Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-22 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - Позивач) звернувся до суду з позовом до ПАТ «АКБ «Київ» (далі по тексту - Відповідач) стягнення суми депозитного вкладу за договором № 149093 банківського строкового вкладу «Пенсійний плюс» (далі по тексту - Договір) від 25.11.2014р. в розмірі 8 004, грн., суму нарахованих відсотків станом на 30.11.2014р. в розмірі 437, 65 грн., суму відсотків за період з 01.12.2014р. до дати ухвалення судового рішення по справі з розрахунку 18 % річних. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.11.2013р. між сторонами було укладено договір № 149093 банківського строкового вкладу «Пенсійний плюс». Відповідно до умов якого позивачем внесено на відкритий відповідачем депозитний рахунок грошові кошти в сумі 8 004 грн., строком до 30.11.2014р., зі сплатою відсотків за депозитом. Позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення грошових коштів з Договором банківського вкладу, разом з тим відповідачем в порушення умов договору, кошти повернуті не були. Позивач в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду надав заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився. Судом вживалися заходи щодо повідомлення Відповідача про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 25 листопада 2013 року між сторонам було укладено Договір № 149093 банківського строкового вкладу «ПЕНСІЙНИ ПЛЮС» (а.с. 5-6). Відповідно до умов вказаного Договору, позивач вніс грошові кошти вкладний депозитний рахунок [NUMBER], строком на 370 календарних днів, дата повернення депозиту - 30 листопада 2014 року (п.п. 1.1., 1.2. Договору). Згідно з п. 1.3. Договору, процентна ставка за користування депозитом складає 18, 00 річних. Положеннями п. 3.4. Договору визначено, що після закінчення строку, на який був залучений депозит, повернути Вкладнику (Позивачу) суму депозиту та нараховані несплачені проценти згідно з умовами цього Договору. Як встановлено в судовому засіданні, позивач свої зобов'язання за договором виконав належним чином, що підтверджується платіжним дорученням № 15550056 від 25.11.2013 р. (а.с. 7). 01 грудня 2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою (вх.№ 213 від 01.12.2014р.) про повернення грошових коштів у сумі 8 004 грн., та 437, 65 грн. відповідно до Договору банківського вкладу від 25.11.2013 р. (а.с. 8). Разом з тим, відповідачем в порушення умов Договору кошти повернуті не були. Разом з тим, ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Також, ч.ч. 1, 2, ст. 319 та ч. 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно із ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Також, слід зазначити, що згідно вимог ч. 3 ст. 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. При цьому, положеннями ст. 1074 ЦК України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Проте, представником відповідача не надано до суду жодних доказів, з яких би вбачалося, що фінансові операції щодо видачі належних позивачу коштів обмежені за рішенням суду або зупинені в порядку, визначеному ст. 17 Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму», як такі, що можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у зв'язку з невиконанням Відповідачем своїх зобов'язань по поверненню вкладу з нарахованими процентами у строки, встановлені у договорі, вимоги Позивача щодо стягнення з Відповідача суми вкладу у розмірі 8 004 грн. та 437, 65 грн. є обґрунтованими та таким, що підлягають задоволенню. Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач просить стягнути на свою користь також суму нарахованих відсотків за період з 01.12.2014р. до дати ухвалення судового рішення по справі з розрахунку 18 % річних, при цьому позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу того, що відповідач зобов'язаний сплатити суму нарахованих відсотків за вказаний період, не надано відповідно розрахунку щодо стягнення вказаних коштів. А отже в цій частині позовні вимоги суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає за необхідне стягнути з Відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial