Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-02 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс») про визнання недійсним договору фінансового лізингу №011151 від 23.08.2014р. (далі - договір №011151), укладеного між сторонами, та стягнення з відповідача коштів у розмірі 15190 грн. Позов обґрунтовується тим, що в серпні 2014р. із мережі інтернету позивач довідався про можливість придбання автомобіля марки Рено моделі Доккер (далі - автомобіль марки Рено). По телефону, зазначеному в оголошенні, відповіли, що автомобіль можливо придбати з допомогою відповідача у лізинг на безпроцентних засадах і для оформлення договору необхідно прибути в м.Тернопіль, де після оплати 50% вартості можна відразу забрати автомобіль. Під час візиту до відповідача у м.Тернополі позивачу в усній формі було повідомлено, що автомобіль марки Рено можна придбати за ціною 151900 грн. на таких умовах: без сплати процентів та будь-яких додаткових платежів; сплативши 50% вартості автомобіль можна відразу отримати в користування; будь-яких інших додаткових несприятливих умов для позивача немає. Довірившись представнику відповідача, позивач підписав оспорюваний договір. Пізніше, коли позивач звернувся до представника відповідача з метою доплатити ще суму, необхідну для оплати 50% вартості автомобіля, та з метою отримання автомобіля в користування, представник відповідача повідомив, що згідно укладеного договору необхідно оплатити ще 10% за укладення договору, 3% за передачу автомобіля, а сам автомобіль буде відвантажено позивачу аж протягом 120 робочих днів у м.Києві. Таким чином, позивач вважає, що він був введений у оману відповідачем щодо умов укладення договору, оскільки умови підписаного договору не відповідали тим умовам, які називалися відповідачем при підписанні угоди. Крім того, на думку [PERSON], договір №011151 не відповідає вимогам законодавства України та укладений із грубим порушенням положень Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач покликається на такі пороки договору: 1. Несправедливість умов договору, оскільки всупереч принципу добросовісності встановлюється істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків для споживача. Зокрема: -лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо (п.1.4 договору). За такими зобов'язаннями відповідає продавець, однак у договорі лізингу відсутні відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення вимог щодо якості, комплектності та інших умов з продажу товару. - Оспорюваним договором (п.1.6) встановлена можливість зміни лізингодавцем вартості предмета лізингу з моменту укладення договору і до повної сплати авансу лізингоодержувачем. В цьому випадку передбачений обов'язок лізингоодержувача одноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплаченої суми авансових платежів. Але споживачу не надано право, в такому випадку, в односторонньому порядку розірвати договір. - Несправедливими позивач вважає й положення п.2.5 договору, оскільки вони надають право відповідачу односторонньо вирішувати питання про розірвання договору і наявність порушень споживачем його умов, обмежують право споживача на користування предметом лізингу, ставлячи його в залежність від позиції лізингодавця. - Пунктами 3.4.1 та 8.14 договору передбачено право позивача здійснювати достроково сплату всіх лізингових платежів лише після спливу 12 календарних місяців з моменту підписання акту прийому-передачі предмета лізингу та за дострокове виконання зобов'язань передбачений штраф в розмірі 10% від суми дострокового погашення. Наведене позивач вважає жорсткими несправедливими умовами, що порушують право споживача на повне, ефективне і дострокове виконання умов договору. - За умовами п.5.4 договору лізингодавець звільняється від певних ризиків відповідальності, як власник предмету лізингу, але страхування предмету лізингу здійснюється за рахунок споживача та на користь лізингодавця (п.7.3). - Пунктом 8.15 договору встановлено, що у разі зміни розміру лізингових платежів, сторони укладають відповідну додаткову угоду до основного договору. Передбачено, що у разі відмови споживача від підписання такої додаткової угоди, лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем лізингові платежі поверненню не підлягають. [PERSON] вважає, що тут позивачу, як споживачу, фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у виді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів. - Пунктами 10.1-10.12 договору відносно лізингоодержувача встановлена відповідальність у виді сплати штрафних санкцій. Споживач позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору. Згідно з п.10.11 договору фінансового лізингу, у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до сплати на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 30% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається. Положення розділу 10 договору позивач вважає несправедливими, оскільки вони встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору і надають відповідачу право не повертати суму комісії за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем. 2. В договорі неправильно визначено предмет договору лізингу, оскільки договірне визначення предмету не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі (рік випуску автомобіля, колір, об'єм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації автомобіля тощо), а також не містить вимог щодо якості предмету лізингу. В договорі №011151 не дотримано право лізингоодержувача на вибір постачальника предмета лізингу. 3. В договорі №011151 неправомірно збільшено обсяг лізингових платежів, оскільки такі складові першого лізингового платежу як «комісія за організацію» та «аванс ціни предмету лізингу» виходять за межі переліку платежів, передбачених законом (ст.16 ч.2 Закону України «Про фінансовий лізинг»). 4. У заяві від 19.09.2014р. сторона позивача доповнила підставу позову ще й тим, що відповідачем порушено положення ст.227 ЦК України, оскільки ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» не мала ліцензії на надання фінансових послуг, отримання якої було обов'язковим. Це [PERSON] теж вважає підставою для визнання недійсним договору №011151. Позивач [PERSON] позовні вимоги і їх обґрунтування підтримав повністю. Давав пояснення по суті спору, з яких вбачається, що в мережі інтернету він знайшов оголошення про продаж автомобіля марки Рено Доккер. Зателефонувавши, йому підтвердили, що ціна актуальна та пояснили, що є тільки два автомобілі і можливо зарезервувати один автомобіль за позивачем, у разі, коли він оплатить 10% вартості машини, а потім ще доплатить 40% вартості й отримає автомобіль в користування. По телефону було оговорено комплектацію автомобіля «Аутентік», наявність кондиціонера, колір, дизельний двигун. Йому підтвердили, що такий автомобіль є. [PERSON] провів оплату внеску для резервування автомобіля 22.08.2014р. Далі, він, як тільки зміг отримати за місцем роботи неробочий день, 29.08.2014р. прибув до м.Тернополя. Представником відповідача уже був підготовлений текст оспорюваного договору №011151, де зазначено дату укладення 23.08.2014р. На зауваження позивача з приводу дати відповіли, що оплату він здійснив частково 22.08.2014р., тому дата укладення договору 23.08.2014р. є нормальною і ті декілька днів нічого не означають. [PERSON] мав при собі ще кошти, щоб доплатити частку до половини вартості автомобіля, але в Тернополі представник відповідача повідомив, що тут лише відбувається оформлення договору, а оплату можна буде провести в м.Києві у той же день і отримати автомобіль в користування. У присутності позивача представник зателефонував у фірму в м.Києві і [PERSON] зрозумів, що там його уже будуть чекати, щоб видати авто. Коли позивач став читати умови договору, то представники відповідача запевнили, що договір стандартний і жодних несприятливих умов для [PERSON] у ньому немає, а якщо буде довго читати договір, то не встигне у м.Київ для отримання автомобіля. Тому, позивач прочитав лише декілька пунктів договору, зокрема 1.1-1.3, та підписав договір. Після цього в той же день він приїхав за вказаною адресою у м.Київ, щоб доплатити кошти і отримати автомобіль. Але там виявилося, що ніякого автомобіля за ним не резервувалося і він не може провести доплату та отримати в той же день автомобіль, оскільки умовами підписаного договору такого не передбачено. Позивач покликається, що підписуючи договір, розраховував на інші фактичні умови, ніж у договорі. Просив позов задовольнити. Представник позивача підтримував обґрунтування позовних вимог. Пояснював, що позивача приваблювала ціна автомобіля і можливість сплатити 50% його вартості та отримати автомобіль в користування. Але відповідачем потім були в договір включені вищенаведені несправедливі умови. В розділ ціни було включено додаткові платежі та порушені вимоги закону щодо визначення предмету договору фінансового лізингу. Щодо підтвердження обставин відсутності у відповідача ліцензії для надання фінансових послуг, то у сторони позивача доказів немає і представник просить вирішувати спір, без урахування зазначеної підстави позову, оскільки вона не доводиться доказами. Відповідач, який належно повідомлявся про час, місце та дату проведення розгляду справи, в судове засідання не з'явився, надіславши письмове клопотання про відкладення розгляду справи, в задоволенні якого судом було відмовлено. Суд ухвалив про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач проти такого вирішення справи не заперечує. Суд, заслухавши пояснення позивача і його представника, дослідивши та оцінивши у сукупності докази у справі, приходить до висновку про задоволення позову. Судом встановлено, що сторонами укладено договір фінансового лізингу №011151 від 23.08.2014р. Відповідно до п.1.3 договору №011151 лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу в користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Пунктом 1.1 передбачено, що предметом лізингу по даному договору є «Renault Dokker». Вивчивши зміст оспорюваного договору №011151 та проаналізувавши кожну із підстав позову, на які покликається [PERSON] суд встановив такі підстави для визнання договору №011151 недійсним. Відповідно до норми ст.3 ч.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Суд визнає доведеними обставини, що у оспорюваному договорі, в тому числі із урахуванням змісту додатку №3 до договору, предмет лізингу не визначений індивідуальними ознаками, а лише родовими. Тобто зазначено лише марку автомобіля та його модель. Однак, вимогу вищезазначеної норми про індивідуалізацію ознак предмета лізингу при укладенні договору не дотримано. Розглядаючи такий порок договору №011151, вбачається, що умова про предмет лізингу належить до істотних умов правочину (ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг»). В той же час, позивач не покликається на неукладеність договору фінансового лізингу, через недосягнення домовленості із цієї істотної умови договору. Отже, суд розглядає зазначену обставину в площині наявності чи відсутності підстав для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.627 ч.2 ЦК у договорах за участю фізичної особи -споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Так, ст.19 ч.1 п.2 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює заборону нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Нормою частини 2 п.1 тієї ж статті визначено, що якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно основних характеристик продукції (в тому числі специфікація). Відомо із загальнодоступних джерел, що автомобілів моделі «Рено Доккер» на ринку продажів є декілька версій (Acces, Authentigue, Expression), такі автомобілі комплектуються двигунами різної потужності та на різних типах палива, мають різні набори систем безпеки, комфорту, обладнання. В залежності від комплектації змінюється й вартість предмету лізингу. Отже, для індивідуалізації предмета договору лізингу №011151 не достатнім є зазначити модель автомобіля. Наведене дає підставу стверджувати про введення відповідачем таким чином споживача в оману, оскільки невизначеність предмета лізингу в подальшому не дає можливості споживачу на підставі такого договору вимагати його належного виконання відповідачем та передачі позивачу нового автомобіля моделі «Рено Доккер» за бажаною споживачем специфікацією. Суд, виходячи із принципу розумності та добросовісності, переконаний, що у разі, якби позивачу ці фактичні наслідки такого визначення предмету лізингу були роз'яснені і зрозумілі до моменту підписання договору, то він би не погодився на укладення правочину. Істотною обставиною, що теж підсилює позицію про нечесність підприємницької практики з боку відповідача по відношенню до позивача є й та обставина, що відповідно до квитанції № NOD1962471 [PERSON] «оплату за товар зг. договору №011151» в сумі 15190 грн. було проведено 22.08.2014р., тобто, в будь-якому разі, ще до підписання оспорюваного договору. Це доводить, з урахуванням пояснень позивача, що відповідачем дійсно створювалося оманливе враження у відповідача необхідності прийняття швидкого рішення про укладення угоди (п.4 ч.3 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Значить, така підприємницька практика вводить споживача в оману і кваліфікується як нечесна (ст.19 ч.2 п.1 та останній абзац ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Отже, відповідно до ст.19 ч.6 того ж Закону, є підстави для визнання недійсним договору №011151 та згідно із ст.216 ч.1 ЦК, стягнення в користь позивача 15190 грн., сплачених на виконання недійсного правочину. Обгрунтованими є також доводи сторони позивача про несправедливість умови договору про те, що у разі відмови споживача від підписання додаткової угоди про зміну розміру лізингових платежів, лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем лізингові платежі поверненню не підлягають (у позові зазначається, що це п.8.15 договору, але із змісту договору видно, що такі положення містить п.8.17). Тобто, із п.8.17 договору №011151 слідує можливість у лізингодавця (навіть без обґрунтувань) змінити розмір лізингових платежів (не тільки вартості предмета лізингу) і у разі непогодження лізингоотримувача на нові умови, для нього настають негативні наслідки у виді повернення предмета лізингу та втрати усіх раніше сплачених лізингових платежів. У той же час умови договору №011151 не містять положення про право лізингоодержувача на відповідну компенсацію від лізингодавця у зв'язку із розірванням або невиконанням договору останнім. Це є свідченням істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу і кваліфікується за п.4 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» як несправедливі умови, що обмежують права споживача. Однак, сама недійсність лише цієї умови договору не тягла б визнання недійсним правочину в цілому, тому зазначена обставина не покладається в основу судового рішення, оскільки є підстава для визнання договору недійсним у цілому (введення споживача в оману). Інші ж покликання позивача на обґрунтування підстав позову (в тому числі й щодо обсягу лізингових платежів) суд визнає неспроможними засвідчити наявність підстав для визнання договору №011151 недійсним, так як ті умови правочину відповідають засадам свободи договору (ст.627 ЦК) і, з урахуванням специфіки лізингових відносин, не суперечать вимогам добросовісності. Крім того, для укладення договорів фінансового лізингу відповідачу не є обов'язковим мати ліцензію на здійснення фінансових операцій, оскільки можливість здійснення лізингової операції без отримання ліцензії передбачається Положенням про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами (затв. розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України 22.01.2004р. №21).

Outcome: approved