Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову вказує, що він є власником [ADDRESS] У вказаному будинку окрім нього зареєстровані: [PERSON] (дочка), [PERSON] (колишня дружина), [PERSON] (внучка), [PERSON] (колишній зять, відповідач). Також вказує, що відповідач [PERSON] хоч і зареєстрований в будинку, однак з грудня 2016 року в будинку не проживає, участі в утриманні житла не бере. Шлюб між його дочкою - [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірваний рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси 20.11.2017 року. Також вказує, що він не звертався до відповідача із проханням самостійно знятися з реєстрації за адресою: [ADDRESS], оскільки йому не відомо де він мешкає. Відповідно до ст. 71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності квартиронаймача право на жиле приміщення за ним зберігається протягом 6 місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР особа визнається такою, що втратила право користування жилим приміщенням в разі відсутності її понад встановлені терміни. Оскільки відповідач не проживає в [ADDRESS], плату за користування житлом та комунальні послуги не сплачує і він не є членом його сім'ї, просить визнати його (відповідача) таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] Ухвалою суду від 11.06.2018 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, визначено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримала та просила визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням а саме [ADDRESS] В судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснив, що він дійсно не проживає в [ADDRESS] більше одного року, оскільки в грудні 2016 року він разом з дружиною та донькою, забравши речі, переїхали жити в інше місце, а туди заїхали квартиранти. На даний час в [ADDRESS] проживають його колишня дружина, донька та співмешканець дружини. Тому не заперечував проти задоволення позову. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] - [PERSON], пояснення відповідача [PERSON], пояснення свідка [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи із наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] являється власником житлового [ADDRESS], що стверджується ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29.09.2011 року, витягом про державну реєстрації прав від 16.05.2012 року, Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.09.2018 року (а.с. 7, 8, 81). Також в судовому засіданні встановлено, що [ADDRESS] зареєстрований відповідач [PERSON], однак останній у вказаному будинку не проживає більше одного року, а саме з грудня 2016 року. Вказаний факт визнаний самим відповідачем та підтверджується поясненнями свідка [PERSON], даними в судовому засіданні. Обставин, які б перешкоджали відповідачу у проживанні в [ADDRESS] судом не встановлено. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 389 ЦК та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до ч 2. ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення право власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. Оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в [ADDRESS] більше одного року, підстави для збереження за ним жилого приміщення понад один рік відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України відсутні, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] та визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] На підставі викладеного,

Outcome: approved