Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 29 липня 1972 року між ним та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Вже майже 2 роки вони не проживають разом і з того часу спільне господарство не ведуть. Неповнолітніх дітей не мають. Вважає, що примирення не можливе. На підставі вищевикладеного позивач просив суд розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачем. В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив суд задовольнити позовні вимоги, підтвердив, обставини, викладені в позовній заяві. Суду пояснив, що йому взагалі не відоме місцезнаходження його дружини, весь цей час вони не спілкуються. Весною 2013 року вона поїхала від нього, нічого не пояснюючи. Вважає, що збереження сім'ї не можливе, просив суд не надавати час на примирення. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяву про розгляд справи без її участі не надала. Відповідно до ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України судом було постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 29 липня 1972 року Тихоокеанською сільською радою Чкаловського району Кокчетавської області (Республіка Казахстан) було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що в книзі запису актів громадянського стану зроблено відповідний актовий запис за № 4 та видано свідоцтво про шлюб (а.с. 4). Неповнолітніх дітей подружжя не має. Судом встановлено, що сторони не проживають разом з весни 2013 року, стосунки не підтримують, не ведуть спільне господарство. Причинами припинення шлюбних відносин є взаємне непорозуміння та небажання сторін зберегти шлюб. Згідно з ч.2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Фактичні взаємини подружжя свідчать, що між сторонами остаточно припинено шлюбні відносини і їх неможливо відновити, отже збереження шлюбу неможливе та суперечило б інтересам подружжя. А тому вимоги позивача про розірвання шлюбу, укладеного між ним та відповідачем є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Спору про поділ майна подружжя не має. Згідно зі ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідач не заявляла про відновлення дошлюбного прізвища, суд вважає за необхідне її прізвище не змінювати. Також на виконання вимог ст. 115 Сімейного кодексу України, суд вважає за необхідне надіслати копію рішення суду після набрання ним законної сили органу державної реєстрації актів цивільного стану для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Outcome: approved