Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом в інтересах [PERSON] до [PERSON] де третя особа Орган опіки та піклування Тячівської РДА про оспорювання батьківства та припинення права на аліменти. Свої вимоги обґрунтовує тим, що шлюб між позивачем та відповідачкою був укладений 20.10.2008 року і зареєстрований виконкомом Дубівської селищної ради за актовим записом № 82, який рішенням Тячівського районного суду від 19 жовтня 2020 року ( справа № 307/2386/20) розірвано. У період шлюбу народилося троє дітей: син [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . У 2015 році відповідачка з іншим чоловіком втекла з дому , повернулась додому вагітною, переконала позивача не руйнувати сім`ю та в тому, що дитина, якою вона була вагітна на той час, його. Крім того, народження цієї дитини ( [PERSON] ) у шлюбі у будь-якому випадку тягнуло за собою реєстрацію позивача, як її батька. Проте у лютому 2020 року, коли позивач перебував на заробітках за кордоном, відповідачка забрали всіх трьох дітей і переїхала жити до іншого чоловіка в Рахівський район. Через якийсь час вона залишила дітей у родичів цього чоловіка і сама поїхала з ним на заробітки за кордон. Наступного дня після її від`їзду син [PERSON] втік звідти і повернувся додому в смт.Дубове і продовжує проживає вдома з батьком та родичами. У жовтні 2020 року додому повернулась мати відповідачки, яка поїхала в Рахівський район за дітьми, привезла їх до себе і тоді ж за дорученням відповідачки організувала подання заяв про розірвання шлюбу , стягнення аліментів, при цьому вони навмисно не повідомили, що син [PERSON] проживає з батьком, категорично відмовляється проживати з матір`ю (Відповідачкою). Рішенням Тячівського районного суду від 19 жовтня 2020 року були задоволені вимоги [PERSON] по справі № 307/2367/20 про стягнення аліментів із [PERSON] на її користь на утримання сина [PERSON] та доньок [PERSON] та [PERSON] , аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі по 1200 гривень на кожну дитину щомісячно до їх повноліття, починаючи з 21.08.2020 року. Саме через невиправдану поведінку матері син вирішив, що не буде проживати з матір`ю, яка на тривалий період залишала дітей без догляду, не проявляє материнської опіки та має бажання проживати лише з батьком. Що стосується доньки [PERSON] , то відповідачка визнала, що її біологічним батьком є інший чоловік. Ці дві обставини унеможливлюють стягнення з позивача аліментів на користь відповідачки, бо сина утримує батько, а по відношенню до доньки такий обов`язок за сімейним законодавством є оспорюваним. На час розірвання шлюбу відповідачка не ставила питання про визначення місця проживання дітей, в т.ч. сина, не погоджувала з позивачем це питання не зважаючи на те, що син з нею не проживав, а щодо доньок, то позивач погоджується на те, щоб вони проживання з відповідачкою. Отже є факт зловживання відповідачкою цивільними правами: вона подала неправдиві відомості про проживання сина з нею, що потягнула безпідставне стягнення на її користь аліментів на його утримання, тоді як син перебуває на повному утриманні батька та проживає з ним, тобто замовчала ряд обставини, які мають значення для вирішення справи і є істотними для постановлення правильного рішення у справі, так як на їх підставі можна зробити висновок про відсутність у відповідачки права на стягнення аліментів з позивача, а саме те, що син [PERSON] проживає з батьком і перебуває на його повному утриманні, батьком молодшої доньки є інший чоловік, який і повинен її утримувати. Тому просить суд виключити з актового запису №152 від 18 листопада 2016 року про народження [INFO] [PERSON] , у колонці «Відомості про батька» дитини, відомості про батьківство позивача [PERSON] ; визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , залишивши його на повному утриманні батька, а місце проживання доньок [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] - разом із мамою [PERSON] , залишивши їх на її повному утриманні та припинити з 21.08.2020 року право відповідачки [PERSON] на отримання від [PERSON] аліментів на утримання дітей , встановлене рішенням Тячівського районного суду від 19 жовтня 2020 року у справі № 307/2367/20 та визнати виконавчий лист, виданий у цій справі, таким, що не підлягає виконання та підлягає поверненню до суду та стягнути з позивачки на користь позивача судовий збір та судові витрати. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, але надіслав суду заяву в якій просить розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити, а тому суд на підставі ст. 223 ЦПК України справу розглянув у їх відсутності. Відповідачка [PERSON] судове засідання не з`явилася, але надіслала до суду заяву в якій просить суд справу розглядати у її відсутності, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, а тому суд на підставі ст. 223 ЦПК України справу розглянув у її відсутності. Представник третьої особи: Орган опіки та піклування Тячівської РДА в судове засідання також не з`явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що стверджується наявними у матеріалах справи розписками про вручення судових повісток. Про причини неявки суд не повідомив. У зв`язку з неявкою сторін, на підставі ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксація судового засідання технічними засобами не проводилась. Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. Згідно з ч. 1 ст. ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки, відповідачка визнала позов в повному обсязі та визнання позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, то суд приходить до висновку, що позов підлягає повному задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки позов визнано відповідачем, 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору йому необхідно повернути з державного бюджету; іншу частину сплаченого позивачем судового збору на підставі ч.1 ст.142 ЦПК України необхідно стягнути з відповідачки на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved