Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що він упродовж всього життя проживає за адресою: [ADDRESS]. В позові також зазначає, що з 1950 року територія домоволодіння існувала як колгоспний двір, загальна площа якого становила 0,6 га, який належав його матері [PERSON]. В 1957 році частина земельної ділянки площею 0,15 га з загальної площі колгоспного двору за згодою матері передана [PERSON]. У 1973 році позивачу особисто як члену колгоспного двору було виділено 0,2 га земельної ділянки із площі колгоспного двору під будівництво жилого будинку і господарських приміщень. Побудувати будинок на виділеній земельній ділянці він не зміг, оскільки згідно Генерального плану забудови селища на даній земельній ділянці будівництво забороняється. В зв'язку з цим, за згодою його матері, із належної їй земельної ділянки йому було виділено частину земельної ділянки площею 0,0168 га для будівництва та обслуговування житлового будинку. У 1973 році позивач на виділеній земельній ділянці побудував будинок. В 1980 році [PERSON] після смерті матері позивача [PERSON] прийняв у спадщину старий будинок, побудований на території колгоспного двору за адресою: [ADDRESS]. Для обслуговування зазначеного будинку йому була відведена земельна ділянка площею 0,05 га. У 1993 році [PERSON] продав даний будинок [PERSON], а той в свою чергу продав його [PERSON], яка в 1994 році продала його [PERSON], а та продала у 1995 році його [PERSON] У відповідності з документацією відведення в натурі земельної ділянки і погодження проектної документації на будівництво житлового будинку, виготовленою технічним бюро при районному архітекторі Вінницького району, позивач побудував свій будинок під №? 5 в 1973 році. Під № 4 в експлікації до плану забудови значиться господарчий двір загального користування. Після придбання будинку [PERSON] без належних на те дозвільних документів збудувала прибудову - веранду, що утруднює використання території господарського двору загального користування. Необхідність господарського двору загального користування для позивача пов'язана з тим, що до будинку № 5 потрібен проїзд. Відповідний проїзд до житлового будинку позивача, який розташований на відстані 30 метрів від [ADDRESS], існував з 1973 року, передбачався планом забудови його будинку і забезпечувався, як зазначено в цьому плані, за рахунок земельної ділянки загального користування - господарського двору. В зв'язку з зазначеним, позивач просить суд визнати за ним право використання земельної ділянки загального користування відповідно до плану забудови садиби від 25.04.1973 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав при обставинах, викладених в позовній заяві. Суду пояснив, що згідно плану 1973 року є земельна ділянка загального користування. Позивач не може користуватися даною земельною ділянкою, так як на ній відповідач самочинно збудувала веранду. Зі змісту судових рішень, наданих відповідачем, спір існує вже давно. Немає документа, яким позивачеві відведено земельну ділянку 0,2 га. Просить задовольнити вимоги позивача. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала на підставах, викладених в письмовому запереченні, поданому 10.11.2014 року (а.с. 23 - 23). В даному запереченні, зокрема зазначено, що такої земельної ділянки у вигляді господарського двору, як свідчить позивач, просто не існує. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи про розподіл в натурі земельної ділянки в [ADDRESS], де прийнято за основу, згідно рішень сесій Стрижавської селищної ради із всієї земельної ділянки розміром 0,4403 га співвласникам належить: [PERSON] - 0,20 га; [PERSON] - 0,1387 га; [PERSON] - 0,1016 га. Дослідження по даній експертизі проведено 06.07.2001 року на вимогу Вінницького районного суду Вінницької області, під час цього дослідження були присутні: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Загальноприйнятим залишили варіант № 5 (додаток № 6), де чітко вказані межі і розміри земельних ділянок кожного співвласника окремо. На схемі дійсно є частина земельної ділянки площею 25 кв.м, яка виділена для проходу [PERSON] до земельної ділянки під город у вигляді стежки, шириною 2,0 м впродовж сараю [PERSON], якому теж дозволено користування цією стежкою для догляду за своїм сараєм, проте вона в усному порядку відмовилась від цієї ділянки на користь [PERSON] і не користується нею. Іншої земельної ділянки, виділеної для загального користування, у них немає. Питання землекористування між [PERSON] та нею неодноразово розглядалось судами різних інстанцій. В зв'язку з зазначеним, [PERSON] просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного висновку. Статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в поряду, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст.10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст.59, 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження. Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року № 7, згідно зі ст.158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів. Зазначені спори підлягають розгляду місцевими судами незалежно від того, розглядалися вони попередньо органом місцевого самоврядування або органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів чи ні. Згідно ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Позивач [PERSON] стверджує, що позбавлений можливості проїзду до свого будинку через те, що відповідач [PERSON] самочинно збудувала прибудову - веранду до свого будинку, у зв'язку з чим він звертався з метою усунення зазначеного порушення до відповідних органів державної влади, що підтверджується копіями його письмових заяв та копіями відповідей на них (а.с.7, 9, 10, 11), а згідно плану забудови його будинку такий проїзд був передбачений за рахунок земельної ділянки загального користування - господарського двору, на підтвердження чого надав суду копію плану земельної ділянки станом на 01.03.1973 року та копію витягу зі справи № 68 відведення в натурі земельної ділянки і погодження проектної документації на будівництво житлового будинку (а.с.12, 13-14). З копії листа Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області № 03-М-79-2 від 27.11.2014 року щодо розгляду звернення [PERSON] вбачається, що результатами проведеної позапланової перевірки встановлено факт самочинного будівництва гр. [PERSON] сіней, веранди, надбудови над погребом, гаражу, сараю, вбиральні, капітального ремонту житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] 21.11.2014 року притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу (постанова № 66 від 21.11.2014 року (а.с.67-68) та надано припис щодо необхідності усунення виявлених правопорушень (а.с.66). Штраф в розмірі 170 грн. за вчинення зазначеного правопорушення відповідачем [PERSON] було сплачено 21.11.2014 року, що підтверджується копією відповідного чеку (а.с.69). Згідно зі ст.ст.316, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його права та перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З копії рішення Вінницького місцевого суду від 07.11.2001 року, яке набуло чинності відповідно до ухвали Апеляційного суду Вінницької області 04.02.2002 року, вбачається, що в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], Стрижавської селищної Ради про поновлення порушеного права користування земельною ділянкою, стягнення моральної шкоди, визнання неправомірними рішення Стрижавської селищної Ради та державного акта на право приватної власності на земельну ділянку і усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] задоволено. Визнано рішення 25 сесії 22 скликання від 12.02.1998 року і 26 сесії 23 скликання від 18.03.1998 року Стрижавської селищної Ради в частині вирішення питання про скасування рішення сесії від 22.05.1997 року про наділ земельної ділянки [PERSON] площею 0,15 га, про залишення цієї земельної ділянки [PERSON] і про виділення [PERSON] іншу земельну ділянку розміром 0,12 га в зручному для нього місці взамін земельної ділянки, що по [ADDRESS], незаконними і скасовано їх. Позов [PERSON] задоволено. Визнано за нею право користування земельною ділянкою розміром 0,1016 га по [ADDRESS], на якій знаходиться належний їй будинок на праві особистої власності, виділивши їй в натурі 0,1016 га, згідно варіанту № 5 судово-технічної експертизи від 20.07.2001 року. Визнано за [PERSON] право власності на погріб літ. «Б», що по [ADDRESS], який входить в склад жилого будинку, право власності на який перейшло до неї згідно договору купівлі-продажу від 15.11.1995 року від [PERSON]. Зобов'язано [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] в користуванні земельною ділянкою розміром 0,1016 га, зобов'язавши його знести металеву огорожу з бетонним підмурком на відстані 1 м від будинку [PERSON], що побудований на її ділянці; та зобов'язано його не чинити перешкод [PERSON] в користуванні льохом (погрібом) і зобов'язати звільнити його від свого майна та передати ключі власнику (а.с.27-29). Ухвалою колегії суддів судової палати з цивільних справ Верховного Суду України від 24.06.2002 року відмовлено в задоволенні касаційної скарги [PERSON] на зазначене рішення, копія якої надана суду (а.с.31-32). Позивачем неодноразово подавались до суду заяви про перегляд рішення суду від 07.11.2001 року за нововиявленими обставинами з різних підстав, що підтверджується копією ухвали Вінницького райсуду від 30.07.2003 року (а.с.34), яка набула законної сили відповідно до ухвали Апеляційного суду Вінницької області 25.09.2003 року, копією ухвали Судової палати у цивільних справах ВСУ від 25.11.2004 року (а.с.36-37), копією ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 10.03.2009 року (а.с.38-40), копією ухвали Вищого адміністративного суду України від 14.07.2011 року (а.с.41-43), копією ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 04.10.2011 року (а.с.44-45), відповідно до яких [PERSON] було відмовлено у скасування вищезазначеного рішення суду від 07.11.2014 року в зв'язку з нововиявленими обставинами, в зв'язку з їх необґрунтованістю. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Така ж правова позиція міститься в абзаці 2 п.7 постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення в цивільних справах» 18.12.2009 року № 14. Позивачем ні при подачі позову, ні його представником в судовому засіданні не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження існування земельної ділянки загального користування - господарського двору, на підтвердження чинності плану забудови садиби від 25.04.1973 року, а також не знайшло своє підтвердження в судовому засіданні порушення прав позивача. З огляду на вищезазначене, позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed