Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-05 00:00:00

[PERSON] є власником 2/3 частин квартири [ADDRESS], які належать їй на підставі договору дарування від 24.10.2006 року та свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 13.08.1999 року (а.с.4, 5). Інші 1/3 частини квартири на праві власності належать [PERSON] згідно вказаного свідоцтва, з урахування договору про поділ квартири від 21.09.2006 року (а.с.6). Як вказувала позивач, що підтверджується довідкою №31 від 21.11.2017 року КОМ ДІС «НОВА-КОМ» (а.с.9), в зазначеному житловому приміщенні значиться зареєстрованим місце проживання [PERSON] (донька), [PERSON] (онук) та [PERSON] (інші). При цьому, дослідженням матеріалів справи встановлено, що [PERSON] - третя особа по справі та відповідач [PERSON] перебували в шлюбі, зареєстрованому 21.07.2006 року Саксаганським відділом ДРАЦС Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, який розірвано рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.03.2016 року, яке набрала законної сили 15.03.2016 року (а.с.8). Відповідно до акту від 17.10.2017 року, засвідченого ТОВ «Житлосервіс-КР» (а.с.7) з 22.05.2016 року [PERSON] не проживає в житловому приміщенні, розташованому за адресою: [ADDRESS]. Визначаючи характер спірних правовідносин, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між власником житла та колишнім членом її сім'ї (родичем непрямої лінії споріднення), у зв'язку з чим регулюються ст.405 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п.33,34 Постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідач в належному позивачеві житлі не проживає з 22.05.2016 року, добровільно обравши собі інше постійне місце проживання після припинення шлюбних стосунків із [PERSON], перешкод в користуванні квартирою йому ніхто не чинив, в той час як реєстрація місця проживання відповідача створює позивачеві перешкоди в користуванні належною їй власністю, обмежуючи майнові права [PERSON], яка вимушена сплачувати за відповідача додатково комунальні послуги, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість пред'явлених нею вимог негаторного позову та необхідність їх задоволення із визнанням [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно ст.141 ЦПК України, п.35 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь [PERSON] 640 грн. в рахунок відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору (а.с.1).

Outcome: approved