Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування позову вказує, що він працював в ПАТ «Черкасиобленерго» електромонтером з експлуатації електролічильників енергозбутової служби до 22.05.2017 року та був звільнений з роботи, на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. На день його звільнення у відповідача існувала заборгованість з виплати йому (позивачу) заробітної плати за період з лютого 2017 року по травень 2017 року. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України розрахунок по виплаті заробітної плати в день звільнення з ним проведений не був, а був проведений лише 25.07.2017 року. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вказує, що середній заробіток за час затримки розрахунку, згідно довідки відповідача № 3116 від 25.09.2017 року складає 12406 грн. 82 коп. А тому, просить стягнути з відповідача Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 12406 грн. 82 коп. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, до початку розгляду справи, а саме 13.11.2017 року, подавав до суду заяву про розгляд справи в його відсутність, в якій одночасно вказував що позов підтримує в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача ПАТ «Черкасиобленерго» - [PERSON] заперечував проти задоволення позову, пояснивши, що підприємство не має коштів для виплати таких сум. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона працює головним бухгалтером Черкаського РЕМ і саме нею позивачу [PERSON] було видано довідку № 3116 від 25.09.2017 року про розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку з 22.05.2017 року по 25.07.2017 року. Також підтвердила, що така сума була розрахована нею на підставі чинного законодавства та складає 12406 грн. 82 коп. Заслухавши пояснення представника відповідача [PERSON], пояснення свідка [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] працював у ПАТ «Черкасиобленерго» на посаді електромонтером з експлуатації електролічильників енергозбутової служби з 12.02.2016 року і до 22.05.2017 року. Згідно наказу № 25-п/тз від 22.05.2017 року [PERSON] був звільнений з роботи, на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України відповідач повинен був у день звільнення [PERSON] виплатити всі належні йому суми, а в разі спору про розмір цих сум виплатити не оспорювану ним суму, однак цього не зробив. На день звільнення позивача [PERSON] розрахунок з ним проведений не був, а був проведений лише 25.07.2017 року. За даними довідки № 3116 від 25.09.2017 року, виданої головним бухгалтером РЕМ, середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 200 грн. 11 коп. Станом на час розгляду справи, встановлено, що ПАТ «Черкасиобленерго» (код ЄДРПОУ: 22800735) не ліквідоване. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обовязків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України. Справи щодо захисту порушених, оспорюваних або невизнаних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин, за положеннями ст. 15 ЦПК України розглядаються судами у порядку цивільного судочинства. Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці». Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та інш. нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України). Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивачем не порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України (позовна заява надійшла до суду 24.10.2017 року) з врахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 по справі №4-рп/2012. При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України). Як передбачено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України). Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що розрахунок з позивачем [PERSON] в день його звільнення проведений не був, а був проведений лише 25.07.2017 року, до того ж вини останнього, як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки розрахунку по заробітній платі, не було, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] Розмір середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати складає 12406 грн. 82 коп., виходячи із наступного розрахунку: 200 грн. 11 коп. /середньоденна заробітна плата/ х 62 дні /кількість робочих днів за період затримки розрахунку з 22.05.2017 року по 25.07.2017 року/ = 12406 грн. 82 коп. Вказана сума також підтверджується довідкою № 3116 від 25.09.2017 року (а.с. 6). Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 640 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved