Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю агрофірми «Дружба», Багатської сільської ради, Головного управління Держземагенства у Дніпропетровській області, в якому просить визнати за ним право власності на земельний пай розміром 6,53 га умовних кадастрових гектарів, вартістю 156 153,00 грн. із земель резервного фонду Багатської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області. В обґрунтування свого позову позивач зазначає, що з 04.09.1990 року по 10.02.1995 року він був членом колгоспу «Дружба», яке реорганізоване згодом в КСП АФ «Дружба», кооператив «Дружба», ТОВ «Дружба». 18 лютого 1994 року колгоспом «Дружба» було отримано Державний акт про право колективної власності на землю. Позивач значився в списках членів колгоспу «Дружба», доданих до Державного акту про право колективної власності на землю під № 390. При складанні списків членів колгоспу «Дружба», які мають право на земельний пай, його ім'я помилково було записане як «[PERSON]», замість «[PERSON]», що підтверджується довідками ТОВ агрофірма «Дружба». На момент видання розпорядження Новомосковською районною державною адміністрацією про виготовлення сертифікатів на земельний пай, позивач вже не працював у даному господарстві, через що не був включений відповідачем до списків на виготовлення земельних сертифікатів. Відповідач вважає, що вибувши з КСП АФ «Дружба» до отримання земельного сертифіката, він втратив право на земельний пай. Така позиція відповідача на думку позивача не відповідає вимогам чинного на той час законодавства, а саме Земельного кодексу України 1990 року, Указу Президента України від 8 серпня 1995року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та відповідним нормам ЦК УРСР. На момент прийняття Державного акта про право колективної власності на землю та складання списків членів колгоспу «Дружба» позивач був його членом, та відповідно, співвласником колективної власності поряд з іншими членами. Таким чином, позивач нарівні з усіма іншими членами колгоспу прийняв землю з державної власності в колективну. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, просив його задовольнити, надавши пояснення з приводу обставин, викладених в позовній заяві. При цьому зазначив, що про порушене право йому стало відомо в 2005 році від інших людей. За видачею копії Розпорядження він не звертався. Щодо внесення змін до списків, які додані до Державного Акту на право приватної власності на землю не звертався. Представник відповідача ТОВ Агрофірми «Дружба» в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив суд відмовити в його задоволенні у повному обсязі, при цьому зазначив, що, по-перше, ТОВ Агрофірма «Дружба» є неналежним позивачем по справі, оскільки землі Багатської сільської ради не перебувають ані у користуванні, ані у власності ТОВ Агрофірми «Дружба». Крім того, списки затверджувались зборами і позивачем не оскаржувались. Внесення виправлень у списки - виключна компетенція органу, який видавав Державний акт на право приватної власності на землю. Протягом 1996-1998 років видавались сертифікати. У позивача була можливість оскаржити списки, в які його не було внесено. Тобто, не зрозуміло, коли і ким було порушено право позивача. І, зокрема, просив застосувати строки позовної давності. В наступне судове засідання не з'явився, надавши суду заяву, якою подальший розгляд справи просив здійснювати у свою відсутність. Представник відповідача Головного управління Держземагенства у Дніпропетровської області - Алєксєєнко Р.Ю. в судовому засіданні позов не визнала, просила суд в його задоволенні відмовити, надавши письмові заперечення, якими зазначила, що вони є неналежним позивачем, оскільки відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», позови громадян, пов'язані з паюванням земель, можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифікату, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача Багатської сільської ради в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву, якою розгляд справи просив здійснювати у свою відсутність. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] 04.09.1990 року прийнятий в члени колгоспу «Дружба» Новомосковского району Дніпропетровської області, звідки звільнений 10.02.1995 року (а.с.6, 16). 18 лютого 1994 року колгоспом «Дружба» було отримано Державний акт на право колективної власності на землю (а.с.7-8). В списках членів колгоспу «Дружба», доданих до Державного акту на право колективної власності на землю під № 390 зазначений «[PERSON]» (а.с.13). Згідно Довідок, виданих ТОВ АФ «Дружба», при складанні списків членів колгоспу «Дружба», які мають право на земельний пай, ім'я позивача помилково було записане як «[PERSON]», замість «[PERSON]» (а.с.14-16). Пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» визначено, що право на земельний пай мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами цього підприємства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Зі змісту наведеного вбачається, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта па право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві і була його членом. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно частини 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу свої вимог і заперечень. Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками визначено Законом України « Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Відповідно до ст. 3 Закону підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Земельний сертифікат - це документ, що засвідчує право позивача на земельну частку й містить відомості про її вартість та розмір в умовних гектарах і не підтверджує право позивача на конкретну земельну ділянку. Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що у відповідності до ст. 71 ЦК України, в редакції 1963 року (яка діяла на момент видачі Державного Акту на право приватної власності на землю, який є предметом даного судового розгляду), загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Аналогічна норма міститься і в кодексі 2004 року (ст. 257 ЦК). Як зазначив позивач в судовому засіданні, про порушене право йому стало відомо в 2005 році, тобто з того моменту, як позивач дізнався про порушене право до моменту звернення до суду (13.05.2014 року) пройшло 9 років. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає строк позовної давності пропущеним і на підставі цього вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог. Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу і на той факт, що списки позивачем не оспорювались, доказів того, що він звертався до уповноважених органів про внесення змін до списків суду не надано. І, зокрема, довідки, які надані позивачем на підтвердження того, що в списках, допущена помилка, не можуть бути прийняті судом у якості належного доказу, оскільки в них зазначено, що замість ім'я «[PERSON]» в списках помилково записано ім'я «[PERSON]» (а.с.14-15), однак, як видно з паспорту позивача, його ім'я «[PERSON]» (а.с.17), а не «[PERSON]», а тому суд позбавлений можливості встановити належність цих Довідок саме позивачу. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed