету і цілеспрямованість фіксування нею згаданої розмови за допомогою звукозапису, а отже і підстав вважати, що остання отримана законним шляхом, у зв'язку із чим вона не може бути використана в якості доказу по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У відповідності ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Згідно ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Оскільки, грошовий еквівалент вищевказаних грошових зобов'язань був визначений у іноземній валюті у відповідності до ч. 1 ст. 524 ЦК України, позивач самостійно розрахував суму боргу за курсом НБУ на день подання уточнених позовних вимог. Таким чином, в гривневому еквіваленті позичена відповідачем-1 за розпискою від 13.04.12 р. сума становить 458800 грн., а розмір трьох відсотків річних від простроченої суми складає 29036,38 грн. Суд відмовляє у задоволенні вимог щодо стягнення збитків від інфляції, так як індекс інфляції - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничих цілей. Офіційний індекс інфляції розраховується Державним комітетом статистики України і визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка в данному випадку була предметом договору, індексації не підлягає. Кім того, суд відмовляє у задоволенні вимог в частині солідарного стягнення суми заборгованості та 3% річних з [PERSON], оскільки, як було встановлено в ході розгляду справи, на момент отримання грошової позики, [PERSON] не перебувала з [PERSON] в подружніх стосунках. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, то судові витрати підлягають стягненню на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial