Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом, в якому просить визнати недійсним кредитний договір №Z06.981.74631, укладений 10.11.2014 року між ним та ПАТ «Ідея Банк». В обгрунтування заявленого позову покликається на те, що 10.11.2014 року між ПАТ «Ідея Банк» та ним було укладено кредитний договір №Z06.981.74631. Стверджує, що ні перед укладенням договору, ні протягом його дії, відповідач не повідомив позивача у письмовій формі про умови надання кредиту та не надав у повному обсязі інформації про умови кредитування. Покликається не те, що відповідач не попередив позивача про те, що вартість кредиту може істотно зрости, ніж це очікувалось під час укладення договору. Крім того, даний договір не містить умови про порядок припинення дії договору та порядок зміни договору, а тому у момент підписання договору позивача поставлено у невигідне та таке, що порушує його права становище. Також, договір не містить положень, які б передбачали відповідальність банку за порушення кредитного договору. Просить позов задоволити. В судове засідання позивач не з'явився, однак 28.07.2015 року в адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності. У заяві вказав, що позов підтримує та просить такий задоволити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, однак скерував в адресу суду заперечення на позовну заяву. Просить відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов синовку висновку, що у задоволенні позову належить відмовити, з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-третьої, п'ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі кредитні умови - мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі, між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовану сукупну вартість кредиту з врахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладення договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови, необхідність здійснення оцінки майна; податковий режим сплати податків; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Судом встановлено, що 10.11.2014 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № Z06.981.74631, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 91817,00 грн. зі сплатою процентів в розмірі 21,9900% річних від залишкової суми кредиту, плати за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 2.8000% від початкової суми кредиту строком на 60 місяців. Як вбачається з Довідки-повідомлення, власноруч підписаної позивачем, він підтвердив, що кредитодавець 10 листопада 2014 року до підписання кредитного договору надав їй у письмовій формі інформацію про умови кредитування, а саме: можлива сума кредиту - 91817,00 грн.; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі, між зобов'язаннями споживача - готівка (видача коштів з каси кредитодавця) та безготівкова (переказ коштів на вказаний клієнтом рахунок одержувача); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування - переваги: проценти нараховуються на залишок кредиту, недоліки: мінімальний вік позичальника із довідкою про доходи 21р., без довідки про доходи - 23 роки, ануїтетна схема погашення кредиту, яка призводить до подорожчання продукту; орієнтована сукупна вартість кредиту - 216401,15 грн. Відповідно до п.5.1. оспорюваного кредитного договору позичальник заявляє та гарантує, що банк перед укладенням кредитного договору повідомив йому у належній формі у повному обсязі інформацію, передбачену ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначена інформація йому відома та зрозуміла, з вказаним законом він ознайомлений; ознайомлений з тарифами банку і згодний з ними; умови даного договору вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам. Крім того, суд враховує, що позивач отримав кредитні кошти в національній, а не в іноземній валюті, а відтак посилання у позові про неповідомлення його банком про валютні ризики є необґрунтованими. Як вбачається з п.5.5. кредитного договору, згідно постанови НБУ №168 від 10.09.2007 року реальна річна процентна ставка складає 90,0%. Абсолютне значення подорожчання кредиту складає 216401,15 гривень. Вказані показники діють за умови своєчасного погашення позичальником грошових зобов'язань відповідно до п.2.1. договору. Отже, дані про подорожчання продукту були відомі позичальнику під час укладення договору, і відповідач не вчинив жодних дій, які б свідчили про те, що позичальника було введено в оману щодо вартості продукту. Посилання позивача про відсутність в оспорюваному договорі положень, передбачених ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», спростовується самим текстом договору, у якому відображені як сума кредиту (п.1.1), так і детальний розпис сукупної вартості кредиту, дата укладення правочину, відсоткова ставка (п.1.3) та умови дострокового повернення кредиту (п.3.2.2). Як вбачається з п.5.10 кредитного договору позичальник засвідчує, що йому відомі положення чинного законодавства щодо відповідальності за порушення зобов'язань, у тому числі, глави 51 ЦК України «Правові наслідки порушення зобов'язання. Відповідальність за порушення зобов'язань», а також те, що він розуміє та усвідомлює, що несе відповідальність по зобов'язаннях всім належним позичальнику майном, на яке може бути звернуто стягнення та накладено арешт. Позичальнику відоме право банку у випадках порушення зобов'язань за кредитним договором звернути примусове стягнення на будь-яке майно шляхом накладення арешту, вилучення та наступного примусового продажу, відповідно до процедури, передбаченої законодавством України. За наведених обставин, посилання позивача про невідповідність оспорюваного договору загальним вимогам, передбаченим ст.203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, не відповідають дійсності, а відтак відсутні будь-які підстави, передбачені чинним законодавством для визнання кредитного договору недійсним. Таким чином, оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити. Крім того, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, судові витрати необхідно віднести за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed