Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] , Першої Тернопільської державної нотаріальної контори, просить визнати нікчемним заповіт посвідчений Державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Утинською З.З. по реєстру за № 1-99 із реквізитами: місце складання «місто Тернопіль, Україна», дата складання «двадцять шостого дві тисячі дев`ятнадцятого року», час «11 год. 35 хв.». В обґрунтування своїх позовних вимог вказує на те, що [INFO] померла його тітка [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина. 22 серпня 2014 року [PERSON] вчинила заповіт, який своє майно заповіла позивачу, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 08 травня 2019 року позивач звернувся до Тернопільської державної нотаріальної контори з приводу оформлення спадщини, однак йому було відмовлено, оскільки [PERSON] вчинила ще один заповіт на користь [PERSON] . У заповіті, який посвідчений Державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Утинською З.З. по реєстру за № 1-99 зазначається дата «двадцять шостого дві тисячі дев`ятнадцятого». Натомість, згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 56081340 від 08.05.2019 дата та час реєстрації заповіту за номером в реєстрі 1-99 вказана 26 лютого 2019 року 11 год. 11 хв., проте, на спірному заповіті вказано час підписана «11 год. 35 хв.». Таким чином, позивач вважає, що спірний заповіт не зареєстрований у Спадковому реєстрі, оскільки, з його змісту неможливо встановити дату його складання та співставити з даними Спадкового реєстру, де зазначено дату «26.02.2019 року», а час його складання зазначений у Спадковому реєстрі «11:11 год.» передує часу зазначеному у тексті оскаржуваного заповіту «11 год. 35.». Тому, слід вважати, що у спадковій справі після смерті [PERSON] відсутній заповіт, який складений 26.02.2019 року 11 год. 11 хв. З цих підстав, просить суд позов задовольнити. 02 серпня 2021 року від представника відповідача Першої Тернопільської державної нотаріальної контори на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву у якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та виключити Першу Тернопільську державну нотаріальну контору з числа відповідачів, визначивши останню третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог. Крім того, вказує, що 26 лютого 2019 року [PERSON] , державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори, посвідчено заповіт зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій державного нотаріуса Першої тернопільської державної нотаріальної контори за № 1-99 від 26 лютого 2019 року, відомості про який внесено до Спадкового реєстру: номер у Спадковому реєстрі: 63817277; бланк: ННМ 379155; місце посвідчення: Тернопільська область, Тернопільський міський округ, Перша тернопільська державна нотаріальна контора, дата посвідчення: 26 лютого 2019 року; місце зберігання: Перша тернопільська державна нотаріальна контора, 46001 Тернопільська область, місто Тернопіль, вулиця Коперніка, 1, заповідач: [PERSON] , податковий номер - [NUMBER] , народилась [INFO] в селі Соснів Теребовлянського району Тернопільської області; зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; дата та час реєстрації: 26 лютого 2019 року, об 11:11; реєстратор: Перша тернопільська державна нотаріальна контора; витяг сформував: [PERSON] . Відповідно до Інформаційної довідки з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, заповіт з номером та серією бланку ННМ 379155 було зареєстровано 26 лютого 2019 року. Заповідач, [PERSON] , на момент складання та підписання заповіту перебувала у здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміла та усвідомлювала значення своїх дій, не перебувала під чиїмось тиском, впливом обману, погрозою насилля, оформлення заповіту не було вимушеним, не було написаним під небезпечної для життя хвороби або внаслідок важких обставин. В ході посвідчення заповіту [PERSON] зачитано вголос та усно роз`яснено приписи законодавства, а саме статтей 1241, 1254, 1307 Цивільного кодексу України. На випадок смерті [PERSON] побажала так розпорядитись своїм майном: «все моє майно, де б воно не було та з чого б не складалось, а також все те майно, яке буде належати мені на день смерті і на яке я за законом матиму право, - заповідаю [PERSON] , [INFO] .». Отже, нотаріусом було встановлено, що заповідачем, [PERSON] , розпорядження щодо її майна було зроблене особисто, за власною волею, без жодного примусу, на момент посвідчення заповіту особа заповідач чітко розуміла та усвідомлювала свої дії та вчинки. Заповіт був написаний за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, прочитаний заповідачем вголос та підписаний власноручно. 02 серпня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача [PERSON] - адвоката Багранюка В.С. у якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області розглядалась справа № 607/24131/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Перша тернопільська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним та Висновком експерта №3/3-421/20 від 24 грудня 2020 року встановлено, що підпис від імені [PERSON] та рукописний текст «Вголос мною прочитано та підписано власноручно ( [PERSON] ) у примірнику заповіту, посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Утинською З.З. «Двадцять шостого дві тисячі дев`ятнадцятого року» зареєстрованому в реєстрі за №1-99, виконані [PERSON] . Отже, вбачається, що жодних дефектів волі заповідача під час складання та посвідчення спірного заповіту - немає. Вказує, що дійсно, при фіксації поточної дати посвідчення заповіту нотаріусом було допущено технічну помилку (описку), не зазначено місяць року. При цьому, не зазначення на початку тексту заповіту місяця у даті його складення є технічною опискою і не впливає на його дійсність, оскільки повна дата та час зазначені нижче у посвідчувальному написі. Водночас, у посвідчувальному написі у спірному заповіті зазначено, що «м. Тернопіль, Україна, п`ятнадцятого лютого дві тисячі дев`ятнадцятого року». Однак, у посвідчувальному написі також мітиться технічна описка щодо зазначення числа місяця, а саме замість «двадцять шостого» помилково зазначено «п`ятнадцятого». Наявність вищезазначених помилок (описок) зумовлена тим, що у зв`язку з хворобою та похилим віком [PERSON] (надмірна вага та хвороба ніг), заповіт було підписано заповідачем на дому за адресою: [ADDRESS] . Однак у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій зроблено відповідний запис про вчинену нотаріальну дію, а саме: заповіт від 26 лютого 2019 року за номером у реєстрі 1-99, де [PERSON] власноруч підписалась. Таким чином, число місяця (26) та рік (2019) вказані на початку тексту заповіту, а місяць року (лютого) вказано нижче у посвідчувальному написі, а відтак вимоги щодо форми заповіту були дотримані. Таким чином, спірний заповіт складено у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, про що міститься відповідна інформація у тексті спірного заповіту, незважаючи на наявність технічних описок. За таких обставин, державним нотаріусом Утинською 3.3. не було порушено вимог ст. 1247 ЦК України. Порушення на які вказує позивач у своєму позові жодним чином не впливають на форму правочину (заповіту), волевиявлення заповідача і на ті вимоги про порядок його посвідчення, які закріплені в ЦК України. Просить суд врахувати, що заповідач [PERSON] не отримувала від позивача жодної допомоги та підтримки протягом свого життя, а відтак вочевидь змінила свою волю щодо розпорядження майном після своєї смерті. У той же час відповідач [PERSON] та його дружина ще з 2008 року фактично доглядали за [PERSON] , постійно її відвідували та здійснювали її поховання. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 червня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві. В судовому засіданні представники відповідачів заперечили щодо задоволення позовних вимог з підстав, які наведені у відзивах на позовну заяву. Дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, суд встановив такі обставини. Відповідно до заповіту від за номером 56451343, бланк НАВ879633, номер в реєстрі 2276, посвідчений 28.08.2014 року приватним нотаріусом Мартюк Н.М. [PERSON] заповіла [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] своє майно. Також, як вбачається із заповіту, датованого «двадцять шостого дві тисячі дев`ятнадцятого року», бланк серії ННМ №379155, посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Утинською З.З., [PERSON] все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось, а також все те майно, яке буде належати їй на день смерті та на яке за законом матиме право заповіла [PERSON] .. У тексті заповіту зазначено, що [PERSON] стверджує, що цей заповіт складено нотаріусом на її прохання з її слів за допомогою комп`ютерної техніки відповідає її волі, власноручно зазначивши, що його вголос прочитано нею та підписано власноручно. Заповіт записано нотаріусом зі слів [PERSON] , до підписання, прочитаний уголос заповідачем [PERSON] та власноручно підписаний нею у присутності нотаріуса о 11 год. 35 хв. Особу встановлено, дієздатність перевірено. У зв`язку із похилим віком та на прохання заповідача [PERSON] заповіт складено та посвідчено удома за адресою: [ADDRESS] . Зазначений заповіт зареєстровано в реєстрі за номером 1-99. Судом досліджено Книгу вчинення нотаріальних дій Першої тернопільської державної нотаріальної контори, оглянутої у судовому засіданні, у якій на сторінках 20-21 зазначено, що спірний заповіт нотаріусом Утинською З.З. за реєстровами номером 1-99 посвідчено 26 лютого 2019 року. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 03 травня 2019 року Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті [INFO] Першою тернопільською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа №359/2019. Із заявами про прийняття спадщини 08.05.2019 року звернулись [PERSON] , [PERSON] , 18.06.2019 року звернувся [PERSON] . Також, 17 вересня 2019 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулась [PERSON] , а також [PERSON] про прийняття спадщини за законом. Відповідно до висновку експерта від 24.12.2020 року №3/3-421/20 проведеного у цивільній справ №607/24131/19, підпис від імені [PERSON] та рукописний текст «Вголос мною прочитано та підписано власноручно ( [PERSON] ) у примірнику заповіту, посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Утинською З.З. «Двадцять шостого дві тисячі дев`ятнадцятого року» зареєстрованому в реєстрі за №1-99, виконані [PERSON] . З свідоцтва про поховання від 04 травня 2019 року, договору-замовлення на організацію поховання №532 від 03 травня 2019 року, квитанції СКП «Ритуальна служба Бюро ритуальних послуг» [PERSON] замовляла та оплачувала ритуальні послуги у зв`язку із смертю [PERSON] . Заслухавши пояснення учасників, дослідивши докази, суд доходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, зважаючи на таке. Відповідно до статтей 1216-1219 Цивільного Кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За нормами статті 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи визначені у заповіті. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Вимоги до форми заповіту встановлені статтею 1247 ЦК України, відповідно до якої заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; має бути особисто підписаний заповідачем, а якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу; заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251, 1252 цього Кодексу. Статтею 1248 Цивільного кодексу України передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Частиною першою статті 1257 Цивільного кодексу України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Аналіз частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253 ЦК України. Наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникало б жодного сумніву в цьому. У постанові Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі № 525/607/17 (провадження № 61-1339св17) суд касаційної інстанції зробив висновок, що «посилання касаційної скарги на порушення загальних вимог щодо форми заповіту є безпідставними, оскільки відсутність у заповіті певних реквізитів, передбачених Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, може розцінюватися як порушення форми заповіту у тому разі, коли відсутність таких реквізитів позбавляє можливості встановити особу спадкодавця, свободу його волевиявлення, час, місце вчинення заповіту, особу, яка його нотаріально посвідчила, тощо.» Крім того, у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №564/1226/16-ц (провадження № 61-1342св18) суд зробив висновок, що виготовлення секретарем сільської ради тексту заповіту заздалегідь не є підставою для визнання його недійсним». Позивач заявив вимогу про встановлення нікчемності заповіту без застосування наслідків недійсності правочину, тому колегія доходить висновку, що [PERSON] обрав неналежний спосіб захисту, а відтак позов з цих підстав задоволенню не підлягає. Як видно із заповіту, який [PERSON] на бланку серії ННМ №379155, посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Утинською З.З., в ньому зазначена дата «двадцять шостого дві тисячі дев`ятнадцятого року». Суд вважає, що таке зазначення дати є явною технічною опискою. Дату складання заповіту саме 26 лютого 2019 року підтверджується інформаційною довідкою з спадкового реєстру від 08.05.2019 року, реєстром нотаріальних дій, в якому на даті 26 лютого 2019 року під номером 1-99, зареєстрований заповіт [PERSON] на бланку серії ННМ №379155. Така технічна помилка (описка) в заповіті не впливає на його дійсність, не свідчить про порушення його форми та порядку посвідчення. Не підтверджуються і доводи позивача про те, що [PERSON] посвідчувався ще один заповіт, оскільки таких доказів суду не надано. Тому, суд доходить висновку, що оспорюваний заповіт складено та посвідчено з дотриманням вимог законодавства, а позивачем не доведено належними доказами підстав його недійсності. Крім того, згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що: «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) викладено висновок, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». У цій постанові Велика Палата Верховного Суду не погодилась з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину. У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду та Верховного Суду України у цій частині. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». Крім того, у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 620/564/19 (провадження № 61-6254св21), від 13 вересня 2021 року у справі № 146/898/20 (провадження № 61-10983св21), від 28 жовтня 2021 року у справі № 498/606/17 (провадження № 61-545св20), у справі за позовом про встановлення нікчемності правочину, суд дійшов висновку про те, що позивач заявив вимогу про встановлення нікчемності заповіту без застосування наслідків недійсності правочину, у зв`язку з чим обрав неналежний спосіб захисту, а отже позов з цих підстав задоволенню не підлягає. Отже, встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд доходить остаточного висновку про те, що позовні вимоги до задоволення не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed