Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-20 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 8948,90 грн., мотивуючи тим, що відповідач взяв у борг в позивача 1000 доларів США, що є еквівалентом 8210 грн. по курсу НБУ на день подання позову до суду, про що 12.07.2010 року надав позивачу розписку; 21.11.2013 року позивач звернувася до відповідача з письмовою вимогою про повернення боргу; однак на вимогу позивача відповідач грошей не повернув; таким чином, відповідно до ст.625 ЦК України відповідач повинен сплати позивачу суму боргу з врахуванням 3% річних, що за три роки складає 738,90 грн. і разом із сумою основного боргу становить 8948,90 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримав, пояснив, що у 2010 році домовився з відповідачем про купівлю в останнього належного йому будинку в с.Підруддя Овруцького району Житомирської області, а тому в рахунок оформлення та продажу цього будинку позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 1000 доларів США, про що відповідач підписав та надав позивачу розписку від 12.07.2010 року, копія якої додається до позовної заяви; однак відповідач позивачу будинку не продав, оскільки продав його інший особі, про що позивач довідався лише в листопаді 2013 року; відтак, позивач вважає, що відповідач таким чином позичив у нього 1000 доларів США, які не хоче повернути, тому просив позов задоволити в повному обсязі; при цьому існування будь-яких інших розписок між сторонами позивач заперечує. В судовому засіданні відповідач та представник відповідача позов не визнали, подали письме заперечення на позовну заяву, просили у задоволенні позову відмовити, мотивуючи тим, що відповідач грошей у позивача не позичав, договору позики з позивачем не укладав, розписки не підписував; однак з огляду на наявну у матеріалах справи копію розписки від 12.07.2010 року, на яку посилається відповідач в обгрунтування позовних вимог, заявили про застосування до спірних правовідносин трьохрічного строку позовної давності. При цьому відповідач також пояснив, що дійсно у 2010 році домовився з позивачем про продаж останньому належного відповідачу будинку в с.Підруддя Овруцького району Житомирської області, у зв'язку з чим отримав від позивача грошові кошти купюрами у гривнах та доларах США, конкретної суми не пам'ятає, в якості завдатку на забезпечення виконання зобов'язань за договором купівлі-продажу будинку, який сторони мали намір укласти в майбутньому; однак відповідач позивачу будинку не продав з вини останнього, а тому завдаток обгрунтовано залишився у відповідача, з чим у свій час погодився позивач, надавши відповідачу відповідну розписку, однак, така розписка у відповідача відсутня і він надати суду її не в змозі, оскільки цю розписку забрав позивач та надати її суду відмовляється; будинок у с.Підруддя відповідач продав іншій особі за 9200 доларів США. Сторони клопотань про долучення доказів у справі, призначення почеркознавчої експертизи чи будь-яких інших клопотань суду не заявляли. У судовому засіданні 18.02.2014 року оголошувалась перерва до 21.02.2014 року. Таким чином, заслухавши пояснення сторін, їх доводи та міркування, дослідивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків. В якості правових підстав позову позивач покликаєтся на ст.ст.1046, 1048 ЦК України, якими регулюются правовідносини позики, та ст.625 ЦК України, якою передбачено правові наслідки невиконання боржником грошового зобов'язання. Як на доказ укладення між сторонами договору позики, позивач покликається на розписку від 12.07.2010 року,копія якої знаходиться у матерірах справи. У відповідності до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Згідно з ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як зазначено у постанові Верховного суду України № 6-63цс13 від 18.09.2013 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Проте, з наявної у матеріалах справи копії розписки від 12.07.2010 року, оригінал якої оглянуто в судовому засіданні, вбачається, що [PERSON] взяв «залог» в [PERSON] в розмірі 1000 дол.США для оформлення та продажу будинку в [ADDRESS], та «ставить його в залог», що сторони скріпили підписами. В ході судового розгляду судом з'ясовано та визнано сторонами, що позивач у 2010 році передав відповідачу грошові кошти в якості завдатку у забезпечення виконання зобов'язань за договором купівлі-продажу будинку, належного відповідачу, який сторони мали намір укласти в майбутньому; відповідач позивачу будинку не продав, оскільки продав його іншим особам, при цьому отриманих грошових коштів позивачу не повернув, вважаючи їх завдатком. Відтак, доводи позивача про те, що між сторонами існують правовідносини позики не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. В порядку, передбаченого ч.2 ст.31 ЦПК України, позивач підстав позову не змінював. Згідно з ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належних та допустимих доказів укладення сторонами договору позики позивачем суду не надано. Відтак, у задоволенні позовних вимог слід відмовити за недоведеністю. З огляду на вищенаведену підставу відмови в позові, суд не вбачає за доцільне додатково в обгрунтування відмови у позові покликатись на пропуск позивачем загального трьохрічного строку позовної давності за зробленою стороною у спорі (відповідачем) заявою про застосування до спірних правовідносин позовної давності. Тому

Outcome: dismissed