Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-19 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до управління житлово-комунального господарства департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради про стягнення коштів. Свій позов мотивує тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду №2-4645/10 від 01.07.2010 року частково задоволено позов та вирішено стягнути з управління житлово-комунального господарства департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради витрати на будівельні роботи в сумі 31 650 грн, витрати на правову допомогу в сумі 1000 грн, 120 грн оплачених витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. 05.08.2010 року на виконання даного судового рішення видано виконавчий лист. Вказує, що з моменту набрання рішенням законної сили, з 29.07.2010 року відповідач рішення не виконував, кошти не перераховував. Державній виконавчій службі вдалося виконати вказане рішення лише 01.12.2017 року. Оскільки рішення суду від 01.07.2010 року набрало законної сили 29.07.2010 року, тому саме з цієї дати слід здійснювати нарахування сум, передбачених ст.625 ЦК України по дату його виконання - по 01.12.2017 року. Таким чином, сума, що підлягає до стягнення в його користь за період з 01.08.2010 року по 01.12.2017 року включно становить 38 559, 07 грн в тому числі: 31 262, 58 грн - інфляційні витрати, 7 296, 49 грн три проценти річних. На підставі наведеного просив стягнути з відповідача в його користь 38 559, 07 грн в тому числі:38 559, 07 грн - інфляційні витрати та 7 296, 49 грн три проценти річних та судові витрати по справі покласти на відповідача. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник відповідача Панасюк Н.М. заперечувала порти задоволення позову, вказала, що відповідно до п. 34 Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою КМУ від 03.08.2011 №845 та на виконання виконавчого листа від 01.07.2010 року Управлінням Державної казначейської служби України у м. Луцьк Волинської області з коштів Управління ЖКГ ЛМР на користь [PERSON] було стягнуто 32 770 грн. Крім того, між сторонами виникли зобов'язання з приводу відшкодування майнової шкоди, на яке не можуть нараховуватися 3% річних та інфляційні витрати. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази в справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду №2-4645/10 від 01.07.2010 року частково задоволено позов та вирішено стягнути з управління житлово-комунального господарства департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради на користь [PERSON] витрати на будівельні роботи в сумі 31 650 грн, витрати на правову допомогу в сумі 1000 грн, 120 грн оплачених витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу (а.с. 6) 05.08.2018 року на виконання вказаного рішення Луцьким міськрайонним судом було видано виконавчий лист (а.с. 7) 09.04.2014 заступником начальника Першого ВДВС Луцького МУЮ Смольською О.П. відкрито ВП№42920077 з виконання виконавчого листа №2-4645/10, виданого 05.08.2010 року про стягнення з управління житлово-комунального господарства департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради на користь [PERSON] 32 770 грн (а.с. 12) Згідно повідомлення про безспірне списання коштів з рахунків боржника від 28.12.2017 року №03-15/2185 вбачається, що відповідно до п. 34 Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою КМУ від 03.08.2011 №845 та на виконання виконавчого листа від 01.07.2010 року по справі №2-4645/10 Управлінням Державної казначейської служби України у м. Луцьк Волинської області було здійснено списання з коштів Управління ЖКГ ЛМР на користь [PERSON] загальна сума витрат 32 770 грн, а саме: витрати на будівельні роботи в сумі 31650грн, витрати на правову допомогу в сумі 1000 грн, витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 120 грн. 08.05.2018 року заступником начальника Першого ВДВС Луцького МУЮ винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №42920077, у зв'язку сплатою боргу в повному обсязі (а.с. 13) Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відтак грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. З урахуванням викладеного положення стаття 625 ЦК регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина третя статті 11 ЦК, в якій йдеться про те, що цивільні права та обов'язки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, із рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання та є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 06.06.2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 р. у справі № 6-38цс11, від 27.01.2016 р. № 6-771цс15). В даній справі спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, що регулюється Законом України «Про виконавче провадження», тому до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15. У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. На підставі викладеного, суд, з врахуванням роз'яснень Верховного Суду України, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову за безпідставності.

Outcome: dismissed