Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою, в якій просить зменшити розмір аліментів та стягнути з нього аліменти у розмірі 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття частини всіх видів його доходів (пенсії) щомісяця до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що він є батьком неповнолітньої [PERSON], [INFO], на яку він за рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 29.01.2009 року у справі № 2-195/2009 сплачує аліменти у розмірі ? частини від усіх видів його заробітку (доходу) на користь відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Позивач зазначає, що на підставі вищевказаного рішення суду Центральним ВДВС м. Маріуполь відкрито виконавче провадження № 52980680, на підставі якого з його доходів здійснюється відрахування. Позивач вказує, що на теперішній час його матеріальний стан сильно змінився, оскільки він не працездатний є інвалідом ІІ групи загального захворювання, не має змоги заробляти, а лише отримує пенсію. Також позивач зазначає, що він перебуває на диспансерному обліку в Маріупольському міському центрі з профілактики та боротьби зі [PERSON] та в наркологічному диспансері м. Маріуполя на програмі ЗПТ з 16.07.2010 року по теперішній час, та на лікування та профілактику хвороб йому ледь вистачає власної пенсії, яка становить 2637,29 грн. Крім того, позивач вказує, що його мати [PERSON], [INFO], є інвалідом ІІ групи загального захворювання, і потребує його допомоги та матеріальної підтримки, а також в нього є заборгованість по комунальним платежам. З огляду на вищевикладене, просить суд зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь [PERSON] за рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 29.01.2009 року у справі 2-195/2009 на утримання їх спільної доньки [PERSON], [INFO], встановивши їх у розмірі 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття частини всіх видів його доходів (пенсії) щомісяця до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, на позовних вимогах наполягає. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні щодо позову заперечила у повному обсязі, надала пояснення аналогічні змісту заперечення на позовну заяву, що міститься в матеріалах справи, просила суд у задоволенні позову відмовити, зазначивши, що позивачу встановлено інвалідність у строк до 26.07.2017 року та на звороті висновку МСЕК вказано, що він може виконувати легку працю без підняття важкості, тобто позивач може працювати сторожем та таким чином надавати майнову допомогу їх донці. Крім того, звернула увагу суду на те, що позивач у позовній заяві вказує про необхідність надання майнової допомоги своїй матері, яка нібито перебуває на його утриманні, однак їй достеменно відомо, що окрім пенсії мати позивач отримує ще і виплату по групі інвалідності. Також зазначає, що якщо у позивача не має змоги допомагати власній донці, то яким чином він буде надавати майнову допомогу свої мамі. Заслухавши пояснення відповідача, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст.1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що згідно рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 29.01.2009 року, з [PERSON], [INFO] на користь [PERSON], [INFO] стягнуто аліменти на доньку [PERSON], [INFO] у розмірі ? частини від усіх видів його заробітку щомісяця, але не менш ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини, починаючи утримання з 13.01.2009 року (а.с. 5). Постановою головного державного виконавця Центрального ВДВС м. Маріуполя ВП № 52980680 від 25.11.2016 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-195/2009, виданого 25.10.2016 року (а.с. 11). Згідно довідки-розрахунку заборгованості по сплаті аліментів від 23.01.2017 року [PERSON] за період з 01.08.2012 року по 01.10.2016 року має заборгованість по сплаті аліментів у сумі 38 933 грн. (а.с.4) Враховуючи зміст ст.ст.181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв'язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до ст.183 та ст.184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що його матеріальний стан сильно змінився, проте доказів зміни такого стану, в розумінні ст. 57 ЦПК України, суду не надав. Так, позивач на підтвердження позовних вимог посилається на те, що він є не працездатним, є інвалідом ІІ групи загального захворювання, не має змоги заробляти, а лише отримує пенсію у сумі 2637,29 грн., оскільки перебуває на диспансерному обліку в Маріупольському міському центрі з профілактики та боротьби зі [PERSON] та в наркологічному диспансері м. Маріуполя на програмі ЗПТ з 16.07. 2010 року по теперішній час. Водночас, суд не приймає до уваги вказані твердження позивача, оскільки довідка до акта медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0705479 від 26.07.2016 року свідчить про те, що позивач є інвалідом ІІ групи загального захворювання та йому призначена 2 група інвалідності з 26.07.2016 року по 01.08.2017 року. Також, у зазначеній довідці комісією надано висновок про умови та характер праці позивача, а саме, що він може виконувати легку фізичну працю без підняття важкості, у сприятливих метеоумовах, без висоти, механізмів, що рухаються, на ногах. Стаціонарне лікування в хірургічному відділенні. Нагляд лікування у хірурга, інфекціоніста (а.с. 7). Тобто, згідно вказаного висновку, позивач не є визнаним непрацездатним та може виконувати легку роботу. Таким чином, суд зазначає, що позивач не позбавлений можливості влаштуватися на легку роботу, згідно якої не має необхідності у піднятті важкого, у сприятливих метеоумовах, без висоти, механізмів, що рухаються, на ногах, як про це зазначено у довідці МСЕК та отримувати разом із пенсією відповідну заробітну плату. Не заслуговує на увагу і твердження позивача, що його майновий стан погіршився у звязку із перебуванням на диспансерному обліку, оскільки довідка № 3 від 04.01.2017 року, видана зав. міськцентром з профілактики та боротьбі зі [PERSON] Довгалевським, свідчить про те, що позивач перебуває на диспансерному обліку в Маріупольському міському центрі з профілактики та боротьбі зі [PERSON] з 02.10.2010 року, тобто тривалий період і раніше вказана обставина не перешкоджала йому виконувати рішення суду щодо сплати аліментів на користь дитини (а.с. 8). Що стосується посилання позивача на його перебування на обліку на програмі ЗПТ з 16.07.2010 року по теперішній час у КЛПУ «Міський наркологічний диспансер м. Маріуполя», згідно довідки № 1388/01-14 від 16.12.2016 року, суд звертає увагу на те, що позивач жодних належних та допустимих доказів, які підтверджують купівлю ним ліків, суду не надав. Також в обґрунтування необхідності зменшення розміру аліментів позивач зазначив, що його мати [PERSON], [INFO], є інвалідом ІІ групи загального захворювання, що підтверджується довідкою серії 2-18 АБ № 241774 (а.с. 12)і потребує його підтримки та матеріальної допомоги. А також за ним рахується заборгованість по комунальним платежам, які він змушений погашати. Суд зазначає, що позивач, вказуючи на неможливість допомагати дитині та необхідності зменшити аліменти, зазначив, що він повинен надавати майнову допомогу матері, проте доказів на підтвердження того, що мати знаходиться на його утриманні, а тому він не може у повному обсязі допомагати своїй дитині немає. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, враховуючи всі передбачені законом вимоги і фактичні обставини, суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано достатніх доказів в підтвердження своїх вимог, зокрема, щодо зміни його матеріального стану тощо, на підставі яких згідно ст. 192 СК України можливо було зменшити розмір аліментів, які підлягають стягненню за рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 29.01.2009 року. Водночас, судом встановлено, що донька позивача [PERSON] проживає разом зі своєю матірю [PERSON] за адресою м. Покровськ, вул. Самарська, 44, дівчинка навчається у 8-Б класі [PERSON] ступенів № 3 Покровської міської ради Донецької області, батько дитини участі у вихованні доньки не бере, не цікавиться навчальними досягненнями доньки, що підтверджується відповідними довідками, наявними в матеріалах справи. Таким чином, посилання позивача на необхідність зменшення розміру аліментів свого підтвердження не знайшло, а суд ухвалювати рішення на припущеннях не може. Приймаючи до уваги вищенаведене суд відмовляє у задоволенні позовних вимог позивача, оскільки вони є безпідставними та недоведеними у розумінні вимог ЦПК України. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої ухвалено рішення, тобто у даному випадку витрати на сплату судового збору позивачу не відшкодовуються. Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України, судові витрати повязані із розглядом даної справи компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки позивач, якому у задоволені позову відмовлено, при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору, оскільки є інвалідом ІІ групи.

Outcome: dismissed