Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що наказом №8 від 18.01.1996 року він переведений лісником в Верхньо-Петрівецьке лісництво Сторожинецького держлісгоспу з 01.01.1996 року. Наказом №36 від 28.02.2000 року він переведений майстром Верхньо-Петрівецького лісництва Сторожинецького держлісгоспу з 28.02.2000 року. Наказом №188 від 20.05.2002 року він переведений лісником в Верхньо-Петрівецьке лісництво Сторожинецького держлісгоспу з 01.03.2002 року. Наказом №127 від 04.03.2010 року він переведений майстром лісу в Верхньо-Петрівецьке лісництво Сторожинецького держлісгоспу з 01.03.2010 року. Наказом від 23.01.2014 року його було звільнено з посади майстра лісу Верхньо-Петрівецьке лісництво Сторожинецького держлісгоспу з 24.01.2014 року за систематичне порушення трудової дисципліни та невиконання ним без поважних причин покладених на нього трудових обов'язків за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України. Наказом №279 від 17.12.2013 року на нього накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани. Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09.04.2014 року наказ №279 від 17.12.2013 року скасовано. Наказом №293 від 27.12.2013 року на нього накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани. Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 14.05.2014 року наказ №293 від 27.12.2013 року скасовано. Оскільки вказані накази про накладення на нього двох дисциплінарних стягнень скасовані, тому його необхідно поновити на роботі на посаду майстра лісу Верхньо-Петрівецького лісництва Сторожинецького держлісгоспу. Крім того, незаконними діями відповідача йому було заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює в 120000 грн. Враховуючи вищевикладене, просить суд скасувати наказ від 23.01.2014 року про звільнення його з роботи та поновити його на попередню роботу на посаду майстра лісу Верхньо-Петрівецького лісництва Сторожинецького держлісгоспу, стягнути його середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення 24.01.2014 року по день фактичного поновлення його на роботі, а також стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 120000 грн. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд позов задовольнити. Представники відповідача Пустовіт Юрій Омелянович та Костюк Микола Георгійович в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та пояснили суду, що посилання позивача на незаконність наказів №279 від 17.12.2013 року на № 293 від 27.12.2013 року є безпідставними, оскільки не мають значення для вирішення даної справи так як не спростовують факт систематичності порушень трудової дисципліни позивачем, отже не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог та скасування наказу №6 від 23.01.2014 року. Свідки по справі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що на території обходу майстра лісу [PERSON] було виявлено факт браконьєрства, а також факт незаконної порубки лісу. Вислухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. Так, судом встановлено, що наказом №6 від 23.01.2014 року [PERSON] було звільнено з посади майстра лісу Верхньо-Петрівецького лісництва ДП «Сторожинецьке лісове господарство» з 24.01.2014 року за систематичне порушення трудової дисципліни та невиконання ним без поважних причин покладених на нього трудових обов'язків за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України. Зокрема, йому оголошено догани: наказом №21 від 25.01.2013 року - за допущення незаконного полювання зі спричиненням шкоди підприємству; наказом №279 від 17.12.2013 року - за порушення правил охорони праці; наказом №293 від 27.12.2013 року за незаконне допущення до проведення обміру деревини та оформлення первинних документів некомпетентних, не уповноважених осіб. Крім того, [PERSON] було допущено незаконну рубку чотирьох дерев в кварталі 60 виділ 3. У відповідності до п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Разом з тим, рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09.04.2014 року наказ №279 від 17.12.2013 року скасовано. Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 14.05.2014 року наказ №293 від 27.12.2013 року скасовано. Як вбачається з п.п. 22, 23 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, попередня робота працівника. З огляду на викладені обставини, зокрема на скасування в судовому порядку наказів про оголошення доган позивачу від 17 грудня 2013 року та 27 грудня 2013 року, суд приходить до висновку про відсутність системності в невиконанні [PERSON] покладених на нього трудових обов'язків. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] раніше був неодноразово нагороджений грамотами за сумлінне відношення до своїх обов'язків, досягнення успіхів у праці. Статтею 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди, суд виходить з того, що згідно ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як вбачається з позовної заяви [PERSON] та наданих ним в судовому засіданні пояснень, протиправні дії відповідача призвели до стану безпорадності та невпевненості у майбутньому, спричинили психоемоційне перевантаження та депресію, призвели до втрати життєвих зв'язків, зокрема з колишніми співробітниками, а тому вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно п.3 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)»від 31.03.95. за №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вирішуючи питання про відшкодування [PERSON] моральної шкоди, суд виходить із того, що в судовому засіданні доведеним є факт порушення відповідачем трудових прав позивача, чим йому дійсно було спричинено моральні страждання, а тому в силу ст.237-1 КЗпП України на відповідачі лежить обов'язок відшкодувати позивачу заподіяну неправомірними діями моральну шкоду. Разом з цим, суд не вважає за можливе задовольнити позовні вимоги у частині відшкодування моральної шкоди саме в сумі 120000 грн., так як немає і не може бути абсолютних критеріїв майнового виразу душевного болю, честі та гідності особи, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням позивача і може мати суто умовний вираз. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить з конкретних обставин, які мають суттєве значення, приймає до уваги характер порушення трудових прав позивача та, враховуючи вимоги розумності й справедливості, вважає, що належному і дійсному її розміру відповідатиме сума в 800 гривень. На пiдставi викладеного, ст.ст. 21, 40, 149, 221, 232, 233, 235, 237-1 КЗпП України, п.п. 22, 23 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»,

Outcome: partial