Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси із позовом до [PERSON] , змінивши предмет якого просив усунути перешкоди в здійсненні права [PERSON] в користуванні та розпорядженні майном - квартирою [ADDRESS] ; Вселити в квартиру [ADDRESS] співвласника - [PERSON] ; [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у праві користування та розпорядження 1/2 квартири [ADDRESS] . Позов обґрунтований наступними обставинами. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Малиновським районним судом м. Одеси ухвалено рішення від 18 квітня 2019 року, яким визнано за сторонами по Ѕ частки квартири [ADDRESS] . Позивач зазначає, що у вказаній квартирі проживають сторонні люди, які не впускають його до власної квартири, посилаючись на укладений з [PERSON] договір оренди. Вказує, що [PERSON] не бажає з ним спілкуватись, тому з метою зайти до власного житла був вимушений звернутись до поліції. Однак, при виїзді до квартири, на вимогу працівників поліції квартиру не відчинили, впускати [PERSON] відмовились. Позивач та його представник у відкрите судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. В матеріалах справи міститься заява позивача про розгляд справи у його відсутність, в якій проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач та її представник у відкрите судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, про причини неявки не повідомили, заяви про розгляд справи у його відсутність та відзив не подавали. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. У зв`язку з тим, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, та відповідачем не подано відзив у встановлений судом термін, в порядку ст. 280 ЦПК України, зі згоди позивача, викладеної у заяві, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2019 року, визнано за [PERSON] та [PERSON] по Ѕ частки квартири [ADDRESS] . Право власності позивача на Ѕ частки вказаної квартири також підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 172222433 від 02 липня 2019 року. У судовому засіданні встановлено, що у вказаній квартирі проживають сторонні люди, які не впускають позивача до власної квартири, посилаючись на укладений з [PERSON] договір оренди. [PERSON] ігнорує вимоги [PERSON] про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні квартирою, спілкуватись відмовляється. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд вважає, що вони виникли в зв`язку із перешкодами власнику у користуванні та розпорядженні своїм майном, а тому регулюються Главою 29 ЦК України. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. За ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. За ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Частиною 3 ст. 319 ЦК України передбачено, що усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Так як стороні особи, зі згоди відповідача зайняли усе житлове приміщення, Ѕ частка якого належить позивачу на праві спільної часткової власності, та разом із відповідачем чинять позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю, позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими, та такими, що знайшли своє підтвердження в ході судового засідання. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи процент задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача мають бути стягнуті витрати на оплату судового збору в розмірі 768,40 гривень. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 2, ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. У позовній заяві позивач також просив стягнути з відповідача на свою користь судові витрати на правничу допомогу в розмірі 2000,00 гривень. З матеріалів справи вбачається, що позивач уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом Єпіфанцевою О.О., що підтверджується витягом з угоди № 64/18 від 06 липня 2018 року. Однак будь-яких належних доказів, таких як квитанцій/фіскальних чеків тощо, про перерахування коштів зі сторони позивача на рахунок його представника, на підтвердження оплати позивачем послуг правової допомоги суду не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що здійснення оплати позивачем за професійну правничу допомогу не підтверджуються належними доказами. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Outcome: approved