Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить розірвати шлюб, що був укладений між ними 07 квітня 1994 року та зареєстрований в Охочанській сільській раді Нововодолазького району Харківської області, актовий запис за № 03. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] зазначив, що причиною для звернення до суду послужило те, що спільне життя між ним та відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння та спільних інтересів. Будь - яке налагодження сімейних стосунків на думку позивача, неможливе, оскільки на даний момент сумісне проживання та ведення спільного господарства припинено. Подружжя проживають окремо один від одного, подальшого сенсу підтримання сімейних відносин позивач не вбачає, у зв`язку із чим вимушений звернутися з даним позовом до суду. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 11 грудня 2020 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху через невідповідність приписам частини 1 статті 177 Цивільного процесуального кодексу України та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 11 січня 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, не здійснювалось. Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, позивач через канцелярію суду надав заяву, що була зареєстрована за вхідним № 1061/21 - вх. від 26 лютого 2021 року, відповідно до якої вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, наполягає на розірванні шлюбу, просить слухати справу за його відсутності, сплачену суму судового збору залишає за собою, строк на примирення просив не надавати. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання теж не з`явилась, хоча про дату, час і місце розгляду справи сповіщалась завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач через канцелярію суду надала заяву, що була зареєстрована за вхідним № 2010/21 - вх. від 13 квітня 2021 року, відповідно до якої вказала, що не заперечує проти позовних вимог [PERSON] та розірвання шлюбу з останнім, розгляд справи просила провести за її відсутності. Строк на примирення просила не надавати, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище без змін - « [PERSON] ». Положеннями частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього судового засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи, що наведені у позовній заяві, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Як вбачається з матеріалів справи, 07 квітня 1994 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований шлюб, про що Охоченською сільською радою Нововодолазького району Харківської області зроблено відповідний актовий запис за № 03, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим повторно Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 17 листопада 2020 року. Після державної реєстрації шлюбу прізвище чоловіка та жінки зазначено як « [PERSON] » та « [PERSON] ». Під час перебування у шлюбі у подружжя народився син: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим Охоченською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, актовий запис № 10. Батьками в зазначеному свідоцтві про народження дитини вказано громадян України: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Судом встановлено, що подружжя сімейно - шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть, кожен живе самостійним життям. На поступки примирення сторони не згодні, разом не мешкають. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини 1 статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами, дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та збереження шлюбу буде протирічити інтересам чоловіка та дружини. Таким чином, можливість припинення браку на підставі волевиявлення кожного з подружжя являється проявом принципу свободи браку і рівності подружжя. Оскільки вступ до браку здійснюється вільно і добровільно, то ніхто не може бути змушений до збереження подружніх стосунків, якщо їх основи втрачені. Прийшовши до такого висновку також суд бере до уваги приписи статті 56 Сімейного кодексу України, які встановлюють, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною 1 статті 104 Сімейного кодексу України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України (частина 3 статті 105 Сімейного кодексу України). Згідно з частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. При розгляді справи про розірвання шлюбу суд, відповідно до положень статті 112 Сімейного кодексу України, з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому, у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (стаття 111 Сімейного кодексу України). За змістом указаної норми права заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу передбачених статтею 110 Сімейного кодексу України та небажання сторін відновити сімейні відносини, суд вважає за можливе позовні вимоги [PERSON] задовольнити. Згідно зі статтею 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У поданій заяві відповідач зазначила, що після розірвання шлюбу бажає залишити прізвище « [PERSON] ». Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] суд у відповідності до положень підпункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Питання щодо судових витрат, суд вирішує відповідно до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з урахуванням положень частин 1 та 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України за якими суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог; при цьому, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Оскільки позивач [PERSON] в поданій до суду заяві просить суд понесені судові витрати по сплаті судового збору залишити за собою, процесуальне рішення з вказаного питання судом не приймається. На підставі викладеного,

Outcome: approved