Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (далі по тексту - відповідач) про захист прав споживачів та стягнення суми вкладу та нарахованих процентів за Договором-заявою № 300937/538/370-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 370 днів в іноземній валюті від 08 січня 2014 року (далі по тексту - Договір-заява) в розмірі 9800, 35 доларів США, 3 % річних в розмірі 88, 60 доларів США та пені в розмірі 88, 60 доларів США, а всього 9977, 55 доларів США, що станом на 05 травня 2015 року згідно офіційного курсу НБУ становить 210 825 грн. 63 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 січня 2014 року між сторонами було укладено Договір-заяву № 300937/538/370-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 370 днів в іноземній валюті. Відповідно до умов вказаного Договору-заяви та Додаткової угоди до Договору від 04.02.2014р. складала 10 000 доларів США, на строк з 08.01.2014р. до 13.01.2015р., відсоткова ставка - 10, 10 % річних. Позивач звернувся до відповідача із вимогою щодо повернення грошових коштів. разом з тим, відповідач кошти не повернув позивачу. У зв'язку з вище викладеним позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав. Позивач, представник позивача в судове засідання не з'явились, через канцелярію суду від представника позивача надійшла заява, в якій останній просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився. Судом вживалися заходи щодо повідомлення Відповідача про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 08 січня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір-заяву № 300937/538/370-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 370 днів в іноземній валюті. Відповідно до умов вказаного Договору-заяви, позивач вніс на Вкладний рахунок [NUMBER] у сумі 7000 доларів США, на строк з 08.01.2014 до 13.01.2015, Банк нараховує та виплачує Вкладникові проценти за ставкою 10.10 % річних (пп. 1,2 Договору-заяви). Відповідно до п. 6 Договору-заяви, після закінчення строку, визначеного п. 1 цього Договору-заяви, вклад повертається Вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями п. 5.2 Основних умов. 04.02.2014р. між позивачем та відповідачем укладено Додаткову угоду до Договору про банківський строковий вклад (депозит) № 300937/538/370-14 від 08 січня 2014р., відповідно до умов якого позивач вносить на депозитний рахунок грошові кошти в розмірі 3000 доларів США, відповідно збільшено суму вкладу до 10 000 доларів США. Позивач виконав умови Договору-заяви та Додаткової угоди до Договору-заяви, вніс грошові кошти на депозитний рахунок в сумі 7 000 доларів США (квитанція від 08.01.2014р.) та в сумі 3 000 доларів (квитанція від 04.02.2014р.). 13.01.2015р., 23.03.2015р. позивач звернувся до відповідача з вимого про повернення вкладу. Разом з тим, кошти позивачу повернуті не були. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Також, ч.ч. 1, 2, ст. 319 та ч. 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно із ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Положеннями ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Також, слід зазначити, що згідно вимог ч. 3 ст. 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. При цьому, положеннями ст. 1074 ЦК України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Проте, представником відповідача не надано до суду жодних доказів, з яких би вбачалося, що фінансові операції щодо видачі належних позивачу коштів обмежені за рішенням суду або зупинені в порядку, визначеному ст. 17 Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму», як такі, що можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Разом з тим, відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач, зокрема просить стягнути на його користь пеню в розмірі 3 % від суми прострочення за кожен день прострочення, що станом на 05.05.2015р. становить 88, 60 доларів США, при цьому посилаючись при цьому на ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Разом з тим, положення вказаної статті Закону не регулюють відносини, що виникли між сторонами, тому в цій частині позовні вимоги суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у зв'язку з невиконанням Відповідачем своїх зобов'язань по поверненню вкладу у строки, встановлені у Договорі-заяві, позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума вкладу та нарахованих процентів за Договором-заявою № 300937/538/370-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 370 днів в іноземній валюті від 08 січня 2014 року в розмірі 9800, 35 доларів США, 3% річних за період з 14.01.2015р. по 25.05.2015р. в розмірі 106, 33 долари США, а всього 9906, 68 доларів США. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стягнути з Відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 2064, 23 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial