Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом в якому просить визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру №1, загальною площею 69,6 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS], та на земельну ділянку, загальною площею 0,0913 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]. В порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя позивач також просить суд: - визнати за [PERSON] право власності на нежитлове вбудоване приміщення (комора), загальною площею 9,6 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS], та на автомобіль легковий універсал-В, марки «MITSUBISHI», модель «OUTLANDER», номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], 2005 року випуску, колір сірий; - визнати за [PERSON] право власності на автомобіль легковий хетчбек-В, марки «NISSAN», модель «MICRA», номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], 2014 року випуску, колір білий. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що набув у власність квартиру [ADDRESS], до укладення шлюбу із відповідачем за особисті кошти, а земельна ділянка була набута у власність [PERSON] у порядку безоплатної приватизації із земельного фонду, внаслідок реалізації особистого, одноразового права безоплатної передачі в межах передбачених Законом норм, у зв'язку із чим вказане нерухоме майно є особистою приватною власністю позивача. Об'єктом права спільної сумісної власності сторін, яке набуте подружжям за час шлюбу, позивач визначив наступне рухоме та нерухоме майно: нежитлове вбудоване приміщення (комора), загальною площею 9,6 м2, розташоване за адресою: [ADDRESS], набуте та зареєстроване на праві власності за [PERSON], згідно свідоцтва про право власності серії [NUMBER], видане 05.01.2015 року; автомобіль легковий універсал-В, марки «MITSUBISHI», модель «OUTLANDER», номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], 2005 року випуску, колір - сірий, зареєстрований на праві власності за [PERSON] 03.04.2013 року, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER]; автомобіль легковий хетчбек-В, марки «NISSAN», модель «MICRA», номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], 2014 року випуску, колір - білий, зареєстрований на праві власності за [PERSON] 18.10.2014 року, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER]. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, та просили суд їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі, подала до суду заяву про визнання позову у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони, [PERSON] та [PERSON], з 28 квітня 2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 18 жовтня 2017 року було розірвано (а.с.9). Згідно витягу про державну реєстрацію прав від 15.12.2012 року за №36748364, право власності [PERSON] на квартиру №1, загальною площею 69.6 м2, за адресою: [ADDRESS], виникло на підставі свідоцтва про право власності від 12.12.2012 року [NUMBER], виданого на підставі рішення виконкому Іллічівської міської ради від 29.11.2012 року за № 755, яке, у свою чергу, було прийняте на підставі договору інвестування в будівництво житла від 25.02.2005 року № 638, додаткової угоди від 22.08.2008 року №1, додаткової угоди від 22.08.2008 року №2 та акту прийому - передачі квартири в закінченому будівництвом багатоповерховому житловому будинку від 22.08.2008 року (а.с.11-17). Згідно п.1.1 договору інвестування в будівництво житла від 25.02.2005 року №638, та п.1 додаткової угоди від 22.08.2008 року №1, а також додаткової угоди №2 від 22.08.2008 року про відступлення права вимоги за договором інвестування в будівництво житла від 25.02.2005 року №638, які укладені між ТОВ «Будівельна фірма «МОНОЛІТ», [PERSON] та [PERSON], судом встановлено, що позивач набув квартиру [ADDRESS], до укладення шлюбу із відповідачем - [PERSON], за особисті кошти, про що також свідчить наявний у матеріалах справи акт прийому - передачі квартири в закінченому будівництвом багатоповерховому житловому будинку від 22.08.2008 року, яким передбачено, що вартість квартири сплачено повністю та ТОВ «Будівельна фірма «МОНОЛІТ» претензій до інвестора - [PERSON] не має. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.1, 3 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу, а також майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Як вбачається із матеріалів справи та наведеного вище, квартира [ADDRESS], була набута позивачем до укладення шлюбу із відповідачем, за особисті кошти, у зв'язку із чим суд погоджується із доводами позивача про належність [PERSON] даного майна на праві його особистої приватної власності. Окрім цього, судом встановлено, та як вбачається із інформаційної довідки з Державного реєстру речових права на нерухоме майно № 66900341 від 30.08.2016 року (а.с.18-19), [PERSON] набув у власність земельну ділянку, загальною площею 0,0913 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], на підставі рішення Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області за №335-IIV від 28.07.2016 року, яким затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадян та передано із земель запасу житлової та громадської забудови земельну ділянку у власність позивача безоплатно із цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в порядку передбаченим положеннями норм Земельного кодексу України про безоплатну передачу земельних ділянок у власність громадян із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації (а.с.20,21). Згідно п.182 постанови Пленуму від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», Верховним Судом України роз'яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Враховуючи наведене вище, суд погоджується із доводами позивача про належність останньому вказаної земельної ділянки на праві особистої приватної власності. Окрім цього, суд дійшов висновку, про що не заперечували сторони, що відповідно до ст.60 СК України до об'єкту права спільної сумісної власності сторін, яке набуте подружжям за час шлюбу, слід віднести нежитлове вбудоване приміщення (комора), загальною площею 9,6 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS]; автомобіль легковий універсал-В, марки «MITSUBISHI», модель «OUTLANDER», номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], 2005 року випуску та автомобіль легковий хетчбек-В, марки «NISSAN», модель «MICRA», номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], 2014 року випуску (а.с.25-28). Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 статті 71 СК України передбачає, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При цьому, суд бере до уваги усну домовленість сторін щодо порядку володіння та користування автомобілями, яку сторонами не спростовано у судовому засіданні, та вважає її основою для поділу майна із присудженням кожному з подружжя в особисту власність конкретно визначеної речі. Під час розгляду справи сторони дійшли згоди, що вартість спільного сумісного майна, яке підлягає поділу, згідно позовних вимог, є рівноцінним, та відсутні підстави присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно. Таким чином, суд зазначає, що наявні всі достатні та необхідні правові підстави для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: approved