Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 01 лютого 2013 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач надав [PERSON] безвідсоткову позику в сумі еквівалентній 2000000 доларів США для купівлі тканини в Турецькій Республіці з кінцевим поверненням коштів до 31 грудня 2015 року. У зв'язку з невиконанням відповідачем свого зобов'язання позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики від 01.02.2013 року в розмірі 53720000,00 грн., що еквівалентно 2000000 доларів США станом на 17.04.2017 року, а також судові витрати з судового збору в розмірі 8000,00 грн. В судове засідання позивач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, не з'явився, через канцелярію суду надав заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, проте присутній його представник за угодою про надання правової допомоги [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, зазначивши про обставини, викладені вище, та наполягала на їх задоволенні. У зв'язку з неявкою в судове засідання відповідача, представник позивача проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечувала. [PERSON], який належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та письмових заперечень проти позову не надав. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, суд, за згодою представника позивача, вважає можливим ухвалити заочне рішення. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.3 ЦПК України та ч.1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судовим розглядом встановлено, що, 01 лютого 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за яким останній отримав грошові кошти в розмірі 2000000 доларів США. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦПК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно договору позики, [PERSON] зобов'язався повернути [PERSON] грошові кошти до 31 грудня 2015 року. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 статті 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, статтею 599 ЦК України закріплено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У відповідності до положень ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. В судовому засіданні встановлено, що борговий документ - розписка знаходилась у позивача, що свідчить про те, що до теперішнього часу відповідачем грошове зобов'язання за договором позики від 01 лютого 2013 року не виконано. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно ч. 3 зазначеної статті, використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч.2 ст.192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Як роз'яснено у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Таким чином, суд визначає суму за договором позики, що підлягає стягненню з відповідача в гривні за офіційним курсом Національного банку України на день ухвалення рішення, при цьому сума боргу за договором позики від 01 лютого 2013 року відповідно даних Національного банку України щодо офіційного курсу валют станом на 19 червня 2017 року (на день ухвалення рішення по справі) становить 52043800,00 грн. (2000000 доларів США х 2602,1900). Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно правової позиції, викладеної Верховним судом України в постанові № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що [PERSON] він знає близько 15 років, вони мають дружні стосунки. В кінці січня 2013 року [PERSON] попросив його бути свідком при передачі коштів у нього в кабінеті за адресою: м. Харків, проспект Ілліча, 91 [PERSON]. При передачі грошових коштів окрім нього також були присутні [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] прийшов з великою спортивною сумкою, йому було передано 2000000 доларів США, при ньому також була машинка для рахунку грошей. Після передачі грошових коштів свідок також розписався в написаній [PERSON] розписці, в якій було зазначено, що Царук позичив у [PERSON] гроші в їх присутності. Все це тривало близько двох годин. В судовому засіданні допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив, що з [PERSON] він знайомий близько семи років, має хороші з ним стосунки. Напочатку 2013 року він був присутній при передачі [PERSON] грошових коштів [PERSON] в сумі 2000000 доларів США, після чого він розписався в написаній [PERSON] розписці засвідчивши факт передачі грошей. Також вказував, що все це зайняло близько двох-трьох годин, оскільки у [PERSON] була з собою машинка для рахунку грошей та вони чекали поки він перерахує всю суму. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. В ході судового розгляду жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх доводів щодо виконання грошового зобов'язання відповідачем суду не надано. З огляду на наведене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved