Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-23 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області в особі Ужгородського міського відділу, виконавчий комітет Ужгородської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. У позовній заяві позивач посилається на те, що йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 29.12.2015 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.12.2015 року. Згідно з довідкою зазначений багатоквартирний будинок житлово-експлуатаційної організації (ТОВ «Наш Добробут») № 505 від 22.05.2018 року у вказаній квартирі, крім місця проживання позивача, також зареєстровано місце проживання відповідача, який там фактично проживав ще за часів СРСР і з яким позивач особисто не знайомий, оскільки відповідач змінив фактичне місце проживання ще на початку 1990-х років, задовго до придбання квартири позивачем. Відповідно до акту перевірки дотримання паспортного режиму від 22.05.2018 року, складеного комісією ТОВ «Наш Добробут» і засвідченого сусідами позивача в якості свідків, відповідач не проживає за вказаною адресою вже понад 25 років. Разом з тим, колишній мешканець, в порушення законодавства України, зокрема ст. 29 ЦК України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02.03.2016 року, не здійснив зняття з реєстрації свого колишнього місця проживання у квартирі, чим створює позивачу перешкоди у реалізації права власності на вищевказану квартиру, а саме це створює юридичні перешкоди у можливості її відчужити, у разі бажання позивача, та спричиняє додаткові необґрунтовані витрати позивача на житлово-комунальні послуги, оскільки вартість окремих з них (вивіз сміття, обслуговування будинку та прибудинкової території тощо) розраховується, виходячи з кількості зареєстрованих у квартирі осіб, хоча фактично мешканців квартири менше. Оскільки самостійно відповідач необхідні адміністративні процедури по зняттю з реєстраційного обліку не проводить, позивач змушений звернутися за врегулюванням цього питання до суду. З посланням на викладене позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 27 у будинку № 10 по вул. Докучаєва у м. Ужгороді, та усунути перешкоди з боку [PERSON] у користуванні та розпорядженні [PERSON] належною йому на праві приватної власності квартирою № 27 у будинку № 10 по вул. Докучаєва у м. Ужгороді шляхом зняття [PERSON] з реєстрації за вказаним місцем проживання. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.07.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 03.10.2018 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за даною позовною заявою до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не зявився, при цьому його представник [PERSON] подав через канцелярію суду заяву, згідно з якою просять розглянути справу без участі позивача та його представника, зазначивши, що позовні вимоги підтримують та просять задовольнити. Відповідач у судове засідання повторно не зявився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином в порядку, визначеному ч. 10 ст. 187 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, про причини неявки не повідомлено, відзив протягом строку, встановленого судом відповідач не подав, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Представник третьої особи відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради у судове засідання не зявися, при цьому подав до суду заяву, в якій просить справу розглянути без їх участі, оскільки заперечень та зауважень щодо позовних вимог немає. Представник третьої особи Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області в особі Ужгородського міського відділу у судове засідання не зявився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомлено та клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно, оскільки проти цього не заперечує позивач та його представник. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач [PERSON] є в цілому власником квартири [ADDRESS], що стверджується договором купівлі-продажу квартири від 29.12.2015 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.12.2015 року. У квартирі за вищезазначеною адресою з 26.05.1984 року значиться зареєстрованим відповідач [PERSON], [INFO], що підтверджується письмовим повідомленням відділу обліку та моніторингу інформації місця проживання ГУ ДМС України в Закарпатській області від 09.07.2018 року та довідкою відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 11.07.2018 року. З довідки від 22.05.2018 року за № 505, виданої ТОВ «Наш-Добробут» позивачу [PERSON] вбачається, що останній проживає і його місце проживання зареєстроване за адресою: [INFO]. У житловому приміщенні за вказаною адресою також зареєстрований [PERSON], [INFO]. Відповідач зареєстрований, але не проживає у належній на праві власності позивачу квартирі [ADDRESS] більше двадцяти пяти років, що підтверджується актом перевірки паспортного режиму від 22.05.2018 року, затвердженим директором ТОВ «Наш-Добробут» 22.05.2018 року. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 71 ЖК України визначено, що\~право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті даної статті. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК України). Як встановлено судом, реєстрація відповідача у квартирі, що належить позивачу є перешкодою йому для користування і розпоряджання своєю власністю на свій розсуд, і таке становище порушує конституційні права позивача. Беручи до уваги наведені обставин, оскільки відповідач не є членом сімї позивача та співвласником квартири, а також у належній позивачу квартирі не проживає та правових підстав для користування даною квартирою немає, суд вважає, що позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 27 у будинку № 10 по вул. Докучаєва в м. Ужгород Закарпатської області, є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Як зазначено у висновках постанови Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012 року, виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. А отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). З врахуванням зазначених висновків, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача щодо зняття відповідача [PERSON] з реєстрації за вказаним місцем проживання не підлягають до задоволення. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачений судовий збір у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial