Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] про виселення, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником квартири [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі продажу від 05 жовтня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу. Квартиру він придбав у Повного товариства «Ломбард Кредитфінанс» ТОВ «Фінансове сприяння» і Компанія». Зазначає, що його сім`ю складають дружина - [PERSON] та неповнолітні діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Придбана ним квартира є єдиним житлом, іншої квартири у власності вони не мають. В квартирі [ADDRESS] зареєстрований та проживає [PERSON] , у зв`язку з чим він та його сім`я не можуть користуватися квартирою в повному обсязі, а також несуть додаткові витрати на сплату комунальних послуг. Посилаючись на порушення його прав, як власника майна, просить суд висилити [PERSON] з квартири [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Шевченко А.С., позовні вимоги [PERSON] підтримав, просив суд їх задовольнити та суду пояснив, що [PERSON] не має іншого майна у власності та користуванні, квартира [ADDRESS] є єдиною власністю сім`ї позивача, а тому проживання у цій квартирі відповідача [PERSON] є перешкодою у вільному користуванні квартирою, оскільки відповідач не є членом його сім`ї, та він не може туди вселитися зі своєю сім`єю в якій є двоє малих дітей. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, однак до суду надав Відзив на позовну заяву, в якому вимоги позивача не визнав та посилаючись на ст.8 Конвенції про захист прав людини та основопожних свобод та на п. 27 Рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України», зазначив, що будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозбіжність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Зазначає, що в спірну квартиру він вселився на законних підставах у 2007 році та з того часу проживає в ній. Іншого житла у володінні та користуванні не має. Позивач, має інше житло в користуванні та на час укладання договору купівлі-продажу квартири був обізнаний про факт його реєстрації та проживання в квартирі. У будь якому разі обмеження для власника здійснювати фактичне користування житлом через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Тому просить суд відмовити у задоволенні вимог позивача в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Сильченко О.В. заперечував проти задоволенні вимог позивача, зазначив, що квартира [ADDRESS] [PERSON] була придбана у 2007 році. Ця квартира була єдиною нерухомою власністю [PERSON] . У 2011 році [PERSON] взяв кредит під заставу квартири, тобто дана квартира була придбана відповідачем не на кредитні кошти. Під час укладання [PERSON] договору купівлі - продажу квартири 05 жовтня 2020 року з Повним товариства «Ломбард Кредитфінанс» ТОВ «Фінансове сприяння» і Компанія», [PERSON] було відомо, що в спірній квартирі проживає її колишній власник [PERSON] . Тому посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основопожних свобод та практику Верховного Суду, просить суд відмовити у задоволенні вимог позивача. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона з 1989 року мешкає в квартирі [ADDRESS] , в одному під`їзді з [PERSON] , зазначила, що вона не має ніяких стосунків з [PERSON] , знає його як мешканця квартири [ADDRESS] , часто зустрічає його у під`їзді. [PERSON] мешкає в квартирі давно, приблизно з 2005 - 2007 року. Нового господаря квартири [ADDRESS] , [PERSON] , вона ніколи не бачила та не знає його. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона з 2001 року мешкає в квартирі [ADDRESS] . [PERSON] мешкає в квартирі більше десяти років. Вона кожного дня бачить [PERSON] , а також бачить матір [PERSON] (не кожного дня), виходить з квартири [ADDRESS] . З цією сім`єю вона не має ніяких стосунків, вони є сусідами по квартирам. Коли зустрічаються, лише здороваються. Нового господаря квартири [ADDRESS] , [PERSON] , вона ніколи не бачила та не знає його. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона з 2009 року мешкає в будинку [ADDRESS] , в одному під`їзді з [PERSON] , зазначила, що [PERSON] проживає в квартирі [ADDRESS] , вона не кожного дня його бачить, однак кожного дня бачить його матір. Вона заходить та виходить з квартири. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про виселення, не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу квартири від 05 жовтня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Бігун В.В., зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №4708, Повне товариство «Ломбард Кредитфінанс «ТОВ «Фінансове сприяння» і компанія» продала [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Відчужувана квартира належить продавцю на підставі договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Соловар В.І. 21.03.2011 року за реєстром №7896. Також в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не має у власності іншого нерухомого, житлового, майна, крім квартири [ADDRESS] . З Довідки №1043 від 04 січня 2021 року, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Синергія- БТ», вбачається, що [PERSON] , [INFO] зареєстрований з 13 травня 2008 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). Таким чином, суд приймає до уваги пояснення представника відповідача [PERSON] - адвоката Сильченко О.В. в тій частині, що квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] у 2007 році не за рахунок кредитних коштів, а була ним надана під заставу в 2011 році Повному товариству «Ломбард Кредитфінанс «ТОВ «Фінансове сприяння» і компанія» під час отримання кредиту. У зв`язку з порушенням позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, а саме неповернення кредиту, несплати процентів за користування кредитом, Повним товариством «Ломбард Кредитфінанс «ТОВ «Фінансове сприяння» і компанія» врегульовано питання звернення стягнення на предмет іпотеки, що було передбачено умовами договору іпотеки, шляхом набуття права власності на квартиру [ADDRESS] . 05 жовтня 2020 року [PERSON] придбав у Повного товариства «Ломбард Кредитфінанс «ТОВ «Фінансове сприяння» і компанія» на підставі договору купівлі-продажу вищевказану квартиру і зареєстрував право власності на неї, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05 жовтня 2020 року. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що квартиру [ADDRESS] [PERSON] придбав не за рахунок кредиту банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відповідно до ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Разом з тим, [PERSON] , як новий власник, що придбав спірне житло, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник, який втратив право власності на житло, відмовляється виселятися з нього. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Таким законом є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій, яка відповідає статті 5 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року). Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 12 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Невиконання кредитних зобов`язань стало підставою подання до суду позовів банками про звернення стягнення на іпотечне майно, надане за договорами забезпечення кредитів, що зумовило масове виселення колишніх власників з неповнолітніми дітьми із житла. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах: від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Верховним Судом зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. Дійсно, внаслідок відмови в задоволенні позову про виселення, неволодіючий власник несе певні обмеження. Разом з тим спірне житлове приміщення [PERSON] придбане 05 жовтня 2020 року на підставі договору купівлі-продажу у колишнього іпотекодержателя цього майна, при придбанні якого [PERSON] мав бути обізнаний про обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто виявлені ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості. Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Тобто, новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, чи до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків. У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Також необхідно досліджувати питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування квартирою. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] не має іншого житла, постійно проживає в квартирі [ADDRESS] , що також підтверджено поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які суду пояснили, що [PERSON] проживає в квартирі постійно з 2007 року, та судом прийняті до уваги, оскільки вони є послідовними, не є зацікавленими в розгляді даної справи та не спростовані позивачем [PERSON] . Тобто відчуження квартири [ADDRESS] , в якій був зареєстрований та проживав колишній власник цієї квартири - [PERSON] , поставило під загрозу законність його виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання», а саме відповідач може втратити право користування житлом, яким користуються з 2007 року, оскільки іншого житла не має. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 333/3354/17. Таким чином, квартира була куплена [PERSON] не за рахунок кредиту, вона лише стала об`єктом забезпечення його повернення. Повне товариство «Ломбард Кредитфінанс «ТОВ «Фінансове сприяння» і компанія» під час продажу квартири не врахувало положення ст. 109 ЖК УРСР, яка забороняє виселення осіб без надання іншого житла. Водночас, внаслідок відмови в задоволенні позову про виселення, новий власник несе певні обмеження. Верховний суд вказав, що новий власник, купуючи квартиру в колишнього іпотекодержателя, повинен бути обізнаний про обтяження, а саме про наявність осіб, які зареєстровані та проживають у житловому приміщенні. Але при цьому колекторська компанія, порушуючи ст. 109 ЖК УРСР, під час реалізації квартири обійшла заборону на виселення без надання іншого житлового приміщення натомість. У такій ситуації новий власник може частково відновити свої права, заявивши вимогу про відшкодування шкоди до продавця, якщо він неналежно виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців квартири щодо її обтяження. Також новий власник може заявити вимогу до банку щодо виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням і відшкодування збитків. Отже, якщо боржника не можуть виселити із заставної квартири, придбаної новим власником, останній має право звернутися до колишнього іпотекодержателя з вимогою про відшкодування шкоди. Згідно ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Таким чином, вимоги [PERSON] до [PERSON] про виселення не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed