Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-14 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON], у якому просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], загальною площею 43,6 кв.м., серія та номер:7689, посвідчений 06.12.2014 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що із 31.01.1986 року по 29.04.1998 року він перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] Після розірвання шлюбу (29.04.1998 р. ) вони продовжували спільно проживати однією сімєю та вести спільне господарство до червня 2013 року. За цей час, сторони проживали як у [INFO], так і у квартирі по вул. В.Чорновола, 17/11 в м. Тернополі. Зазначив, що спірна квартира [ADDRESS] набута сімєю за спільні кошти, на підставі договору про пайову участь у будівництві будинку. Після здачі будинку в експлуатацію, 16 листопада 2008 року, на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради від 08.10.2008 р. номер 1968, [PERSON], видано свідоцтво про право власності на квартиру САВ 955835. 06 грудня 2014 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON], посвідчено договір дарування спірної квартири, за яким [PERSON] подарувала вказану квартиру [PERSON] Вважає, що спірний договір дарування був укладений без відому та згоди позивача, а тому просить визнати його недійсним. Позивач [PERSON] та представники позивача [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просять суд їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Крім цього, [PERSON] зазначив, що він протягом 2001-2003 років перебував на роботі в Португалії де одержав дохід у розмірі 19\~676,47 євро, які використав на придбання квартири [ADDRESS]. Відповідачі [PERSON], [PERSON], а також їх представник [PERSON] в судовому засіданні позовних вимог не визнали, проти їх задоволення заперечили та суду пояснили, що [PERSON] перебувала у шлюбі із позивачем [PERSON] до 29.04.1998 року. 23 лютого 2005 року між [PERSON] та споживчим кооперативом «Дуброва», було укладено договір про дольову участь, на підставі якого [PERSON] самостійно сплачувала пайові внески у будівництво, що підтверджується наявними квитанціями про оплату. Після здачі будинку в експлуатацію, у 2008 році, [PERSON] оформила право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 43,6 кв.м. Згідно чинного законодавства, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Позивачем [PERSON] не представлено суду доказів спільного проживання із [PERSON] протягом 1998-2015 років, а також про сплату пайових внесків на будівництво. На момент укладення договору дарування квартири [ADDRESS], сторонами було дотримано усіх вимог, передбачених ЦК України, а тому вимоги позивача є безпідставними та до задоволення не підлягають. Третя особа приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не з»явилась, подавши при цьому письмове клопотання про слухання справи у її відсутності. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано (Свідоцтво про розірвання шлюбу серії І-ИД №023053, видане 29 квітня 1998 року відділом реєстрації актів громадянського стану Тернопільської міської ради Тернопільської області). 23 лютого 2005 року між [PERSON] та Споживчим товариством «Дуброва» було укладено договір про участь у споживчому кооперативі, предметом якого є одержання квартири №13 (однокімнатна), загальною площею 41,75 кв.м. на 5-му поверсі, у 36-ти квартирному житловому будинку №3 по вул. Чернівецька в м. Тернополі. Розмір цільового внеску становить 16\~282,5 доларів США. На виконання п.п.4 п.3 зазначеного договору, [PERSON] сплатила 77\~750,75 грн. (квитанція №9 від 01.03.2005 р.), 8\~130, 50 грн. (квитанція №10 від 21.04.2005 р.). Як вбачається із акту звірки взаємних розрахунків від 20 травня 2008 року, складеного СК «Дуброва», цільовий внесок квартири №13, загальною площею 41,75 кв.м., здійснений [PERSON] повністю. 23 жовтня 2008 року виконавчим комітетом Тернопільської міської ради, видано [PERSON] ордер на житлове приміщення №923 серія МК, за яким остання (з сімєю 1 чоловік) отримала право зайняття житлового приміщення, житловою площею 18,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. 16 листопада 2008 року, на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради від 08.10.2008 р. №1968, [PERSON] видано свідоцтво про право власності серії САВ №955835, на однокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 41,8 кв.м., житловою 18,6 кв.м. Відповідно до договору дарування від 06.12.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу, [PERSON] (дарувальник) подарувала, а [PERSON] (обдарований) прийняв у дар квартиру [ADDRESS]. Як вбачається із довідок про доходи наданих [PERSON] за період з 2001-2003 роки, останній працював у Португалії та отримував доходи з базовою зарплатою 403 євро. Будучи допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що кошти на купівлю спірної квартири [ADDRESS] вона передавала [PERSON] так, як тривалий час працювала за кордоном в Італії. Згідно із ст.10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Відповідно до роз»яснень викладених у пункті 20, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім.»я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Як зазначив Верховний Суд України у своїй постанові при розгляді справи №6-2333цс15 від 25.11.2015 року (правова позиція), статтею 60 СК України визначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є : 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Відповідно до ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. \~\~\~\~ Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч.2 ст.719 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В силу вимог ч.1-3, 5,6 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Проаналізувавши матеріали справи та оцінивши докази, суд приходить до переконання, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання правочину недійсним, не підлягає до задоволення. При цьому суд зазначає, що позивачем не надано доказів, які б на думку суду, слугували підставою для визнання спірного правочину недійсним. При цьому, суд не бере до уваги представлені позивачем в якості письмових доказів протоколи допиту свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] від 12.09.2014 року, допитаних в рамках кримінального провадження №12014210010002347 від 03.09.2014 року, а також протоколу одночасного допиту осіб від 21.11.2014 року, оскільки вони не є доказом того, що спірне майно, а саме однокімнатна квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] була придбана за спільні кошти [PERSON] та [PERSON], а містять лише інформацію щодо їх спільного проживання. Із вказаних підстав, суд відкидає надану позивачем нотаріально посвідчену заяву [PERSON], оскільки у ній також не наведено обставин придбання спірного майна сторонами у справі. Також, суд не бере до уваги надану позивачем в обґрунтування своїх вимог заяву [PERSON], оскільки зазначена особа не допитувалась у судовому засіданні, під час розгляду даної справи. Крім цього, суд зазначає, що позивачем не заявлялась вимога про належність спірного майна, а саме квартири [ADDRESS] до спільної сумісної власності, проведення його поділу, а відтак в силу ч.1 ст.11 ЦПК України суд не вправі виходити за межі позовних вимог позивача та розглядати справу на підставі поданих ним доказів. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed