Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду до [PERSON] з позовною заявою про стягнення трьох відсотків річних та суми відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання. В обґрунтування позову зазначив, що рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 14 квітня 2014 року з [PERSON] на його користь стягнуто заборгованість за договором позики від 05 в розмірі 50 000 грн. У зв'язку з цим, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦПК України, просить стягнути з відповідача за період з 06 липня 2017 року по 31 березня 2017 року, три відсотки річних від простроченої суми заборгованості у розмірі - 694,46 грн., а також втрати від інфляції за період з 01 червня 2016 року по 31 березня 2017 року у розмірі 3 374,13 грн., що разом становить 4068,59 грн. В судове засідання позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. В судове засідання відповідач також не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, проти позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що рішення Барвінківського районного суду Харківської області виконуються належним чином. Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Враховуючи неявку сторін, суд приймає рішення за наявними у справі доказами, без фіксування судового засідання технічним засобом з підстав визначених ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, які є належними, допустимими і достовірними у їх сукупності, суд знаходить за необхідне позов задовольнити частково, виходячи з наступного. Згідно із ч. 3 ст.10, ч. ч. 1, 2 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Ч. 3 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. В силу п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори й інші правочини. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3)сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правового висновку, зробленого постановою Верховного Суду України від 1 жовтня 2014 року № 6-113цс14, будь-яке зобов'язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов'язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Дані кошти нараховуються незалежно від вини боржника. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 14 квітня 2014 року з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість за договором позики в розмірі 50 000 грн. Рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 10 серпня 2016 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнено суми трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 6940.00 грн.; суми відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у розмірі 29868, а всього 36808 грн. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Положення ст. 625 ЦК України, застосовуються до боржника у разі порушення ним грошового зобов'язання в не залежності від наявності вини в його діях. Після прийняття судом рішення про стягнення коштів, грошове зобов'язання боржника не припинилось, оскільки кредитор реально грошові кошти не отримав. Відтак, встановлені ст. 625 ЦК України відсотки річних та інфляційні витрати підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов'язання. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст.526,599 ЦК України. Ця правова позиція підтверджена і судовою практикою Верховного Суду України (Постанова Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11, від 12 вересня 2011 р. у справі № 3-73гс11, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11, від 14 листопада 2011 р. у справі № 3-116гс11, від 23 січня 2012 р. у справі № 3-142гс11). Тобто, оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, суд до уваги заперечення відповідача не бере. Разом з тим, відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення 3% річних, та суми втрат від інфляції, суд враховує наступне. Відповідно до довідки наданої в.о. начальника Барвінківського районного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Харківській області від 13 травня 2017 року №14.17-41/1848, на виконанні знаходиться ВП №43834140 за виконавчим листом №611/1593/13-ц від 25 червня 2014 року, виданим Барвінківський районним судом Харківської області, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у сумі 50 000 грн., 08 липня 2014 року винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію та інші доходи боржника. З вказаної довідки вбачається, що щомісячно з [PERSON] на користь [PERSON] утримується 596,34 грн. Крім того, у грудні 2016 року з арештованого рахунку боржника було перераховано на користь [PERSON] - 5 994,26 грн. Крім того, попереднім рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 10 серпня 2016 року, встановлено, що сума заборгованості за договором позики від 05 січня 2011 року, станом на 01 червня 2016, становить 37 253,29 грн. Період за який стягнено три відсотки річних за цим рішенням зазначений, як з 01 липня 2011 року по 06 липня 2016 року, а період, за який стягнено суму на відшкодування витрат у зв'язку з інфляцією - з 01 липня 2011 року по 31 травня 2016 року. Таким чином, судом встановлено, що розмір заборгованості за договором позики від 05 січня 2011 року становить: з 01 червня 2016 року по 30 червня 2016 року - 37253,29 грн; з 01 липня 2016 року по 31 липня 2016 року - 36 668,64; з 01 серпня 2016 року по 31 серпня 2016 року - 36083,99 грн; 01 вересня 2016 року по 30 вересня 2016 року - 34 914, 69 грн; з 01 жовтня 2016 року по 31 жовтня 2016 року - 34 330,04 грн.; з 01 листопада 2016 року по 30 листопада 2016 року - 29 678,01; з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року - 23 099,1 грн. ( суму зазначено з врахуванням перерахованих на користь [PERSON] коштів з арештованого рахунку [PERSON]) ; з 01 січня 2017 року по 31 січня 2017 року - 22 502,76 грн; з 01 лютого 2017 року по 28 лютого 2017 року - 21 906,42 грн.; 01 березня 2017 року по 31 березня 2017 року - 21 310, 08 грн. Отже, як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, останнім не враховано, що у грудні 2016 року з боржника на його користь були стягнені кошти в сумі - 5 994,26 грн. У зв'язку з тим, що відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, мало місце невиконання такого зобов'язання. Розрахунок трьох процентів річних здійснено судом за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення. Крім того, судом враховано, що згідно зі статтями 251, 253 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Розрахунок трьох процентів річних за порушення [PERSON] грошового зобов'язання за договором позики від 05 січня 2011 року: -з 06 липня 2016 року по 31 липня 2016 року - 75,34 грн (36 668,64 х 3 :100: 365 х 25); -з 01 серпня 2016 року по 31 серпня 2016 року - 88,97 грн (36083,99 х 3 : 100 :365 х 30); -з 01 вересня 2016 року по 30 вересня 2016 року -83,22 грн (34 914, 69 х 3 : 100 : 365 х 29); -з 01 жовтня 2016 року по 31 жовтня 2016 року - 84,64 грн (34 330,04 х 3 : 100 : 365 х 30); -з 01 листопада 2016 року по 30 листопада 2016 року - 70,73 грн (29 678,01 х 3 : 100 : 365 х 29); -з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року - 56,96 грн (23 099,1 х 3 : 100 : 365 х 30); -з 01 січня 2017 року по 31 січня 2017 року - 55, 49 грн (22 502,76 х 3 : 100 : 365 х 30); -з 01 лютого 2017 року по 28 лютого 2017 року - 48,61 грн (21 906,42 х 3 : 100 : 365 х 27); -з 01 березня 2017 року по 31 березня 2017 року - 17,52 (21 310, 08 : 100 : 365 х 30). Таким чином, до стягнення підлягають три проценти річних за вказаний період в сумі 581,48 грн., а не в сумі 694, 46 грн., як зазначив позивач у розрахунку трьох процентів річних. В решті заявлених до стягнення трьох процентів річних - 112,98 грн. слід відмовити за безпідставністю цих вимог. Що ж стосується інфляційних втрат, то слід відмітити наступне. Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, суд враховує, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур'єр». Разом з тим, індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом (Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Держкомстату від 27.07.2007 р. №265 «Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін») і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки. Розрахунки індексу інфляції за квартал, період з початку року і т. п. проводяться «ланцюговим» методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів (наказ Держкомстату від 27.07.2007, №265 «Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін»). Поряд з цим, відповідно до листа Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997 року №62-97р. при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) На підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур'єр», індекси інфляції за період з 01 червня 2016 року по 31 березня 2017 року, становили: червень 2016 року - 99,8; липень 2016 року - 99,9; серпень 2016 року - 99,7; вересень 2016 року - 101,8; жовтень 2016 року - 102,8; листопад 2016 року - 101, 8; грудень 2016 року - 100,9; січень 2017 року - 101, 1; лютий 2017 року - 101; березень 2017 року - 101, 8. Однак, всупереч наведеного позивачем при здійснені розрахунку інфляційних відшкодувань, які він просить стягнути з відповідача, не було взято вище наведене до уваги, а саме що у червні 2016 року, липні 2016 року та серпні 2016 року мала місце дефляція, а також, знову ж таки, не враховано, що в грудні 2016 року з арештованого рахунку боржника було перераховано на користь [PERSON] - 5 994,26 грн. Відтак, суд здійснюючи розрахунок інфляційних витрат за період з 01 червня 2016 року по 31 березня 2017 року, виходячи із вказаних сум заборгованості та з того, що інфляційні визначаються виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, і використовуючи формулу: інфляційні = (сума боргу х процент інфляції) - сума боргу), дійшов обґрунтованого висновку, що в результаті збитки від інфляції складають 2 962, 53 грн. Отже розрахунок інфляційних збитків, здійснено наступним чином. -01 червня 2016 року по 30 червня 2016 року - 37253,29 х 99,8 : 100 - 37 253, 29 = -74,50; -01 липня 2016 року по 31 липня 2016 року - 36 668,64 х 99,9 : 100 - 36 668,64 =-36,68; -01 серпня 2016 року по 31 серпня 2016 року - 36083,99 х 99,7: 100 - 36 083, 99 = - 108, 25; -01 вересня 2016 року по 30 вересня 2016 року - 34 914, 69 х 101,8 : 100 - 34 914, 69 = 628,46; -01 жовтня 2016 року по 31 жовтня 2016 року - 34 330,04 х 102,8 : 100 - 34 330, 04 = 961,24; -01 листопада 2016 року по 30 листопада 2016 року - 29 678,01 х101,8 : 100 - 29 678,01 =534,20; -01 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року - 23 099,1 х 100,9 : 100 - 23 099, 1 = 207, 89; -01 січня 2017 року по 31 січня 2017 року - 22 502,76 х 101,1 : 100 - 22 502, 76 = 247, 53; -01 лютого 2017 року по 28 лютого 2017 року - 21 906,42 х 101 : 100 - 21 906, 42 = 219,06; -01 березня 2017 року по 31 березня 2017 року - 21 310, 08 х 101,8 : 100 - 21 310, 08 = 383,58. Сукупність наведених доказів, наданих позивачем та їх належна оцінка і дають суду підстави для часткового задоволення заявлених позивачем вимог, загальна сума трьох відсотків річних, яка підлягає стягненню з відповідача за період з 06 липня 2016 року по 31 березня 2017 року становить 581, 48 грн., а сума на відшкодування витрат у зв'язку з інфляцією становить 2 952,53 грн. Згідно п.9,10 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір » інваліди І та ІІ групи звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх інстанціях. Як передбачено ч.2 ст. 88 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial