Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сокирянського районного суду з вказаним вище позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Сокирянський районний сектор Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Посилався на те, що він є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS]. На даний час у вказаному будинку зареєстровані: він, його колишня дружина - відповідачка [PERSON] та їх малолітня донька [PERSON], [INFO] Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 25.11.2013 року було розірвано шлюб між ним та відповідачкою. З серпня 2012 року відповідачка [PERSON] за місцем своєї реєстрації не проживає, а проживає в будинку її батька за адресою: [ADDRESS]. 05.12.2014 року він звернувся в Сокирянський районний сектор Управління ДМС України в Чернівецькій області із заявою про зняття відповідачки із реєстрації за адресою: [ADDRESS], але 17.12.2014 року йому було відмовлено у цьому та роз'яснено про можливість вирішення даного питання в судовому порядку. Відповідачка [PERSON], забравши свої речі із будинку, в добровільному порядку знятись реєстрації в ньому відмовляється. Проте, її реєстрація створює йому, як власнику житлового будинку, незручності у соціальній та побутовій сфері. Крім цього, він як власник житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами не може в повному обсязі володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому на праві приватної власності майном. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Будь-якої домовленості щодо подальшого проживання відповідачки [PERSON] у житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], між ним, як власником, та нею не має. Оскільки порядок реєстрації, зняття з реєстрації громадян, а також іноземців чи осіб без громадянства, які на законних підставах, перебувають в України визначено Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», то відповідно до ст.7 цього Закону для зняття з реєстрації місця проживання відповідачки необхідно в судовому порядку визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На підставі наведеного, просив визнати відповідачку [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS], який належить йому на праві власності. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. При цьому, суду пояснили, що 23.09.2007 року між сторонами було укладено шлюб, від якого [INFO] у них народилася донька [PERSON] На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 17.10.2007 року позивач [PERSON] придбав у власність житловий будинок по [ADDRESS]. Вказаний будинок був придбаний за грошові кошти, подаровані позивачу на весілля, яке організовувалося батьками останнього окремо від відповідачки. У зв'язку з наведеним вважають, що даний будинок належить на праві приватної власності особисто позивачу [PERSON] та не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Після придбання будинку, своє місце проживання у ньому зареєстрували сторони, а в подальшому і місце проживання їх народженої доньки. Після проведеної реконструкції та капітального ремонту будинку, які здійснювалися за рахунок матері позивача та частково за рахунок матері відповідачки, в січні 2012 року сторони разом з дитиною вселилися у дане житлове приміщення. Внаслідок погіршення сімейних відносин між сторонами, відповідачка [PERSON] в серпні 2012 року, забравши все своє особисте майно, в добровільному порядку залишила житловий будинок за місцем реєстрації та з вказаного часу разом із дитиною фактично проживає в будинку своїх батьків по [ADDRESS]. При цьому, позивачем будь-яких перешкод у користуванні житловим приміщенням відповідачці не чинилося. В листопаді 2013 року шлюб між сторонами було розірвано в судовому порядку. Оскільки відповідачка [PERSON] як член сім'ї власника житла відсутня у ньому без поважних причин більше двох років, вважають, що вона втратила своє право на користування цим житлом. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених ними у письмових запереченнях на позов. При цьому, суду пояснили, що з вересня 2007 року по листопад 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них [INFO] народилася донька [PERSON] Під час зареєстрованого шлюбу, сторони за спільні грошові кошти, подаровані їм на весілля, придбали житловий будинок по [ADDRESS], в якому зареєстрували своє місце проживання. В подальшому, сторонами спільно проведено реконструкцію та капітальний ремонт будинку, а також збудовано гараж та викопано криницю. Вказані роботи ними виконувалися, в тому числі і за грошові кошти, надані батьками відповідачки [PERSON] З наведених підстав вважають, що вказаний житловий будинок належить сторонам на праві спільної сумісної власності як подружжю. Внаслідок погіршення сімейних відносин та виникнення між сторонами постійних конфліктів, відповідачка [PERSON] в серпні 2012 року у зв'язку з цим вимушено залишила місце своєї реєстрації та, частково забравши своє особисте майно, переїхала разом з дитиною проживати в будинок її батьків по [ADDRESS]. На даний час у спільному будинку сторін знаходиться частина речей і майна, які належать відповідачці та дитині. Відповідачка [PERSON] бажає користуватися належною їй частиною спільного будинку, однак на даний час не може реалізувати своє право, оскільки позивач [PERSON], замінивши дверні замки, чинить відповідачці у цьому перешкоди. Оскільки житловий будинок по [ADDRESS] є об'єктом права спільної сумісної власності сторін, вважають, що відповідачка [PERSON] як його співвласник не може бути визнана такою, що втратила право на користування вказаним житловим приміщенням. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON], виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 23.09.2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який було зареєстровано виконавчим комітетом Романковецької сільської ради Сокирянського району Чернівецької області, про що було зроблено відповідний актовий запис за №21. [INFO] у сторін народилася дитина - [PERSON]. Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 25.11.2013 року, яке набрало законної сили 06.12.2013 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Крім цього встановлено, що під час зареєстрованого шлюбу сторін, 17.10.2007 року між [PERSON] та [PERSON], який діяв на підставі довіреності від імені позивача [PERSON], укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, який було посвідчено приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецької області Твердушкіним Р.Д. та зареєстровано в реєстрі за №1698. За умовами вказаного договору, [PERSON] продала, а [PERSON] купив в інтересах позивача [PERSON] житловий будинок літ. «А», житловою площею 15,10 кв.м., загальною площею 36,80 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами: літня кухня літ. «Б»; сарай літ. «В»; гараж літ. «Г»; сарай літ. «Д»; погріб літ. «Пг»; огорожа №1-2, які знаходяться в [ADDRESS]. 25.10.2007 року вказане нерухоме майно зареєстровано в Сокирянській філії Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за позивачем [PERSON] Як вбачається із довідки Романковецької сільської ради №3667 від 22.12.2014 року, згідно погосподарської книги 1/44 в господарстві по [ADDRESS] Чернівецької області зареєстровані позивач [PERSON], відповідачка [PERSON] та їх малолітня донька [PERSON], [INFO] Згідно комісійно складеного акту від 22.12.2014 року, затвердженого Романковецьким сільським головою, встановлено, що колишня дружина позивача [PERSON] - відповідачка [PERSON] та донька [PERSON] з серпня 2012 року проживають в будинку батька по [ADDRESS]. Згідно ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, вказаною нормою закону врегульовані правовідносини, які виникають виключно між власником житла та членами його сім'ї або попередніми членами його сім'ї, які не є співвласниками такого житла. Частиною 1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Однак, позивачем та його представником, у відповідності до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України, не доведено, що будинок, придбаний ним під час шлюбу, є його особистою приватною власністю згідно ст.57 СК України. Відповідно до частин 1 та 2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, виходячи із змісту наведеної норми закону, якщо майно було набуте подружжям за час шлюбу, передбачається, що воно є спільним, тобто факт набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки житловий будинок по [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 17.10.2007 року був набутий під час зареєстрованого шлюбу сторін, суд, враховуючи, передбачену ст.61 СК України, презумпцію спільності майна, вважає, що вказане нерухоме майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а сторони відповідно є його співвласниками. При цьому, суд вважає, що факт реєстрації права власності на майно, набуте за час шлюбу, на ім'я лише одного з подружжя, не впливає на його правовий режим, зокрема режим спільності майна. Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Враховуючи те, що право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст.41 Конституції України, ст.ст.316-319 ЦК України), а також враховуючи відсутність між сторонами будь-яких домовленостей щодо права на володіння, користування і розпоряджання спільним сумісним майном, суд вважає, що відповідачка [PERSON] на підставі ст.405 ЦК України не може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням, співвласником якого вона є. З огляду на викладені вище вимоги закону та встановлені обставини, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed