Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Слов`янського міського нотаріального округу Панченко А.В., про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування реєстрації права власності на земельну ділянку та вчинення певних дій. Свої вимоги обґрунтував тим, що він є власником земельної ділянки загальною площею 2,0000 га, кадастровий № 1424256200:06:000:0700, розташованої на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області. Вищевказана земельна ділянка належить йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 жовтня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Панченко А.В., зареєстрованого в реєстрі № 6563. Зважаючи на законодавчо встановлений момент виникнення права власності на земельну ділянку після проведення державної реєстрації, 22 грудня 2011 року позивачем виконані вимоги щодо державної реєстрації права власності на земельну ділянку, про зо свідчить напис на державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 616604, а саме: «зареєстровано в Поземельній книзі 22 грудня 2011 року за реєстром № 1424258200060000700301». Під час оформлення права власності на земельну ділянку позивачу стало відомо, що існують обставини, які порушують його права, як власника земельної ділянки, а саме: згідно з інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку власником земельної ділянки 12 лютого 2017 року зареєстровано відповідача [PERSON] ; здійснив державну реєстрацію прав в державному реєстрі прав власності приватний нотаріус Панченко А.В. Підставами, що зумовили вчинення нотаріусом зазначені дії було наступне: [PERSON] (продавець земельної ділянки за зазначеним вище договором купівлі-продажу від 28 жовтня 2011 року) помер, а його дружина відповідач у даній справі, звернулась до нотаріуса із заявою про отримання Свідоцтва про право на спадщину. Звернувшись до нотаріуса, відповідач з метою прийняття спадщини у вигляді земельної ділянки, просила направити запит до Держгеокадастру для отримання копії державного акту на землю, зазначивши при цьому, що власний примірник нею загублено. Проте, відповідно до п. 4.3 Договору від 28 жовтня 2011 року, відповідач була згодна з укладанням цього договору, що підтверджується її заявою, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Панченком А.В. 28.10.2011 року, реєстр № 6562. Тобто, відповідачу було відомо про відчуження земельної ділянки її чоловіком 28 жовтня 2011 року, а отже вона знала, що Державний акт не міг бути загублений ні нею, ні її чоловіком, бо знаходився у позивача, як єдиного власника зазначеної земельної ділянки. У відповідь на наведений запит, нотаріусом отримано від міськрайонного управління Держгеокадастру копію державного акту серії ЯЖ № 616604, в якому відсутній напис про перехід права власності на земельну ділянку № 1424258200060000700301 до позивача. В державному акті про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 616604 складеного у двох примірниках, зазначено що перший примірник передано власнику земельної ділянки, другий же зберігається у відділі Держкомзему в Слов`янському районі Донецької області. Отже, з`ясувалось, що існує два оригінальних примірники Державного акту серії ЯЖ № 616604, один з яких знаходиться у позивача, як власника вказаної земельної ділянки і має напис приватного нотаріуса Панченка А.В. про посвідчення договору купівлі-продажу та штам Держкомзему про реєстрацію в Поземельній книзі права власності на земельну ділянку. А другий без зазначених написів знаходиться у відповідному відділі Держгеокадастру. Приватний нотаріус, отримавши у відповідь на запит Державний акт без написів, помилково видав Свідоцтво про право на спадщину відповідачу, та незаконно, безпідставно прийняв рішення про державну реєстрацію прав із внесенням запису до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, чим порушив гарантоване Конституцією України право власності позивача на землю. Відповідний договір разом з державним актом є належним правовстановлюючим документом, на підставі якого може бути проведено державну реєстрацію прав власності на земельну ділянку. У разі набуття права власності на земельну ділянку на підставі цивільно-правової угоди державний акт на право власності на земельну ділянку долучається до договору, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку. На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчував документ, та орган, який здійснював державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їхніх обмежень, робили згідно з законодавством, яке діяло з 2009 року відмітку про перехід права власності на земельну ділянку із зазначенням документа, на підстав якого відбувся такий перехід. З огляду на викладене, свідоцтво про право на спадщину є таким, що видано помилково, незаконно та безпідставно, тому воно не породжує жодних правових наслідків для відповідача, оскільки у відповідача відсутнє право спадкування вищевказаної земельної ділянки. Тому, після уточнення позовних вимог, позивач просить суд: скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Панченко А.В., щодо спадкування [PERSON] , земельної ділянки, кадастровий номер 1424256200:06:000:0700, що розташована на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області, через відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрацію права власності на земельну ділянку, кадастровий номер 1424256200:06:000:0700, розташовану на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області за [PERSON] ; зареєструвати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на земельну ділянку, кадастровий номер 1424256200:06:000:0700, розташовану на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району, за [PERSON] . Не погодившись з позовними вимогами відповідач за первісним позовом звернулась до Слов`янського міськрайонного суду із зустрічною позовною заявою про встановлення нікчемності нотаріального посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та визнання його неукладеним. Обґрунтувала свої вимоги тим, що [PERSON] вважає себе власником спірної земельної ділянки на підставі договору її купівлі-продажу від 28 жовтня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Панченком А.В. Крім того, [PERSON] посилається на те, що ним виконано вимог щодо державної реєстрації права власності за вказаним Договором, оскільки в Державному акті наявні написи приватного нотаріуса після посвідчення договору та за реєстрацією в Поземельній книзі від 22 грудня 2011 року за № 142425820006000070031, що на його думку відповідає п. 14 Порядку ведення Поземельної книги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року за № 1021. Крім того, на думку [PERSON] відповідачу за первісним позовом було відомо про відчуження земельної ділянки 28 жовтня 2011 року, про що свідчить зміст п.4.3 Договору купівлі-продажу, а тому впевнений у помилковості оформлення й видачі 12 травня 017 року свідоцтва про право на спадщину тим же приватним нотаріусом, що спонукало його звернутись до суду із позовом. Спірна земельна ділянка за своїм цільовим призначенням відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення, які за діючим законодавством України станом на день вчинення договору купівлі-продажу були обмежені своїм обігом у цивільному обороті законодавчим мораторієм. Дана земельна ділянка не могла бути об`єктом цивільно-правових угод, зокрема, купівлі-продажу, 28 жовтня 2011 року згідно із пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» до Земельного кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2002 року та, де було встановлено, що до набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель, але не раніше 01 січня 2012 року, не допускається, зокрема, купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власника земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарств, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток, запроваджується за умови набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель, але не раніше 01 січня 2012 року, визначивши особливості обігу земель державної та комунальної власності і земель товарного сільськогосподарського виробництва. Угоди, укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток на майбутнє, є недійсними з моменту їх укладання (посвідчення). Отже, на день вчинення правочину 28 жовтня 2011 року, купівлі-продажу земельної ділянки, що призначена для ведення особистого селянського господарства, котре передбачає її товарне сільськогосподарське використання, існував мораторій на її відчуження, - посвідчений приватним нотаріусом до 01 січня 2012 року та до набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель, а тому нотаріально посвідчений договір її купівлі-продажу є недійсним з моменту його укладення, тобто з 28 жовтня 2011 року. Як визначено ч. 1 ст. 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цією статті. [PERSON] , як продавець земельної ділянки, був її повноправним власником, оскільки мав державний акт на право власності на землю серії ЯЖ № 616604. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтво про право на спадщину. Покупець спірної земельної ділянки не набув права власності на неї за договором від 28 жовтня 2011 року, оскільки приватним нотаріусом під час його посвідчення було порушено порядок, встановлений законом, а саме не враховано мораторій згідно з пп. б п. 15 розд. «Перехідні положення» ЗК України 2001. Думка позивача, що ним дотримані усі вимоги до державної реєстрації, оскільки він на державному акті має написи приватного нотаріуса і реєстрацію в Поземельній книзі від 22 грудня 2011 року за № 142425820006000070031, що відповідає правилу у п. 14 Порядку ведення Поземельної книги, є помилковою, юридично нікчемною та непослідовною, оскільки у січні 20202 року, тобто через 9 років після посвідчення договору у нотаріуса і отримання вказаних вище написів на державному акті, він звернувся до державного реєстратора, де отримав рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 03 лютого 2020 року. Запис № 142425820006000070031 від 22 грудня 2011 року в Поземельній книзі змістом Державного земельного кадастру не підтверджується, що викликає сумніви у його достовірності. 07 липня 2011 року ВР України прийняла Закон «Про Державний земельний кадастр», окремі положення якого набрали чинності з 07 серпня 2011 року. Державна управлінська реєстраційна функції стосовно земельних ділянок до набрання чинності вищевказаним Законом реалізовувалась у порядку визначеному ст. 198 ЗК України та статтею 55 Закону України «Про землеустрій» й відповідним підзаконними актами. Трансформація правового регулювання узгоджена нормами Прикінцевих та перехідних положень Закону, зокрема п. 4, яким передбачено, що у разі якщо земельні ділянки, обмеження (обтяження) у їх використанні зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Реєстрі, відомості про такі земельні ділянки, обмеження (обтяження) підлягають перенесенню до Кадастру в автоматичному порядку, без подання заяв про це їх власникам, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення. При цьому встановлено, що у разі якщо відомості про земельні ділянки не внесені до Реєстру, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників. У такому випадку при оформленні права власності на земельну ділянку проводиться комплекс робіт. Формування Кадастру як індивідуального спеціалізованого реєстру земельних ділянок потребує максимально точних геоінформаційних даних. Внесення відомостей про земельну ділянку до Кадастру можливе за наявності не лише цивільно-правової угоди, а й інших передбачених законодавством даних щодо розташування земельної ділянки та її площі, які становлять зміст обмінного файлу. Первісний позивач встановленого порядку не дотримався, через що не зареєстрував у передбачений законом спосіб право власності на земельну ділянку, яке він отримав у заборонений спосіб з порушенням мораторію. Оскільки відсутня державна реєстрація речових прав на спірну земельну ділянку позивачем, то наслідком цього є висновок про те, що ніяких майнових прав він не набув за договором від 28 жовтня 2011 року, а цей договір слід вважати неукладеним, а продавець не відповідає за неможливість державної реєстрації цього договору, що виникла внаслідок прострочення покупцем. Спірна земельна ділянка була приватною власністю [PERSON] , оскільки він її приватизував і став одноосібним власником на підставі розпорядження № 686 голови Слов`янської райдержадміністрації, після чого отримав на своє ім`я державний акт серії ЯЖ № 616604. Відчуження приватної власності [PERSON] не потребувало згоди його дружини, а тому посилання позивачем на п. 4.3 Договір, де перелічують заяви [PERSON] про згоду на вчинення даного правочину, ніякого юридичного значення не мають. Він мав у приватній власності декілька таких земельних ділянок і відповідач за первісним позовом не вела їх облік. [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , після чого відкрилась спадщина. Позивач за зустрічним позовом, як спадкоємець першої черги за законом, прийняла спадщину, серед якої виявилась спірна на цей час земельна ділянка із кадастровим номером 1424256200:06:000:0700. Відповідач за первісним позовом, 12 травня 2017 року у приватного нотаріуса Панченка А.В. легально отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Враховуючи, що власник спірної земельної ділянки помер [INFO] , то його єдиний спадкоємець за законом став його правонаступником власником спадщини з цієї дати з 08 лютого 2013 року незалежно від того, що свідоцтво про право на спадщину отримано ним 12 травня 2017 року. Отже, [PERSON] на цей час є правомірним і єдиним законним власником земельної ділянки, площею, 2,0000 га, кадастровий номер 1424256200:06:000:0700, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області. Дата державної реєстрації земельної ділянки 12 січня 2009 року, що здійснено Слов`янським районним відділом ДРФ ДП «ЦДЗК». Право власності на цю ділянку первісно було зареєстровано за [PERSON] на підставі державного акту. Тому, просить суд, визнати нікчемним нотаріально, посвідчений 28 жовтня 2011 року договір купівлі-продажу, реєстр № 6563, спірної земельної ділянки площею 2,000 га, кадастровий номер 1424256200:06:000:0700, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, а також визнати цей правочин неукладеним. Також, 22 жовтня 2020 року від позивача на адресу суду надійшов відзив на зустрічний позов [PERSON] , мотивований наступним. Нормами чинного законодавства встановлено мораторій на відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, але на земельні ділянки, отримані в порядку ч. 6-9 ст. 188 ЗК України, з цільовим призначенням «для ведення садівництва» та «для ведення особистого селянського господарство» мораторій не розповсюджується. Про те, що спірна ділянка не відноситься до земель пайового фонду зазначено і у листі Держгеокадастру за № 32-294/0/147-20 віл 27 квітня 2020 року. До аналогічного висновку дійшов і Донецький апеляційний суд у своїй постанові від 10 червня 2020 року під час розгляду апеляційної скарги [PERSON] на ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області про забезпечення позову у даній справі, зазначивши, що земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства є особливим різновидом ділянок сільськогосподарського призначення, переважна більшість яких на даний час підпадають під дію мораторію на їх відчуження, який згідно п. 15 Розділу ІХ «Прикінцеві положення» Земельного кодексу України повинен діяти до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, проте зазначені обмеження стосуються виключно тих земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, які були набуті у приватну власність шляхом виділення в натурі земельної ділянки (паю). Постановою КМУ № 1021 від 09 вересня 2009 року, яка втратила чинність на підставі постанови КМУ № 1051 від 17 жовтня 2012 року, але була чинна на момент державної реєстрації позивачем права власності на спірну земельну ділянку, а саме п. 14, у разі здійснення нотаріусом у встановлено законом порядку відмітки про перехід права власності на земельну ділянку на підставі цивільно-правового договору або свідоцтва про право на спадщину вносяться відомості до розділу 3 Поземельної книги «Земельна ділянка. Права власності, постійного користування». Дата внесення відомостей є датою державної реєстрації переходу права власності на земельну ділянку. Державна реєстрація переходу права власності на землю до 2013 року здійснювалась відповідними органами Держкомзему, про що робились записи в Поземельній книзі. Саме до Держкомзему у Слов`янському районі позивач своєчасно звернувся і зареєстрував перехід прав власності на земельну ділянку, що підтверджено відповідним штампом. Датою державної реєстрації переходу права власності на спірну земельну ділянку є 22 грудня 2011 року, саме цю дату зазначено на штампі відділу Держкомзему в Слов`янському районі. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру реових прав на нерухоме майно. До такого ж висновку дійшов і Верховний суд у свої поставі від 03 червня 2020 року у справі № 363/4852/17 вказавши, що державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. Отже, твердження [PERSON] про начебто невиконання позивачем вимог законодавства щодо державної реєстрації права власності на землю, у будь-якому разі не спростовує факту набуття позивачем права власності на земельну ділянку. Факт набуття права власності на земельну ділянку був підтверджений внесенням в діючий на той час реєстр прав власності на нерухоме майно, відомостей про перехід прав власності на земельну ділянку. Відмова державного реєстратора у реєстрації права власності в Реєстрі речових прав, пов`язана лише з тим, що реєстратором встановлені суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами. Суперечності ці виникли внаслідок умисних, свідомих дій відповідача, які полягали у намаганні отримати у спадщину після померлого чоловіка земельну ділянку, яку відчужено ним за життя. Відповідачу було відомо про продаж зазначеної земельної ділянки, про що свідчить заява про згоду на продажу, підпис [PERSON] на якій нотаріально посвідчено. [PERSON] , не маючи оригіналу Державного акту, бо він знаходився та знаходиться на теперішній час у власника земельної ділянки позивача по справі, надає повідомлення в засобах масової інформації про його втрату і це дає їй можливість отримати дублікат та звернутись вдруге до нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. Відповідачем вчинено і інші дії, які істотно впливають на законності та належність отримання [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом. 06 грудня 2013 року рішенням Слов`янського міськрайонного суду шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, при цьому судом встановлено, що фактичні шлюбні відносини подружжя припинені в 2012 році, тоді як в своїх заявах про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] зазначає, що її чоловік постійно мешкав до дня своєї смерті та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , тобто разом з відповідачем. [INFO] [PERSON] помер. 11 лютого 2013 року [PERSON] отримала повторно документ про реєстрацію шлюбу між нею та [PERSON] 09 квітня 2013 року відповідач звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за законом, як законна дружина померлого, додавши повторно отриманий документ про реєстрацію шлюбу між нею та [PERSON] , бо оригінал Свідоцтва про шлюб ймовірно знаходився в матеріалах справи про розлучення. Звертає увагу на те, що земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, лише у період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно, вважається спільною сумісною власністю подружжя. Саме у цей період укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки і належним чином отримано згоду [PERSON] на продаж. Крім того, 28 квітня 2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив відповідача за первісним позовом, в якому позивач [PERSON] просив задовольнити заявлені ним позовні вимоги, не скасовуючи засоби забезпечення позову та стягнувши судові витрати, зважаючи на наступне. Речові права на земельну ділянку є дійсними, їх реєстрація проведена відповідно до чинного на той час законодавства та не суперечить чинному законодавству. Так, відповідно до ч. 3 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, які виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними ха наявності однієї з умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 наведеного Закону, будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну та припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягає державній реєстрації відповідного до цього Закону, можуть вчинятись, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з ч. 3 ст. 3. Земельні ділянки особистих селянських господарств не підпадали під дію мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення. За нормою ст. 90 ЗК України, власники земельних ділянок мають продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати в оренду, заставу, спадщину. На даний час, відповідно до п. 15 розділу Х «Перехідних положень», не допускається до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення: купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок, зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на інші земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення земельних ділянок з метою їх надання інвесторам учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Нормами чинного законодавства встановлено мораторій на відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, але на земельні ділянки, отримані в порядку ч. 6-9 ст. 118 ЗК України, з цільовим призначенням «для ведення садівництва» та «для ведення особистого селянського господарства» мораторій не розповсюджується. [PERSON] отримано Державний акт серії ЯЖ № 616604 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 1424256200:06:000:0700, що розташована на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області. В даному акті зазначено цільове призначення земельної ділянки площею 2,0000 га: для ведення особистого селянського господарства, яке не змінювалось з дати видачі Державного акта. Так, на адресу суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позов, обґрунтований наступним. Спірна земельна ділянка за своїм цільовим призначенням відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення, які за діючим законодавством України станом на день вчинення договору купівлі-продажу були обмежені своїм обігом у цивільному обороті. Дана земельна ділянка не могла бути об`єктом цивільно-правових угод, зокрема, купівлі-продажу 28 жовтня 2011 року, оскільки до набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель, але не раніше 01 січня 2012 року, не допускається, зокрема: купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), запроваджується за умови набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель державної та комунальної власності і земель товарного сільськогосподарського виробництва. Угоди (у тому числі довіреності) укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, атак само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення). Тому, договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 28 жовтня 2011 року № 6563 за його правовою суттю є нікчемним та не тягне за собою виникнення, зміну або припинення прав і обов`язків його сторін. Крім того, виникнення права власності за вказаним договором врегульовано його пунктами 3.1, 3.2, 5.4, 6.1, які покупцем позивачем вчасно не виконані. За пунктами 3.1 та 6.1 цей Договір вважається укладеним з дня його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Згідно з пунктом 3.2 Договору право власності на земельну ділянку, що продається за цим договором, виникає у покупця з моменту реєстрації цього права, а за змістом п. 5.4 покупець зобов`язується відповідно до ст. 18 ЦК України подати документи, необхідні для державної реєстрації права власності. У разі невиконання покупцем цього обов`язку обумовлений строк продавець не відповідає за неможливість державної реєстрації цього договору, що виникла внаслідок прострочення покупцем. Думка позивача, що ним дотримані усі вимоги до державної реєстрації, оскільки на державному акті наявні написи приватного нотаріуса і реєстрацією в Поземельні книзі від 22 грудня 2011 року № 142425820006000070031, є помилковою, юридично нікчемною і непослідовною, оскільки у січні 2020 року, тобто через 9 років після посвідчення договору у нотаріуса і отримання вказаних вище написів на державному акті, він звернувся до державного реєстратора, де отримав рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 03 лютого 2020 року. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулюється ЗУ «Про державну реєстрацію. Речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», згідно з нормами якого, офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав про нерухоме майно, а державний реєстр речових прав на нерухоме майно є єдиною державною інформаційною системою, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав. Під нерухомим майно розуміється, в тому числі, земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані а земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення. Обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних і юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав. Державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяжень підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Отже, позивач повинен був після 28 жовтня 2011 року звернутись до державного реєстратора з необхідними документами і зареєструвати перехід права власності на себе відповідно до Правил, що містяться у ст.ст. 15-19 наведеного вище Закону. Оскільки державна реєстрація речових прав позивача за первісним позовом на спірну земельну ділянку відсутня, то наслідком цього є висновок про те, що жодних майнових прав він не набув за договором від 28 жовтня 2011 року, а сам договір слід вважати неукладеним, як це визначено у його пунктах 3.1, 6.1. Крім того, майно набуте шляхом приватизації під час перебування у шлюбі, не стає спільною сумісною власністю подружжя, а є приватною власністю особи, що була суб`єктом приватизації. Спірна земельна ділянка була приватною власністю [PERSON] , оскільки він її приватизував і став її одноосібним власником на підставі розпорядження № 686 голови Слов`янської райдержадміністрації від 17 листопада 2008 року, після чого отримав відповідний Державний акт. Відчуження приватної власності [PERSON] не потребувало згоди його дружини, а тому посилання позивачем на п. 4.3 Договору, де перелічуються заяви [PERSON] про згоду на вчинення даного правочину, ніякого юридичного значення не має. [PERSON] помер [INFO] та після його смерті відкрилась спадщина. Дружина померлого відповідач у цій справі, як спадкоємець першої черги за законом, прийняла спадщину, серед якої виявилась спірна на цей час земельна ділянка. Крім того, 12 травня 2017 року, відповідач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Відомості щодо змісту свідоцтва про право на спадщину від 12 травня 2017 року, які наводяться позивачем у тексті позову, отримані ним у незаконний спосіб через порушення нотаріальної таємниці приватним нотаріусом, а тому є неналежним доказом, оскільки є припущенням позивача. Таким чином, позовна вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 12 травня 2017 року є безпідставною та такою, що не ґрунтується на нормах діючого законодавства України, через що у її задоволенні просить відмовити. Позовна вимога про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірну земельну ділянку на ім`я [PERSON] також не підлягає задоволенню, оскільки таке свідоцтво їй не видавалось і його фізично не існує. 14 грудня 2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив [PERSON] на зустрічну позовну заяву [PERSON] , обґрунтована наступним. У відзиві [PERSON] навів нові доводи, які він не наводив у первинній редакції свого позову, а також у заяві про уточнення позовних вимог, та які стосуються шлюбно-сімейних відносин [PERSON] і померлого [PERSON] . Ці обставини не підлягають врахуванню судом з процесуальних і фактичних підстав. [PERSON] у первинній редакції свого позову, у заяві про його уточнення таких обставин не наводив, відповідними доказами їх не підтверджував і не підтверджує, причин їх пізнього пред`явлення суду не вказує, а тому процесуально такі доводи є неприйнятними. Твердження [PERSON] з цього приводу спростовуються матеріалами спадкової справи № 25/2013, що витребувані судом за клопотанням первісного позивача та надані суду приватним нотаріусом. У заяві про прийняття спадщини за законом № 52 від 09 квітня 2013 року спадкоємець [PERSON] вказувала, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , який постійно мешкав до дня своєї смерті та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Повторно виданим свідоцтвом про шлюб від 11 лютого 2013 року підтверджується, що [PERSON] і [PERSON] , зареєстрували шлюб між собою 10 листопада 1988 року. Після державної реєстрації шлюбу прізвище чоловіка і дружини [PERSON] . Це підтвердив відділ державної реєстрації актів цивільного стану по місту Слов`янську. Отже, правові наслідки рішення Слов`янського міськрайонного суду від 06 лютого 2013 року не настали за волевиявленням самої [PERSON] та за фактом смерті [PERSON] , оскільки вказане рішення не набрало законної сили, а тому не виконувалось суті. Первісний позивач стверджує, що зареєстрував договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки 22 грудня 2011 року у відділі Держкомзему Слов`янського району. Утім, таке твердження не відповідає дійсності. Так, станом на 22 грудня 2011 року діяла постанова Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року № 1021, відповідно до якої функції щодо ведення державного реєстру земель, оформлення права власності на земельні ділянки покладено на територіальні органи земельних ресурсів. Якби первісний позивач дійсно вчинив державну реєстрацію переходу права власності до нового власника земельної ділянки, то докази цього автоматично б перейшли до Державного земельного кадастру, проте він таких відомостей не містить. Так, за правилом п. 119 Порядку ведення Державного кадастру від 17 жовтня 2012 року до Поземельної книги без подання заяви вносяться відомості про, зокрема, підпункт 6, зареєстровані земельні ділянки, отримані в результаті інформаційної взаємодії між кадастрами та іншими інформаційними системами. Позивачем за зустрічним позовом доведено, що за даними витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 08 травня 2020 року, відомості про перереєстрацію спірної земельної ділянки на [PERSON] в ньому не містяться. Не виявили таких відомостей і адвокатські запити до центрального апарату Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру. Натомість, первісний позивач на порушення свого процесуального обов`язку підтверджувати свої доводи за позовом належними, достовірними, достатніми доказами оригінал акту на спірну земельну ділянку з відміткою про її перереєстрацією на себе не надав, чим позбавив суд можливості встановити дійсні обставини справи та тим самим, не довів свою правову позицію. Єдиним належним доказом достовірності наданих копій документів може бути лише дослідження їх оригіналів. На ініційований судом запит з Держгеокадастру надійшла відповідь від 10 березня 2021 року за № 212/116-21, якою підтверджується правова позиція зустрічного позову. Матеріалами спадкової справи № 25/2013, яка долучена до провадження, така реєстрація за твердженням первісного позивача геть спростовується, адже приватний нотаріус,

Outcome: partial