Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з 19 грудня 2002 року він, [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою по справі [PERSON]. Від спільного проживання у шлюбі мають неповнолітніх дітей. Також позивач зазначає, що сімейне життя з відповідачем спочатку склалось добре, проте з часом шлюбні відносини між ними поступово погіршувались, що в результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин.Разом не проживають з 2015 року, оскільки між ними постійно виникали сварки, внаслідок того, що кожний із них має різні погляди на спільне сімейне життя та ведення спільного господарства, з того часу спільного господарства не ведуть. Також, позивач зазначає, що вони втратили почуття взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки. За вказаних обставин позивач вважає, що їхня сім'я розпалась, шлюб існує формально, а тому подальше збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам та інтересам їх дітей, в зв'язку з цим просить суд розірвати даний шлюб. В судове засідання учасники судового провадження не з'явились, попередньо, подавши суду письмові заяви про розгляд справи без їхньої участі, при цьому позивач [PERSON] в поданій заяві зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовільнити. Крім того, позивач просить суд не надавати строк для примирення , в разі неявки відповідача по справі погоджується на заочне рішення. Відповідач [PERSON] до суду подала відзив на позовну заяву, пропустивши встановлений законом строк для його подачі, який вважає поважним, оскільки на момент звернення перебувала за кордоном, просила даний строк продовжити. В відзиві на позов, відповідач зазначила, що не заперечує проти задоволення позовних вимог, заявлених позивачем про розірвання шлюбу, однак, не погоджується та категорично заперечує проти причин розпаду їх сімейного життя, на які вказав позивач в своїй заяві. При цьому, зазначила, що причиною розпаду сім', є недостойна поведінка позивача, так він неодноразово зраджував її в подружній вірності, в результаті чого виникали сварки, ображав її цим. Вони неодноразово припиняли свої відносини, однак, з метою збереження їх сім'ї, відловлювали свої стосунки та продовжували проживати разом. Проте, на її думку, чоловік не бажає змінювати своє ставлення до сім'ї та зокрема до неї, як дружини та в 2019 році, а не в 2015 році, як зазначає позивач в своїй заяві, вони припинили свої відносини і проживають окремо. Крім того, відповідач зазначила, що у них наявні майнові спори, оскільки є спільно нажитий будинок, який придбаний за кошти їх батьків до реєстрації шлюбу, і який був зареєстрований на позивача. Без реєстрації шлюбу вони проживали як подружжя з 2001 року. Також, відповідач в своїй заяві зазначила, що після розірвання шлюбу бажає залишитись на прізвищі «[PERSON]». Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести підготовче судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Частиною 3 статті 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Врахувавши думки та позиції сторін по справі, викладені у поданих до суду письмових заявах, та у відзиві, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 19 грудня 2002 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] в виконавчому комітеті Вороновицької селищної ради, Вінницького району Вінницької області, про що зроблено актовий запис № 46, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серія [NUMBER] від 16.01.2019 року ( а.с.3). Також з даного свідоцтва вбачається, що відповідач [PERSON] до реєстрації шлюбу мала прізвище «[PERSON]». Згідно позовної заяви, сімейні стосунки між сторонами спочатку складались добре, проте з часом шлюбні відносини між ними поступово погіршувались, що в результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин.Разом вони не проживають з 2015 року, оскільки між ними постійно виникали сварки, внаслідок того, що кожний із них має різні погляди на спільне сімейне життя та ведення спільного господарства, з того часу спільного господарства не ведуть.Між подружжям втрачено почуття взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки. Згідно зі ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є не припустимим. Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а сторони по справі не мають наміру зберігати шлюб. Приймаючи до уваги зазначене сторонами по справі, суд вважає, що причини, що спонукають їх на розірвання шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення. З'ясувавши фактичні взаємовідносини подружжя, обставини, викладені у позові та у відзиві відповідача, та те, що позивач не бажає підтримувати подружні стосунки з відповідачем, їх взаємовідносини, суд вважає, що немає підстав для вжиття заходів для примирення подружжя, спільне життя подружжя та подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін та негативно впливати на виховання і розвиток їх неповнолітніх дітей, що має істотне значення, тому шлюб необхідно розірвати. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідач забажала надалі іменуватися прізвищем «[PERSON]», що відповідає вимогам ст. 113 СК України. Також за відсутності клопотання позивача про розподіл судових витрат, суд вважає залишити їх за позивачем.

Outcome: approved