Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивачка), звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач) про надання дозволу на тимчасовий в'їзд\\виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька у супроводі матері. В обґрунтування своїх позовних вимог Позивачка посилалася на те, що у неї від шлюбу з відповідачем є неповнолітній син [PERSON], [INFO], який проживає разом з нею та знаходиться на її повному утриманні. Вона самостійно опікується його здоров'ям, фізичним, духовним, моральним станом. Відповідач разом з ними не проживає, стосунки з нею та сином не підтримує, участі у вихованні дитини не приймає, не цікавиться його розвитком, матеріальної допомоги не надає. Тривалий час Позивачка проживає однією сім'єю без реєстрації шлюбу з іншим чоловіком, від якого має малолітнього сина [PERSON], 2013 року народження. Разом з чоловіком і дітьми Відповідачка має намір виїхати за межі України на відпочинок для оздоровлення дитини та розширення його кругозору, але не може цього зробити без дозволу Відповідача на виїзд їх спільного сина [PERSON], оскільки сам Відповідач також проживає за межами України, отримати його дозвіл відповідно до чинного законодавства України, неможливо через його категоричну відмову. Позивачка [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити. Не заперечує проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON]. у судове засідання не з'явився, за невідомих суду обставин, про причини своєї неявки не повідомив, на виклик у судове засідання на 13.09.2017 року та 20.09.2017 року через оголошення у виданні «Урядовий кур'єр» від 13.08.2017 року відповідач також не з'явився. Тому суд, відповідно до положень ст. 224 ЦПК України прийняв рішення про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Позивачка не заперечує проти такого вирішення справи. Представник Служби у справах дітей Міловської РДА - Прищепа А.Г надала суду заяву про розгляд справи за їхньої відсутності, проти задоволення позову не заперечують. 20 вересня 2017 року винесено ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON]. перебували у шлюбі, однак 25.08.2009 року рішенням Міловського районного суду Луганської області (а.с. 7) їх шлюб було розірвано, та на підставі рішення суду видано свідоцтво про розірвання шлюбу Серія [NUMBER] від 04.12.2009 року. (а.с. 6). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с. 8). Після розірвання шлюбу неповнолітня дитина залишилися проживати разом з позивачкою. Як зазначила позивач у своєму позові, відповідач ухиляється від надання нотаріальної згоди на перетин їхньою спільною дитиною державного кордону без його супроводу, а тому позивачка ставить вимогу щодо надання їй дозволу на виїзд за межі України з неповнолітнім сином без згоди батька та в її супроводі до досягнення дитиною 16 років. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Ч. 2 ст. 150 СК України передбачає обов'язок батьків піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ст. 6 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 17, 31 визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров'я. Відповідно до ст. 17 Конвенції про права дитини Держави-учасниці визнають важливу роль засобів масової інформації і забезпечують, щоб дитина мала доступ до інформації і матеріалів із різних національних і міжнародних джерел, особливо до таких інформації і матеріалів, які спрямовані на сприяння соціальному, духовному і моральному благополуччю, а також здоровому фізичному і психічному розвитку дитини. Ст.10 Конвенції про права дитини передбачає право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Відповідно до ст. 31 Конвенції про права дитини, Держави-учасниці визнають право дитини на відпочинок і дозвілля, право брати участь в іграх і розважальних заходах, що відповідають її віку, та вільно брати участь у культурному житті та займатися мистецтвом , поважають і заохочують право дитини на всебічну участь у культурному і творчому житті та сприяють наданню їй відповідних і рівних можливостей для культурної і творчої діяльності, дозвілля і відпочинку. Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, зокрема п.п. 2 п. 4, передбачено, що підставою для виїзду з України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, є рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Необхідно зазначити, що у відповідності до Конвенції про права дитини (ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91 р.), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до вимог ст.ст.7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої (неповнолітньої) дитини за кордон України, а лише встановлено певний порядок її в'їзду/виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють в'їзд/виїзд неповнолітньої дитини за межі України для оздоровлення та відпочинку. При цьому суд вважає можливим виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька, не позбавленого батьківських прав, якщо такі виїзди будуть мати короткочасний характер, проте Позивачка в своїх позовних вимогах не конкретизує свої позовні вимоги, а тому в цій частині суд приходить до висновку щодо їх задоволення частково, а саме: дозволити на тимчасові виїзди за межі України з метою відпочинку та оздоровлення, з обов'язковим поверненням дитини на територію України, оскільки сторони по справі (Позивач та Відповідач) мають рівні права на дитину. На підставі викладеного,

Outcome: partial