Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з відповідачем вони перебувають у шлюбі, який було зареєстровано 29 вересня 2012 року Міським Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції у Донецькій області, Актовий запис № 693. Від шлюбу мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя з відповідачем не склалося через те, що між ними з часом виникли суттєві взаємні непорозуміння та різні погляди на життя, відсутні спільні інтереси, належна підтримка та допомога. Сімейне життя з відповідачем стало неможливим. На теперішній час стосунки вони не підтримують, проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Спору між ними про поділ спільного майна та місце проживання дитини на даний час не існує. Просить суд розірвати шлюб, зареєстрований між ними 29 вересня 2012 року Міським Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції у Донецькій області, Актовий запис № 693. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Відповідач [PERSON] надала заяву, в якій вимоги позивача визнала, не заперечувала проти їх задоволення. Просила суд залишити їй прізвище - « [PERSON] ». Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Судом встановлено, що сторони 29 вересня 2012 року уклали шлюб, про що Міським Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції у Донецькій області, складено відповідний Актовий запис № 693 (а.с.5). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження (а.с. 7). Сімейне життя з відповідачем не склалося через те, що між ними з часом виникли суттєві взаємні непорозуміння та різні погляди на життя, відсутні спільні інтереси, належна підтримка та допомога. Сімейне життя з відповідачем стало для неї неприйнятне та неможливе. На теперішній час стосунки вони не підтримують, проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Спору між ними про поділ спільного майна та місця проживання дитини на даний час не існує. Таким чином, їх сім`я фактично розпалася, шлюб існує тільки формально і зберегти його неможливо. Надання часу для примирення позивач вважає недоцільним, так як всі можливості зберегти сім`ю вичерпані. В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв`язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно - правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно ч. 1 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст. 56 Сімейного кодексу України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 Сімейного кодексу України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідач [PERSON] не просить суд відновити дошлюбне прізвище і бажає надалі іменуватися прізвищем « [PERSON] ». Позивач [PERSON] не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов`язані із зверненням до суду. Таким чином у суду є усі підстави для задоволення позовних вимог та розірвання шлюбу між сторонами, так як подальше спільне життя подружжя та збереження сім`ї неможливе. На підставі викладеного,

Outcome: approved