Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON].) звернувся до Валківського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON].), в якому просить: -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у сумі в гривні еквівалентній 20600,00 доларів США за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 3 % річних за прострочення погашення грошового зобов'язання за договором позики в сумі в гривні еквівалентній 665,41 доларів США за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору у розмірі 5696,38 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 20.01.2015 року він з [PERSON] уклав договір позики, відповідно до якого передав відповідачу у борг грошові кошти у розмірі 20600,00 доларів США, які відповідач зобов'язався повернути у строк до 20.03.2016 року. Відповідний факт передачі коштів оформлено розпискою власноручно складеною та підписаною відповідачем. У визначені договором позики строки відповідач свої зобов'язання повернути грошові кошти не виконав, на вимоги позивача повернути борг не реагує. В зв'язку з наявністю боргу позивачем за період з 21.03.2016 р. по 18.04.2017 р. на підставі ст. 625 ЦК України нараховані 3 % річних. Представник позивача у судове засідання не з'явилась, через канцелярію суду подала заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила розгляд справи проводити без її участі. Відповідач, повідомлений належним чином про час, дату та місце проведення розгляду справи, у судове засідання не з'явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі, зазначивши, що позов визнає у повному обсязі. За таких обставин суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності сторін, що відповідає положенням ст. 169 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, 20.01.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, який оформлений відповідною розпискою. Відповідно до умов розписки [PERSON] передав [PERSON] у борг грошові кошти в розмірі 20 600,00 доларів США, які відповідач зобов'язався повернути до 20.03.2016 року (а.с. 13). Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у відповідній постанові від 8 червня 2016 р. у справі № 6-1103цс16. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, якщо при цьому були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи, що відповідач [PERSON] зобов'язання у строки, визначені сторонами, належним чином не виконав, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача боргу у розмірі 20600,00 доларів США. Також, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У зв'язку із простроченням відповідачем сплати суми основного боргу позивачем за період з 21.03.2016 року по 18.04.2017 року нараховано 3 % річних від простроченої суми у розмірі 665,41 доларів США. Наведений позивачем у позовній заяві розрахунок 3 % річних суд вважає обґрунтованим, у ньому наведені розрахункові періоди, а тому суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача заявлених 3 % річних у розмірі 665,41 доларів США. Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня (ч. 1 ст. 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина 4 статті 524 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражено у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим, ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України, встановленої для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-79цс14 від 02 липня 2014 року, у справі 6-284цк17 від 01 березня 2017 року). Станом на 30.05.2017 року офіційний курс гривні щодо долара США встановлено Національним банком України у розмірі 2638,7789 грн. за 100 доларів США (а.с. 41). Таким чином, заборгованість [PERSON] перед [PERSON] за договором позики складає 543588,45 грн. (2638,7789 грн. ? 100 х 20600,00 доларів США) та 3 % річних від простроченої суми у розмірі 17558,70 грн. (2638,7789 грн. ? 100 х 665,41 доларів США), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Питання про стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved