Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Олександрійського міськрайонного суду з позовом, який згодом неодноразово уточнював, до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики - 13110 доларів США, що станом на 25 липня 2016 року становить 325 259 грн. та 3% річних в розмірі 1332,15 доларів США, що становить 33 050,64 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 22 лютого 2008 року між ним та відповідачем укладено договір позики на суму 20 000 доларів США з умовою повернення протягом 5 років, що підтверджується розпискою позичальника. Відповідач частково повертав частину боргу: у 2011 році - 30 000 грн., у липні 2012 року - 7000 грн., в серпні 2012 року -10 000 грн. та у лютому 2013 року 8000 грн. Загальна сума поверненого становить 55 000 грн., а тому в перерахунку відповідно до курсу валют НБУ на момент платежу еквівалентно 6890 доларів США. Проте іншу частину позики відповідач не повернув, а тому позивач змушений звернутись до суду з позовом про стягнення боргу в сумі 13110 доларів США. У зв'язку з простроченням виконання зобов'язання він також просить стягнути з відповідача 3% за прострочення виконання грошового зобов'язання 1332,15 доларів США, що еквівалентно 33 050,64 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримав, пояснивши, що у нього з відповідачем склались нормальні довірливі відносини. Відповідачу потрібні були гроші на купівлю квартири і він попросив у позивача. Гроші в сумі 20 000 доларів купюрами по 100 доларів позивач привіз у робочий кабінет відповідача, який після отримання цих коштів запропонував написати розписку про отримання коштів. Позивач погодився, хоча трішки був здивований написанням розписки, оскільки відносини між ними були дуже хороші. Свідків при цьому не було. Позивач власноруч написав розписку, де зазначив, що взяв у борг 20 тисяч доларів і зобов'язується повернути саме 20 тисяч доларів протягом 5 років. Інших розписок відповідач не писав. Відповідач час від часу здійснював виплату позики протягом 2011-2013 років у гривнях. На той час позивача це влаштовувало, оскільки відповідач зазначав, що у нього були труднощі з обміном валюти. Під час повернення позики на зворотному боці оригіналу розписки позивач записував повернену суму з відміткою дати повернення і ставив свій підпис. Одночасно також видавав відповідачу розписку із зазначенням суми поверненої позики. Відповідач повертав кошти у своєму службовому кабінеті в м. Олександрії, перед кожним поверненням [PERSON] телефонував позивачу і вони домовлялись про зустріч. У лютому 2016 року, коли відповідач дізнався про позов, то зателефонував позивачу і пропонував сплатити 85 тисяч гривень і погасити розписку, проте курс долара значно змінився і позивач з врахуванням того, що позика відбулась в доларах США, не погодився на такі умови. Також позивач зауважив, що з 2010 року він має посвідку на проживання у Білорусі, проте є громадянином України та останні роки проживає практично однаково в часових межах і в Україні, і в Білорусі. Так, він кожного місяця приїжджає в с.Олександрівка Олександрійського району Кіровоградської області, де в нього є будинок, за яким він доглядає, сплачує за нього комунальні послуги, тощо. Заперечує факт, що відповідач не мав змоги повернути позику саме через відсутність позивача в Україні. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] також позов підтримала та додатково пояснила, що у разі відсутності кредитора у місці виконання зобов'язання у відповідності до п.1 ч.1 ст.537 ЦК України відповідач мав право виконати свій обов'язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей у депозит нотаріуса або нотаріальної контори. В судових дебатах представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, зазначив, що основним доказом укладення договору позики та несплати в повному обсязі боргу є оригінал розписки, який знаходиться у позивача. В судовому засіданні відповідач позов не визнав повністю та пояснив, що у 2008 році він домовлявся з позивачем про позику у 20 тисяч доларів на побудову сміттєпереробного заводу. 22 лютого 2008 року до відповідача на роботу приїхав позивач [PERSON], в цей час в кабінеті перебував товариш [PERSON] - [PERSON] Позивач сказав писати розписку і відповідач написав її під диктовку позивача, зазначивши валюту долари як вони і домовлялись. Проте виявилось, що в розписці є граматичні помилки, а потім [PERSON] показав гроші і це виявились гривні. Тому відповідач переписав розписку на 100 тисяч гривень і зробив собі копію розписки, яку долучив до матеріалів справи. У другій розписці підписався свідком [PERSON] Де знаходиться оригінал розписки на 100 000 гривень не знає. Потім [PERSON] повертав позику у гривнях, оскільки брав її у гривні. Не зміг пояснити, чому у другій розписці не написав, що першу розписку вважати недійсною. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнала повністю та пояснила, що відповідач спочатку написав під диктовку позивача розписку на суму 20 000 доларів, проте це відбулось до отримання коштів, а тому не може бути доказом укладення договору позики. Потім позивач надав йому 100 000 гривень замість грошей у доларах США. Відповідач виявив у тексті розписки граматичну помилку у написанні слова «обов'язуюсь», а саме, містилась лише частина цього слова «зусь», тому відповідач одразу переписав у присутності позивача та свідка [PERSON] розписку про отримання ним 100 000 гривень, вписав туди свідка [PERSON] та зробив копію другої розписки та зберігав у себе. Підтвердженням отримання коштів у національній валюті вважає те, що борг віддавався саме у гривні. Крім цього, відповідач не мав змоги віддавати кошти позивачу, оскільки останній не проживав за місцем реєстрації в с. Олександрівка та вважає, що вини відповідача у простроченні виконання зобов'язання не має, а тому вимога про стягнення 3 відсотків річних не підлягає задоволенню. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що 22 лютого 2008 року сторони у справі уклали договір позики: позивач передав у власність відповідача 20 000 доларів США, а останній зобов'язався повернути отримані кошти протягом 5 років. Укладення договору позики підтверджується розпискою, оригінал якої перебував у позивача та долучений ним до справи (а.с.63). Відповідач частково виконав зобов'язання, про що свідчать записи на зворотній стороні оригіналу розписки. В судовому засіданні сторони домовились, що датою повернення коштів вважатимуть 01 число зазначеного у розписці місяця. Так, повернуто наступні суми: у 2011 році - 30 000 грн., 01 червня 2012 року - 7 000 грн., 01 серпня 2012 року - 10 000 грн., 01 лютого 2013 року - 8 000 грн. (а.с.63 на звороті). Суд погоджується з розрахунком позивача, що з урахуванням курсу долара на момент оплати боргу відповідачем сплачено 6890 доларів США. В іншій частині зобов'язання до цього часу не виконані, а тому борг становить 13 110 доларів США (20 000 - 6890 = 13 110). Судом враховано, що при укладенні договору позики сторони, як і передбачено ст.1047 ЦК України, дотримались обов'язкової письмової форми. Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін (строк). Термін виконання зобов'язання, передбаченого цим договором, настав. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, яку суд зобов'язаний застосовувати при ухваленні рішень. Крім цього, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13). Таким чином, судом встановлено, що між сторонами укладено договір позики та його предметом виступають грошові кошти в сумі 20 000 доларів США. Суд критично оцінює твердження представника відповідача [PERSON] щодо написання розписки на 100 000 гривень нібито після виявлення помилки в написанні слова «обов'язуюсь», а саме, «зусь» (а.с.87), оскільки це спростовується текстом оригіналу розписки, де зазначено написання слова повністю «Обязусь» (а.с.63). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він більше 30 років знає відповідача і 22 лютого 2008 року був присутній при укладенні договору позики між [PERSON] і [PERSON] Так, до службового кабінету відповідача зайшов [PERSON] і сказав, що приніс 20 тисяч доларів. Продиктував [PERSON] розписку про позику в розмірі 20 000 доларів, а потім показав грош, проте це виявились гривні. Тоді [PERSON] переписав розписку на суму 100 000 гривень і свідок розписався, додали копію паспорта. Після цього свідок пішов з кабінету. Проте суд не прийнмає до уваги запис в якості свідка у копії другої розписки, яка більш вигідна відповідачу, та пояснення в судовому засіданні свідка - товариша відповідача - [PERSON], в той час як в оригіналі розписки щодо 20 000 доларів США зазначений свідок не вказаний. Також суд відкидає доводи відповідача, що гроші йому потрібні були для організації сміттєпереробного заводу, а не на купівлю квартири чи автомобіля, як зазначав позивач та представник позивача [PERSON], оскільки це не відноситься до предмета спору, оскільки має значення сам факт оформлення договору купівлі-продажу. Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи відповідача та його представника щодо відсутності вини позичальника у простроченні сплати боргу. Так, відповідач посилався на довідку Олександрівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області від 19.02.2016 року (а.с.89) про те, що позивач [PERSON] з березня 2013 року по 2016 рік на території сільської ради не проживав, а тому, на думку відповідача, у нього не було можливості віддати йому кошти. Однак, як пояснили допитані окремо один від одного в судовому засіданні свідки [PERSON] - Олександрівський сільський голова, та [PERSON] -, секретар Олександрівської сільської ради, вони помилково склали та видали довідку Олександрівської сільської ради від 19.02.2016 року (а.с.89) про те, що позивач [PERSON] з березня 2013 року по 2016 рік на території сільської ради не проживав. Їм відомо, що [PERSON] систематично приїжджає в с.Олександрівка, де має житловий будинок, веде домашнє господарство та сплачує комунальні послуги за нього. А тому 12 травня 2016 року ними була підготована довідка (а.с.111), яка спростовує довідку від 19.02.2016 року як недостовірну. Відповідач не надав доказів, що був позбавлений можливості виконати свій обов'язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей у депозит нотаріуса або нотаріальної контори, оскільки документально це нічим не підтверджується. Крім цього, громадянин України [PERSON] з 17.09.2010 року має посвідку на постійне місце проживання іноземного громадянина в Білорусі (а.с.136), проте це не перешкоджало відповідачу протягом 2011-2013 років сплачувати борг особисто позивачу. Доводи відповідача щодо неможливості виконання ним зобов'язання також спростовуються відомостями, що містяться у закордонному паспорта [PERSON] (а.с.125-129), копія якого досліджена в судовому засіданні. Так, вбачається, що [PERSON] систематично кожного місяця щонайменше 1 раз на місяць приїжджає з Білорусі до України. Розмір трьох відсотків річних в грошовому еквіваленті, починаючи з 23.02.2013 року по 25.07.2016 року в межах заявлених позивачем вимог - 1245 днів, становить 1332,15 дол. США (13110:100 х 3%:365 х 1245), що з урахуванням офіційного курсу Національного Банку України станом на 25.07.2016 року - 1 дол. США = 24,812552 грн., еквівалентно в межах заявленої позивачем суми - 33 050,16 грн. Наразі з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню 13 310 доларів США, що еквівалентно в межах заявленої суми 325 259 грн. 00 коп. та 33 050 грн. 64 коп. 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання. Оскільки суд задовольняє вимоги позивача повністю, то відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на загальну суму 3654 гривень.

Outcome: approved