Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат (сум), процентів за позикою та три процента річних від простроченої суми позики. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 02 січня 2014 року він надав грошову позику в розмірі 150000,00 грн. [PERSON] , підтвердженням даної позики є розписка від 02 січня 2014 року, написана власноруч позичальником, відповідачем у справі. Позика надавалася до 14 січня 2014 року (на 12 днів) і основною умовою надання позики була умова про повернення 14 січня 2014 року, як даної позики, так і всіх раніше отриманих коштів [PERSON] , з процентами за користування, але, а ні 14 січня 2014 року, а ні в подальшому, позика відповідачем повернута не була, як і не повернуті всі інші раніше отримані позики [PERSON] . Враховуючи, що відповідач, [PERSON] , замість повернення боргу проводив дії стосовно рухомого та нерухомого майна: відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення та інші незаконні дії з майном та коштами, у зв`язку з чим, він був змушений звернутися до суду. Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2014 року, з [PERSON] була стягнута сума боргу 230000,00 грн. у зв`язку з невиконанням зобов`язань згідно розписок від 04 квітня 2012 року та від 02 січня 2014 року, складених на підтвердження позики та в рахунок повернення понесених судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 2300,00 грн., а всього 232300,00 грн. На протязі тривалого часу судове рішення не виконується, за цей час, кошти стягнуті за рішенням суду знецінились і у зв`язку з цим він має право звернутися до суду і прохати суд стягнути нараховані інфляційні втрати (суми), 3% річних, відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України та щомісячні проценти від суми позики (нарівні облікової ставки Національного банку України). Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно, його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; 3 проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми та проценти за позикою підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. Позика в розмірі 150000,00 грн. від 02 січня 2014 року, повинна була бути повернута - «за першою вимогою» - 14 січня 2014 року, разом з усіма позиками та процентами за позиками, згідно домовленості між позикодавцем та позичальником. До суду, з позовною заявою про стягнення суми позики (боргу) в розмірі 150000,00 грн., згідно розписки від 02 січня 2014 року (без процентів, інфляційних втрат і т.д.) з [PERSON] , він звернувся - 02 вересня 2014 року, позов було задоволено у повному обсязі. Станом на 14 січня 2014 року сума неповернутої позики становить 150000,00 грн. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Індекс інфляції з січня 2014 року (14.01.2014 року, дата повернення позики) по 31.05.2019 року (дата підготовки позову до суду, у зв`язку з тривалим неповернення позики (невиконання судового рішення) становить - 2.593 (1.249х 1.433 х 1.124 х 1.137 х 1.098 х 1.01 х 1.005 х 1.007 х 1.01 = 2,593 (2.592841831). Враховуючи те, що позика повинна була бути повернута у січні 2014 року, але станом на 31 травня 2019 року неповернута, інфляційні втрати становлять: 388950,00 грн. (150000 x 2.593). В межах строку позовної давності інфляційні втрати: 210000 грн., (150000 х 1.4) (1.075 х 1.137 х 1.098 х 1.043 = 1.399766442). Розрахунок трьох процентів річних з 14 січня 2014 року: 150000 х 3 : 100 : 365 х (351 + 365 х 3 + 366+151)= 150000 х 0.03 : 365 х 1963 = 24201,37 грн. З урахуванням загального строку позовної давності - 3 роки, розрахунок трьох процентів річних за період з 01 червня 2016 по 31 травня 2019 роки становить: 13500,00 грн. (150000 х 3 : 100 : 365 х (365 х 3)). Проценти за позикою нараховані відповідно до облікової ставки НБУ. Сума позики та дата - 150 000 грн., 02 січня 2014 року. Щомісячна плата (%) - облікова ставка НБУ. Кількість місяців в розрахунковому періоді: з 02.01.2014 року по 01.06.2019 року - 65, але враховуючи строк позовної давності, для розрахунку береться 36 місяців, тобто в межах строку. Проценти від суми позики від 02.01.2014 року, в межах строку позовної давності станом на 01.06.2019 року становлять: 69910 грн. 28 коп. (1701.37 + 2373.29 + 15003121.23 + 2589.04 + 9608.22 + 2243.84 + 8013.7 + 2718.49 + 2243.84 + 2301.37 + 9291.78 + 4027.40 + 17087.67 + 2589.04). Загальна сума, яка підлягає стягненню, згідно вищенаведеного розрахунку становить: 483061,65 грн. (388950 + 24201,37 + 69910,28). Виходячи з засад виваженості та розумності вважає за доцільне зменшити суму, яка підлягає стягненню з 483061,65 грн. до 250 000 грн. і у зв`язку з цим загальна сума яка підлягає стягненню за рішенням суду становить: 250000,00 грн. (210000 + 13500+ 26500). Просить суд стягнути з [PERSON] , на його користь кошти в розмірі 250000 грн., з який: 210000,00 грн. - інфляційні втрати на суму позики від 02 січня 2014 року; 13500,00 грн. - три проценти річних від простроченої суми позики; 26500,00 грн. - процент за позикою, судові витрати по справі в розмірі 3500,00 грн., з яких: судовий збір 2500,00 грн., судові витрати пов`язані з прибуттям до суду та компенсація за відрив від звичайних занять в розмірі 1000,00 грн. У ході розгляду справи, позивач заявлені вимоги підтримав у повному обсязі та прохав суд їх задовольнити. Крім того в ході судового розгляду позивач неодноразово наголошував, що відповідач брав у нього в борг грошові кошти під проценти для проведення підприємницької діяльності. Для підтвердження своїх слів прохав суд дослідити в якості доказу апеляційну скаргу [PERSON] , яку останній подавав в рамках цивільної справи №186/195/15-ц в грудні 2015 року. Відповідач [PERSON] у судове засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги не визнав та зазначив, що він дійсно взяв у позивача в борг грошові кошти в сумі 150000 гривень, про що склав 02 січня 2014 розписку в якій зобов`язався повернути борг на першу вимогу. В розписці він не зазначав, що бере ці гроші під проценти. Просить суд застосувати загальний строк позовної давності до позовних вимог [PERSON] та відмовити в їх задоволенні. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, приходить до наступного. Дійсно, відповідач по справі [PERSON] 02 січня 2014 року отримав від позивача [PERSON] в борг гроші в сумі 150000,00 грн., які зобов`язався повернути за першою вимогою. Позивач із вимогою про повернення боргу звернувся до відповідача [PERSON] 14 січня 2014 року. У зв`язку\~з неповерненням\~позики,\~02\~вересня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення суми позики - 150000,00 грн. по цій розписці. Позовних вимог про стягнення процентів, суми боргу\~з урахуванням\~встановленого індексу\~інфляції за\~весь час\~прострочення,\~а також\~3\~процентів річних\~від простроченої\~суми [PERSON] не заявляв. Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2014 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу задоволені частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 230000,00 грн., у зв`язку з невиконанням зобов`язань згідно розписок від 04 квітня 2012 року, від 02 січня 2014 року, складених на підтвердження позики та в рахунок повернення понесених судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 2300,00 грн., а всього стягнуто 232300,00 грн. Рішення суду ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2015 року було залишено без змін. 10 червня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. За правилами статей 2, 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Визначення поняття «зобов`язання» міститься у ч.1 ст.509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Статтею 1046\~ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1049\~ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядку, що встановлені договором. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, на підставі частини першої статті 1048\~ЦК України необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі, якщо період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг, оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалася. Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, провадження № 12-14гс18 від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18, від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18. У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (14-10цс18) зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України\~право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою\~статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою\~статті 1050 ЦК України\~застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення\~статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені\~статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою\~статті 625 ЦК України\~є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність». Враховуючи наведене, позов [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] процентів за користування позикою на підставі статті 1048\~ЦК України задоволенню не підлягає, оскільки така вимога пред`явлена за період з 01 червня 2016 року по 31 травня 2019 року в сумі 26500,00 грн., тобто поза межами строку дії договору позики ( відповідно до розписки строк дії договору позики з 02 січня 2014 року по 14 січня 2014 року). Крім того відповідно до розписки [PERSON] від 02 січня 2014 року про отримання останнім від [PERSON] в позику 150000 гривень будь-який розмір процентів за користування грошима не передбачений. Стосовно позовних вимог про стягнення 3% річних від простроченої суми на підставі ст.625 ЦК України, за договором позики від 02 січня 2014 року, за період з 01 червня 2016 року ро 31 травня 2019 року, в межах позовної давності, суд вважає, що вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення або захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду. Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч.1 ст.259 ЦК України). Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Дана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц. Отже, 3% річних розраховуються з урахуванням боргу станом на 10 червня 2016 року (в рамках строку позовної давності) 150 000,00 грн., помноженого на кількість днів прострочення 1086 днів, помноженого на 3%, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Тобто, 150\~000,00 грн. х 1086 х 3% : 100 : 365 = 13389,04 грн., які підлягають стягнення з відповідача на користь позивача. В частині позовних вимог про стягнення нарахованого позивачем встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за договором позики від 02 січня 2014 року (в межах позовних вимог), суд приходить до наступного. Як вже зазначалося, згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Позивач просить суд стягнути 210000,00 грн. інфляційних втрат з 01 червня 2016 року по 31 травня 2019 року. Інфляційні втрати є способом захисту майнових прав і інтересів кредитора, що полягає у відшкодуванні йому матеріальних втрат від знецінення коштів у результаті інфляційних процесів, і гарантують отримання компенсації від боржника за використання утримуваних ним грошових коштів за весь час прострочення в їх сплаті. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Інфляційні втрати розраховуються за формулою: [Індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період Збитки від інфляції = [Сума боргу] ? [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу] Станом на 14 січня 2014 року сума неповернутої позики за договором від 02 січня 2014 року становить 150 000,00 грн. Інфляційні втрати за договором позики від 02 січня 2014 року (в рамках позовних вимог з урахуванням строків позовної давності, а саме з 10 червня 2016 року по 01 червня 2019 року), становлять: 150000,00 грн. х 138,9% ( 99,8% х 99,9% х 99,7% х 101,8% х 102,8% х 101,8% х 100,9% х 101,1% х 101,0% х 101,8% х 100,9% х 101,3% х 101,6% х 100,2% х 99,9% х 102,0% х 101,2% х 100,9% х 101,0% х 101,5% х 100,9% х 101,1% х 100,8% х 100% х 100% х 99,3% х 100% х 101,9% х 101,7% х 101,4 х 100,8% х 101,0% х 100,5% х 100,9% х 101,0% х 100,7%) : 100 = 58350,00 грн., які підлягають стягненню з відповідача [PERSON] . Стосовно вимог [PERSON] про відшкодування йому судових витрат по справі суд приходить до наступного. Відповідно до ст.133 ЦПК Україн и судові\~витрати складаються\~з судового\~збору та\~витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено\~судовий збір\~в сумі\~2500,00\~грн.,\~ціна позову\~250000,00\~грн.\~Позовні вимоги\~задоволено частково,\~стягнуто 71739,04\~грн.,\~що становить\~28,696%\~від ціни\~позову,\~тому стягненню\~з відповідача\~на його\~користь підлягає\~сума судового\~збору пропорційна\~задоволеній частині\~позовних вимог\~ 717,40 грн. (28,696% від сплаченої суми судового збору). Решту судового збору слід залишити за позивачем. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Статтею 138 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Враховуючи зазначене у відшкодуванні таких витрат позивачу суд відмовляє. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України постанова від 27 квітня 2006 р. № 590. Згідно якої сума компенсації (відшкодування) за відрив від звичайних занять обчислюється пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати особи, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому приймається процесуальне рішення або здійснюється процесуальна дія, і не може перевищувати її розміру, обчисленого за фактичні години відриву від звичайних занять. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач є пенсіонером та перебував в приміщенні суду по даній справі в день судових засідань: 24 липня 2019 року (4 хвилини), 05 листопада 2019 року (3 хвилини), 10 січня 2020 року (1 год.05 хв.), 06 лютого 2020 року (58 хвилин), 26 лютого 2020 року (21 хвилина), 12 березня 2020 року (31 хвилина), 12 травня 2020 року(5 хвилин), 05 червня 2020 року (17 хвилин), 23 червня 2020 року (13 хвилин), 07 жовтня 2020 року (17 хвилин), 26 жовтня 2020 року (27 хвилин), 12 січня 2021 року (26 хвилин), 26 січня 2020 року (33 хвилини),11 лютого 2021 року (52 хвилини), суд приходить до висновку, що обґрунтованим розміром компенсації є 189,62 грн., згідно розрахунку ( за 2019 рік - 7 хвилин (час перебування [PERSON] в суді) х 25 гривень 13 копійок - мінімальна погодинна оплата праці, встановлена Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» станом на 01 січня 2019 року / 60 хвилин =2,93 грн.; за 2020 рік -4 год. 14 хв. (час перебування [PERSON] в суді) х 28 гривень 31 копійка - мінімальна погодинна оплата праці, встановлена Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01 січня 2020 року / 60 хвилин = 119,85 грн; за 2021 рік -1 год.51 хв. (час перебування [PERSON] в суді) х 36 гривень 13 копійок - мінімальна погодинна оплата праці, встановлена Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01 січня 2021 року / 60 хвилин = 66 грн.84 коп.). Розподіл судових витрат слід здійснити відповідно до ст.141 ЦПК України. Згідно ст.141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, позовні вимоги позивача задоволено на 28,696% від ціни позову, що від 189 грн. 62 коп. компенсації (відшкодування) за відрив від звичайних занять, становить 54,41 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Не підлягають також задоволенню\~нараховані позивачем\~судові витрати, пов`язані з прибуттям до суду. На підтвердження витрат, пов`язаних з переїздом, позивач надав\~суду копії чеків та запевняв суд, що це є доказами його\~матеріальних витрат, пов`язаних із заправкою автомобіля пальним .\~Дані чеки суд не може вважати належним доказам начебто понесених витрат позивачем саме на прибуття до суду\~з метою\~розгляду даної справи. Інших доказів щодо вказаних витрат суду не надано. Відповідно до п. 4 додатку до Постанови № 590 витрати сторін, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту у зв`язку з явкою до суду, не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження, отже, повинні підтверджуватися проїзними документами (квитками), які б свідчили про проїзд сторони процесу на міжміському громадському транспорті. З цих підстав має бути відмовлено у відшкодуванні витрат позивача на пальне для переїзду до суду.

Outcome: partial