Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

[PERSON] звернувся в Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із позовною заявою в якій просив визнати припиненим договір іпотеки № 0309/0807/71-407-2-1 від 15.08.2007 року предметом якого є квартира [ADDRESS] . Мотивуючи свою заяву тим, що між ним та ВАТ «СВЕРБАНК», правонаступником якого є ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» 15 серпня 2007 року був укладений договір іпотеки відповідно до якого банку він передав в іпотеку нерухоме майно - квартиру за вищевказаною адресою. В провадженні Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області перебувала справа за його позовом до ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору (на забезпечення виконання якого було укладено договір іпотеки) недійсним. Рішенням суду відмовлено в позовних вимогах. Однак, надаючи свої заперечення в рамках іншої справи АТ «ДЕЛЬТА БАНК» вказував на наявність заборгованості за кредитним договором станом на вересень 2015 року. З вересня 2015 року АТ «ДЕЛЬТА БАНК» не скористався своїм правом стягнути заборгованість за кредитним договором як у судовому, так і позасудовому порядку. Вважає, що з огляду на положення чинного законодавства, пропущений строк позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення предмету іпотеки, або до органів нотаріату про вчинення виконавчого напису нотаріуса на іпотечному договорі, або звернення стягнення з предмета іпотеки шляхом позасудового врегулювання та відповідно застереження в іпотечному договорі, в сукупності є фактом закінчення терміну дії права відповідача (іпотекодавця), що складає предмет застави, що передбачає відповідно до ст.. 28 ЗУ «Про заставу» припинення іпотеки, яка є окремим видом застави та має наслідок звільнення від виконання зобов`язань як за кредитним договором та і за договором іпотеки (застави). За таких обставин просить визнати іпотечний договір недійсним. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09.08.2021 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву. Позивач у судове засідання не з`явився, вважається належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи. Від представника позивача - [PERSON] через канцелярію суду 06.10.2021 року було подано заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився,вважається належним чином повідомленим, будь - яких клопотань на адресу суду від нього не надходило, правом відзиву не скористалися. Суд, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, з урахуванням згоди позивача на проведення заочного розгляду справи, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно положень до ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України. Судом встановлено, рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого рогу Дніпропетровської області від 14.03.2017 року, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.09.2017 року, в позовних вимогах [PERSON] до ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» про захист прав споживачів, визнання кредитного та іпотечного договір недійсними відмовлено в повному обсязі (а.с. 5-11). Відповідно до вищевказаних судових рішень, 15 серпня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №0309/0807/71-407, відповідно до якого позивачу були надані кредитні кошти у розмірі 21500,00 доларів США на строк з 15 серпня 2007 року по 14 серпня 2027 року включно зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 13,00% річних за весь строк фактичного користування кредитом. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором №0309/0807/71-407 від 15 серпня 2007 року, між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір №0309/0807/71 -407-2-1 від 15.08.2007 року, за яким [PERSON] передав, а АКБ «ТАС-Комерцбанк» прийняв в іпотеку нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 15.08.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Ткаченко Л.Б. за реєстром №2732. Рішенням Позачергових Загальних зборів акціонерів від 15 жовтня 2007 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» змінив своє найменування на Відкрите акціонерне товариство «Сведбанк» (надалі - ВАТ «Сведбанк»), а рішенням від 30 квітня 2009 року ВАТ «Сведбанк» перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (надалі - ПАТ «Сведбанк»), який виступає правонаступником по всіх правах та зобов`язаннях АКБ «ТАС- Комерцбанк» та з 29 квітня 2013 року був перейменований на Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» (надалі - ПАТ «Омега Банк»). 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк»» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (надалі - ПАТ «Дельта Банк») було укладено договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 1333, за умовами якого до ПАТ «Дельта Банк», у відповідності до вимог ст.ст. 512-514 ЦК України, перейшло право вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення (Іпотечні договори, Договори застави та поруки), зокрема й за Кредитним договором №0309/0807/71-407 від 15 серпня 2007 року та за Іпотечним договором №0309/0807/71 -407-2-1 від 15.08.2007 року. Позивач [PERSON] , звертаючись із вимогою про визнання іпотечного договору не дійсним, посилається на те, що із змісту заперечень наданих в рамках іншої справи (а.с. 12-17), ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» було відомо про заборгованість за кредитним договором ще в вересні 2015 року, однак в рамках позовної давності товариство до суду не звернулося. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Суд звертає увагу учасників справи, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Крім того, преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Преюдиціальні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акта, який набрав законної сили. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення (Правова позиція ВС у складі КГС, постанова від 18 березня 2021 року, справа № 902/608/19). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України) Згідно з частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Позивачем не надано доказів, що строк виконання (як за основним зобов`язанням так і за додатковим) за договором іпотеки укладеним до 14 серпня 2027 року настав. Крім того, ЦК України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі ь№ 6-786цс17, від 05 липня 2017 року у справі № 6-1840цс17, постанови Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 639/6817/16-ц (провадження № 61-30275св18), від 29 березня 2021 року у справі № 638/12564/17 (провадження № 61-13821св20). Тому сплив позовної давності до основної вимоги про стягнення боргу за кредитним договором, не може вважатися підставою для припинення іпотеки відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку». Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, припинення договору, з якого виникає забезпечене іпотекою зобов`язання, зіставляють із підставами для припинення права іпотеки. Однак необхідно враховувати, що відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Будь-які охоронні зобов`язання, які випливають з основного зобов`язання, не повинні припиняти дію зобов`язань, які забезпечують основне зобов`язання, яке залишилось невиконаним. Частинами першою, другою статті 590 ЦК України визначено порядок дій заставодержателя (іпотекодержателя) щодо захисту свого права у разі, коли основне зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін). У такому разі заставодержатель набуває право звернення до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави. За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки. Підстави припинення іпотеки передбачено статтею 17 Закону України «Про іпотеку», до яких зокрема належать: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізація предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Співвідношення зазначених положень законодавства дає змогу дійти висновку про те, що Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16, постанові Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 175/4568/15-ц (провадження № 61-4952св18). З урахуванням, що позивач не надав доказів, щодо виконання основного зобов`язання відсутні підстави для визнання припиненим договору іпотеки. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/95/19/12 (провадження № 14-10цс18) зазначила, що «поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності». З урахуванням наведеного, необґрунтованими є доводи позивача щодо спливу позовної давності як підстави для припинення іпотеки. З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України в разі відмови в позові судові витрати позивачу не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed