Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом та просив визнати свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] від 27.08.2004 року за № 7-04-248657, видане Управлінням комунального майна та приватизації державного житлового фонду Харківської міської ради - недійсним та поновити його право на користування квартирою [ADDRESS] В обґрунтування позову позивач зазначив, що ізольована трикімнатна квартира [ADDRESS] була надана сторонам по справі в 1991 pоці. З відповідачкою [PERSON] позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з 1981 року до 2003 року. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] його діти. Сторони спільно постійно проживали і були зареєстровані (прописані) в зазначеній квартирі. У зв'язку зі скрутним матеріальним становищем в родині, у 2001 р. позивач тимчасово виїхав працювати до Аргентини на будівництво метрополітену. По поверненню в Україну позивача, в 2006 році, відповідачка [PERSON] повідомила йому, що в судовому порядку він визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням і його прописка (реєстрація) анульована. На цій підставі в квартиру відповідачка [PERSON] його не впустила. У житловому відділі за місцем проживання підтвердили анулювання прописки (реєстрації) позивача в спірній квартирі, але підставу вказали іншу: визнання його безвісно відсутнім. У паспорті позивача, в 2006 році, без його згоди була поставлена відмітка про анулювання реєстрації (прописки), датована 2003 роком. В Орджонікідзевському районному суді м. Харкова, у період з 2006 року по 2010 рік позивачу повідомляли, що справа про визнання його безвісно відсутнім в суді не зареєстрована. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2003 року про визнання позивача безвісно відсутнім ним отримано тільки у вересні 2011 року. За заявою позивача судове рішення про визнання його безвісно відсутнім скасовано рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 7 листопада 2011 року. У листопаді 2012 р. позивачу стало відомо, що квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON], [PERSON] і [PERSON]. на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого Управлінням комунального майна та приватизації 27.08.2004 р. за № 7-04-248657, тобто квартира приватизована. Позивач також в обґрунтування позовних вимог зазначив, що у спірній квартирі на момент її приватизації він був відсутній тимчасово, у зв'язку з роботою в Аргентині. В Аргентині він працював тимчасово, постійного житла там не мав, був та є громадянином України. Згоди на приватизацію спірної квартири не давав, співвласником квартири не став. Це підтверджується довідкою Державного ощадного банку України за № 16-34/570-А від 21 травня 2013 року. Отже приватизація проведена з порушенням ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Анулювання (прописки) реєстрації позивача в спірній квартирі зроблено не правильно, так як за ним відповідно до ст. 71 ЖК України зберігалося право на житло на весь час роботи за кордоном. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та доводи наведені в їх обґрунтування. Крім того, позивач зазначив, що звернувся до суду з вказаним позовом відразу як тільки було скасовано рішення суду про визнання його безвісно відсутнім та отримання у листопаді 2012 року відомостей, що спірна квартира приватизована відповідачами. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те що позивач пропустив строк позовної давності, так як з часу коли позивачу стало відомо про анулювання його реєстрації в спірній квартирі ( 2006 рік) і до часу подання до суду позову пройшло більше трьох років. Зі спірної квартири позивач пішов добровільно ще у 2001 році, не проживав у квартирі більше шести місяців без поважних причин і тому відповідно до ст. 71 ЖК України втратив право на користування квартирою. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні підтримала позицію [PERSON] Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги та доводи наведені в їх обґрунтування визнав у повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим, таким, що підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Ізольована трикімнатна квартира [ADDRESS] була надана сторонам по справі в користування в 1991 році. З відповідачкою [PERSON] позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з 1981 року до 2003 року. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] діти позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] Сторони спільно постійно проживали і були зареєстровані (прописані) в зазначеній квартирі. Позивач знятий з реєстраційного обліку за вказаною адресою 09.04.2003 р. на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21.02.2003 року. Ці обставини підтверджуються довідкою дільниці № 50 КП «Жилкомсервіс» за № 214 від 25.01.2013 р. (а.с. 40) та не спростовуються сторонами. У 2001 році позивач тимчасово виїхав працювати до Аргентини на будівництво метрополітену. Ця обставина підтверджується відмітками в його закордонному паспорті громадянина України. Після повернення до України, у 2006 році позивачу від відповідача [PERSON] стало відомо, що його реєстрація у спірній квартирі анульована на підставі рішення суду. У житловому відділі за місцем проживання позивачу підтвердили дану інформацію, також повідомили підставу зняття його з реєстрації, а саме, що його знято з реєстрації у зв'язку з визнанням його безвісно відсутнім. У паспорті позивача, в 2006 році була поставлена відмітка про анулювання реєстрації (прописки), датована 2003 роком. Ця обставина підтверджується відмітками в паспорті громадянина України (а.с. 5-6). В Орджонікідзевському районному суді м. Харкова, у період з 2006 року по 2010 рік позивачу повідомляли, що справа про визнання його безвісно відсутнім в суді не зареєстрована. Це підтверджується довідкою суду від 20.07.2010 р. (а.с. 11). Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2003 року було задоволено заяву [PERSON] та позивача визнано безвісно відсутнім з 1 травня 2001 року. З вказаного рішення суду вбачається, що вирішення даного питання було потрібно заявнику для вирішення питання про перерахунок заборгованості за комунальні послуги та оформлення субсидії по оплаті за квартиру. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2011 року було скасовано вищезазначене рішення суду. У листопаді 2012 р. позивачу стало відомо, що квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON], [PERSON] і [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого Управлінням комунального майна та приватизації від 27.08.2004 р. за № 7-04-248657, тобто квартира приватизована. Зазначені обставини підтверджуються довідкою БТІ (а.с.12) та Свідоцтвом про право власності на житло № 7-04-248657 від 27 серпня 2004 року (а.с. 83). Факт поважності відсутності позивача у спірному житлі та не можливості прийняти участь у його приватизації, у зв'язку з роботою в Аргентині підтверджується «Лібретой» трудовою книжкою організації «Дімса» та розрахунковими листами за термін з 2002 по 2006 рік. В Аргентині позивач працював тимчасово, постійного житла там не мав, є громадянином України. Дане підтверджується і обставинами викладеними в рішенні Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2011 року, яким встановлено, що позивач виїхав з території України до Аргентини 03.10.2001 року та повернувся до України 28.02.2006 року. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 71 ЖК України житло зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи, у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи. З положень ст. 72 ЖК України вбачається, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності понад встановлені строки лише в судовому порядку. Рішення щодо визнання позивача втративши право на користування спірним житлом не існує. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до абз. 2 ст. 3 Закону до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир (будинків, кімнат у гуртожитках) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку, кімнаті у гуртожитку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку, кімнати у гуртожитку). Згоди на приватизацію квартири позивач не давав, співвласником квартири не став. Це також підтверджується довідкою Державного ощадного банку України за № 16-34/570-А від 21 травня 2013 року. Отже приватизація проведена з порушенням вимог ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Таким чином, на підставі вищевикладеного позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, підстави для застосування строків позовної давності відсутні. Судові витрати визначаються судом у відповідності з ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved