Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ізяславського районного суду Хмельницької області з цивільним позовом до Державної установи «[PERSON] виправна колонія (№58)» (Далі ДУ «ЗВК (№58)») про зобовязання відповідача сплатити йому моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. В обґрунтування позову, який в ході розгляду було уточнено, позивач вказав, що він відбуває покарання у ДУ «ЗВК (№58)», та наданий час вирішується питання щодо касаційного оскарження рішення апеляційного суду Київської області, у звязку з чим йому необхідний телефонний зв'язок, щоб погоджувати важливі питання з адвокатом по лінії захисту. Однак, відповідач перешкоджає йому у цьому, а саме 22.11.2017 рішенням ДУ «ЗВК (№58)» [PERSON] поміщено на 10 діб карцеру де він відбував стягнення з 22.11.2017 по 02.12.2017, де за вказаний період та після відбуття дисциплінарного стягнення на щоденні його заяви з приводу надання можливості на телефонний дзвінок, адміністрація колонії йому відмовляла. Крім того зазначив, що дане свавілля ДУ «ЗВК (№58)» має систематичний характер, на протязі всього часу його утримання у вказаній колонії, посадові особи ДУ «ЗВК (№58)» надають можливість на телефоні дзвінки по їх настрою, спілкування по телефону надається лише двічі на тиждень по 15 хв., хоча позивач щоденно пише заяви на телефонний дзвінок. Вказані дії відповідача вважає як грубе порушення його прав та перешкоджанню в реалізації прав на захист стосовно касаційного оскарження винесеного стосовно нього вироку, що супроводжують собою масу дискомфорту, переживань і нервів, тому просить зобовязати відповідача сплатити йому 20 000 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали та просять його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення даного позову, надавши при цьому письмовий відзив на позовну заяву. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] з 11 серпня 2017 року відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в ДУ «ЗВК (№58)». 29 грудня 2014 року прийнято Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджені наказом Міністерства юстиції України 29.12.2014 № 2186/5. Пунктом 2 розділу XIV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань визначено, що адміністрація установи виконання покарань забезпечує надання засудженим телефонних розмов без обмеження їх кількості у визначений розпорядком дня час. З метою реалізації права на телефонні розмови усіх засуджених, які відбувають покарання в установі, тривалість розмови одного засудженого не повинна перевищувати 15 хвилин. Відповідно до ст. 1 Кримінально-виконавчого кодексу України(по тексту -КВК України) кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими. Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов'язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними. Згідно ст. 2 КВК України кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно зі ст. 3 КВК України до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України. Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання. Держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку. Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду. Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання. (ч. 1, 2, 4 ст. 7 КВК України). На осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обов'язки засуджених до позбавлення волі, передбачені статтею 107 цього Кодексу (ч. 2ст. 151 КВК України). Згідно ч. 1ст. 107 КВК України засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України здійснювати листування з особами, які знаходяться за межами колоній, вести з ними телефонні розмови, у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв'язку, користуватися глобальною мережею Інтернет. Частиною 5 ст. 110 КВК України визначено, що засудженим надається, в тому числі й під час перебування в стаціонарних закладах охорони здоров'я, право на телефонні розмови (у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв'язку) без обмеження їх кількості під контролем адміністрації, а також користуватися глобальною мережею Інтернет. Телефонні розмови оплачуються з особистих коштів засуджених. Телефонні розмови між засудженими, які перебувають у місцях позбавлення волі, забороняються. Телефонні розмови та користування у глобальній мережі Інтернет оплачуються з особистих коштів засуджених. Телефонні розмови проводяться протягом дня у вільний від роботи час та поза часом, передбаченим для приймання їжі та безперервного сну, а за необхідності та за погодженням з адміністрацією - у будь-який час. Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі регулюють Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 29.12.2014 № 2186/5(по тексту - Правила). Ці Правила обов'язкові для виконання персоналом установ виконання покарань, засудженими, які в них утримуються, а також іншими особами, які відвідують ці установи (п. 1 Правил). Адміністрація установи виконання покарань, забезпечує надання засудженим телефонних розмов без обмеження їх кількості у визначений розпорядком дня час. З метою реалізації права на телефонні розмови усіх засуджених, які відбувають покарання в установі, тривалість розмови одного засудженого не повинна перевищувати 15 хвилин. Для проведення телефонних розмов у визначеному адміністрацією установи виконання покарань місці, встановлюються таксофони та забезпечується наявність засобів рухомого (мобільного) зв'язку, які знаходяться на обліку установи. Факт телефонної розмови засудженого реєструється у журналі обліку телефонних розмов засуджених (п. 2 розділу XIV Правил). Отже, права засуджених до позбавлення волі захищені Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами, які регулюють питання виконання покарань. При цьому, умови виконання покарання, зокрема у виді довічного позбавлення волі визначені Правилами внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, які є обов'язковими до виконання, як адміністрацією установ виконання покарань, так і усіма засудженими. У ході розгляду справи встановлено, що [PERSON] неодноразово звертався до адміністрації колонії із заявами про надання права на телефоні розмови з рідними і захисником, а саме: 06, 07, 13, 14, 20, 22 листопада 2017 року; 05, 06, 14, 15, 18 грудня 2017 року, що підтверджується вказаними заявами наявними у матеріалах справи. Відповідно до журналів надання телефонних розмов для засуджених №№ 7677, 7530, 7410 по ЗВК № 58, [PERSON] здійснював дзвінки: 19, 29, 31 серпня 2017 року; 04, 08 вересня 2017 року; 02, 11 жовтня 2017 року; 06, 08, 13, 15, 20, 22 листопада 2017 року; 05, 06, 08, 14, 15, 18, 20 грудня 2017 року. Згідно наказу начальника ЗВК № 58 Про затвердження розпорядку дня для засуджених [PERSON] виправної колонії № 58 від 03 лютого 2017 року, у примітці визначено, що телефонні переговори надаються без обмежень їх кількості: понеділок пятниця з 09.00-11.30 год. та з 14.00-17.00 год., окрім вихідних та святкових днів. Як вбачається з пояснень свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які відбувають покарання у ЗВК № 58, та які були допитані окремо один від одного, суду показали, що відносно засуджених з боку адміністрації колонії постійно порушуються їхні права на телефонні дзвінки, право на дзвінки надається лише двічі на тиждень, а також на території колонії існує внутрішній графік надання телефонних дзвінків, однак вказаного графіку засуджені не бачили, що і не заперечується ними у судовому засіданні. Також, свідки стверджували, що [PERSON] щоденно писав заяви про надання права на телефонний дзвінок, хоча жоден з них у період з серпня по грудень 2017 року не перебував в одній камері з [PERSON]В, що і не заперечується останнім у судовому засіданні. За таких обставин, суд відноситься критично до показів даних свідків, та такими, що не заслуговують на увагу, оскільки останні у спірний період не відбували покарання в одній камері з позивачем по справі, тому не могли бачити факт написання заяв про надання права на телефонний дзвінок [PERSON] Крім того, шляхом співставлення заяв [PERSON] про надання права на телефонний дзвінок та журналів надання телефонних розмов для засуджених, вбачається, що [PERSON] надавалися відповідні дзвінки по телефону, що стверджується його підписами у даних журналах, лише за 14 грудня 2017 року відсутній його підпис. Однак, відсутність даного підпису з врахування обставин справи не свідчить про те, що [PERSON] було завдано моральної шкоди. Також, відповідно до журналів надання телефонних розмов для засуджених, [PERSON] неодноразово здійснював своє право на телефонні дзвінки і без заяв. Разом з тим, слід вказати наступне, згідно з вимогами ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. У відповідності до розяснень, наданих постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. За змістом ст.ст. 13, 76, 78, 81, 89 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Слід зазначити, що п. 13-1 ч. 1 ст. 537, ч. 9 ст. 539 КПК України передбачено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань, що здійснюється згідно з правилами адміністративного судочинства. Як встановлено судом, у своїй позовній заяві [PERSON] просить зобовязати відповідача відшкодувати на його користь моральну шкоду, заподіяну йому внаслідок ненадання йому права щоденно на телефонні дзвінки, згідно його заяв. Тому, [PERSON] мав право оскаржити неправомірні, на його думку, дії чи бездіяльність відповідача щодо не надання права на телефоні дзвінки у порядку КАС України. Однак доказів визнання таких дій протиправними у порядку, передбаченому чинним законодавством, суду не надано. Лист представника Уповноваженого з питань реалізації національного превентивного механізму [PERSON] від 25.01.2018, який був долучений до матеріалів провадження за клопотанням позивача, а саме про порушення його прав з боку працівників ДУ «ЗВК (№ 58)», жодним чином не підтверджують та не спростовують факт не надання [PERSON] права на телефонний дзвінок, а тому не є доказом неправомірності дій відповідача. Таким чином, суду не надано належних та допустимих доказів неправомірності дій відповідача про неналежне надання права на телефонні дзвінки, отже суд приходить до висновку про відсутність підстав для зобовязання відповідача сплатити [PERSON] моральну шкоду, а тому позов до задоволення не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed