Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

[PERSON] (далі позивачка) звернулася до суду позовом, який обґрунтовувала тим, що в період з 22 лютого 2003 року по 04 квітня 2017 року вона перебувала у шлюбі з [PERSON] , під час якого у них народився син [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати із позивачкою. [PERSON] є студентом другого курсу в Навчально-науковому інституті економіки Національного університету «Чернігівська політехніка» денної форми навчання, термін навчання з 28 вересня 2020 року по 30 червня 2024 року. Враховуючи, що на утримання сина (навчання, харчування, придбання одягу, підручників, проїзд) необхідні значні кошти, яких позивачці не вистачає, дитина потребує матеріальної допомоги від батька, тому звернулася до суду з даним позовом. Просила стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з продовженням навчання, в розмірі ј частки усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дати звернення до суду до досягнення ним 23 -х років за умови продовження навчання. Ухвалою судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09.09.2021 позовна заява прийнята до розгляду та ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 18.10.2021 відповідачем в особі представника адвоката Глазун Т.О. подано відзив, в якому зазначено, що відповідач на утриманні двох малолітніх дітей 2017 р.н. та 2021 р.н., на його утриманні перебуває і дружина, його витрати значно зросли. У відзиві також зазначено, що відповідач визнає свій обов`язок щодо утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги і що він може надавати матеріальну допомогу, однак заперечує щодо стягнення 1/4 частини від усіх видів доходу, оскільки ця позовна вимога є завищеною і необґрунтованою. Відповідач не заперечував щодо визначення судом частки і стягувати з нього аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, у розмірі 1/8 частки з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно. 20.10.2021 позивачка подала до суду заяву (відповідь на відзив), у якій зазначила, що на даний час навчання не проводиться дистанційно і тому кошти потрібні на проїзд до місця навчання, одяг та продукти харчування та підручники. Син перебуває на повному утриманні матері і відповідач не допомагає добровільно дитині. Позивачка про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, у своїй заяві від 20.10.2021 просила провести судовий розгляд без її участі, позовну заяву підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач та його представник про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у своїй заяві від 27.10.2021 представник відповідача просила судове засідання проводити без їх участі, а при ухваленні рішення врахувати поданий на позовну заяву відзив. Третя особа про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, пояснень щодо позовних вимог не надав. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, оскільки при підготовці справи до розгляду дотримано вимоги ЦПК України щодо належного повідомлення сторін у справі про розгляд справи. Перешкод для здійснення розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та вирішення справи і ухвалення судового рішення за наявними матеріалами судом не встановлено. Відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює. Дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх у сукупності, суд приходить наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у шлюбі з 22 лютого 2003 року. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 04 квітня 2017 року шлюб був розірваний (а.с.9). Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження (а.с.6). [INFO] [PERSON] досяг повноліття. Обставина, що спільний повнолітній син сторін навчається у Навчально-науковому інституті економіки Національного університету «Чернігівська політехніка» на денній формі навчання з 28 вересня 2020 року по 30 червня 2024 року підтверджується довідкою № 46/103- 16 від 02.08.2021, виданою відділом кадрів Національного університету «Чернігівська політехніка» (а.с.8). Згідно п.п. 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини ООН від 20 листопада 1989 року, яку було ратифіковано та яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до норм ст.199 Сімейного кодексу України (далі СК України), якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Вказана норма закону розповсюджує обов`язок батьків надавати утримання повнолітнім дітям на випадки, коли дитина продовжує навчання та вимагає у зв`язку з цим матеріальної допомоги. Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі. Стаття 200 СК України передбачає, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. У пункті 20 постанови Пленуму ВС України від 15.05.06 № 6 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Отже, законодавством передбачено, що батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який би дозволив їм утримувати себе та своїх повнолітніх дітей, а тому особа має довести наявність вищевказаних фактів, які надають право стягувати аліменти на повнолітню дитину. Згідно з положеннями ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У своїй позовній заяві позивачка зазначила, що відповідач має доходи, які вказують на можливість надавати сину матеріальну допомогу. При цьому будь-яких доказів на підтвердження даного факту нею не надано. Не наведено також і інших мотивів, підтверджених належними доказами, які б дали можливість проаналізувати майновий стан сторін, інші обставини їх життя. Натомість відповідач також не додав до відзиву довідку про доходи, на підтвердження того, що не має можливості платити аліменти на повнолітню дитину. Надані відповідачем докази захворювання не спростовують того факту, що відповідач є працездатною особою та отримує дохід, тобто, є спроможним надавати матеріальну допомогу своєму сину. Судом при вирішенні спору приймаються до уваги також ті обставини, що відповідач, як батько, зобов`язаний приймати участь у наданні матеріальної допомоги сину у зв`язку з навчанням, тягар його утримання не може бути покладений тільки на матір, а безспірних доказів, які б свідчили про те, що відповідач є неспроможним надавати таку допомогу, суду не надано. Сімейним кодексом України\~передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними 23 років. Виходячи зі змісту\~ст.182 СК України, до обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів відносяться: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до ст.201 СК України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Виходячи з інтересів повнолітнього сина сторін, враховуючи надані суду докази щодо продовження ним навчання, а також беручи до уваги те, що відповідач не заперечував з приводу стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, а лише не погоджувався із їх розміром, зазначеним у позовних вимогах, який вважав завищеним, суд приходить висновку про часткове задоволення позову та доцільність стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, аліменти в розмірі 1/6 частки усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 31 серпня 2021 року (дня звернення до суду з позовом) і до закінчення ним навчання, але не довше як до досягнення 23 років чи припинення навчання. Суд враховує, що при вирішенні даного спору не підлягає застосуванню частина друга ст.182 СК України щодо мінімального розміру аліментів, оскільки вона стосується неповнолітніх дітей. Такий правовий висновок був висловлений також у постанові Верховного Суду від 12 березня 2018 року у справі № 569/8960/17. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі ст. ст. 199 - 201 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial