Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-16 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], в якому просить визнати за ним право власності на 1/2 квартири [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивував тим, що 03.10.2002 року одружився із відповідачкою, актовий запис № 59. 11.01.2007 року у них народилося троє дітей (тройнята): [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. В зв'язку з народженням тройнят Івано-Франківською обласною адміністрацією було прийнято рішення надати їхній сім'ї матеріальну допомогу по виділенню житла на придбання квартири в сумі 150 тисяч гривень. Так, 17.12.2007 року через приватного нотаріуса Городенківського районного нотаріального округу Стефурак Н.Я. було оформлено Договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), що зареєстровано в реєстрі за № [NUMBER] та знаходиться по адресу: квартира [ADDRESS]. Дана квартира була оформлена на [PERSON] в частці 1/1, що стверджується витягом за № 18388309 від 04.04.2008 року. На даний час позивач бажає оформити за собою право власності на 1/2 частину даної квартири, так як все майно, що придбано за час спільного проживання однією сім'єю - являється спільним майном подружжя. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали з наведених в ньому підстав, просять задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала. Суду пояснила, що оскільки квартира придбана за кошти, які були надані з обласного бюджету у зв'язку з народження дітей (тройнят), то кожному члену сім'ї повинна бути встановлена 1/5 частка житла або збільшити її частку майно (квартири) при поділу, оскільки з нею проживають діти. В засіданні не заперечувала той факт, що разом з дітьми зареєстрована і проживає у своїх батьків, позивач своєчасно сплачує аліменти на утримання дітей. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, служби в справах дітей Городенківської РДА заперечував проти задоволення позову. Просив суд встановити частки житла на праві власності на дану квартиру малолітнім дітям, оскільки кошти були надані сім'ї у зв'язку із народженням дітей. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER], виданого 03.10.2002 року [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстрували шлюб 03.10.2002 року в відділі реєстрації актів громадянського стану Городенківського районного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 59. Після укладення шлюбу відповідачка змінила прізвище на «[PERSON]». Під час перебування позивача та відповідачки в шлюбних правовідносинах в них народилось троє дітей: [PERSON], [INFO], що стверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 22.01.2007 р. відділом реєстрації актів цивільного стану Городенківського районного управління юстиції Івано-Франківської області, [PERSON], [INFO], що стверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 22.01.2007 р. відділом реєстрації актів цивільного стану Городенківського районного управління юстиції Івано-Франківської області, [PERSON], [INFO], що стверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 22.01.2007 р. відділом реєстрації актів цивільного стану Городенківського районного управління юстиції Івано-Франківської області. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 17.12.2007 р., що укладений між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), посвідчений приватним нотаріусом Городенківського районного нотаріального округу Стефурак Н.Я. та зареєстрований в реєстрі за № [NUMBER], продавець передав, а покупець прийняв у власність квартиру [ADDRESS]. Копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18388309 від 04.04.2008 стверджено, що [PERSON] на праві приватної власності в частці 1/1 на підставі договору купівлі-продажу № [NUMBER] від 17.12.2007 належить квартира по адресі: [ADDRESS]. Копією витягу з Державного реєстру правочинів № 5160903, виданого 17.12.2007 приватним нотаріусом Стефурак Н.Я. підтверджено факт вчинення правочину: договір купівлі-продажу квартири, адреса якої: [ADDRESS]. Згідно копії технічного паспорта на квартиру [ADDRESS], власником квартири є [PERSON] (попередніми власниками були [PERSON], [PERSON]). Згідно довідки Городенківської міської ради № 940 від 17.06.2014 року, виданої [PERSON], за квартирою [ADDRESS] земельна ділянка не закріплена. Відповідно до копії протоколу № 43 засідання постійної комісії обласної ради з питань бюджету, фінансів, податків та інвестицій від 10.12.2007 року вирішено погодити спрямування коштів, передбачених рішенням обласної ради від 09.11.2007 № 407-16/2007 «Про уточнення обласного бюджету на 2007 рік» головному управлінню праці та соціального захисту населення облдержадміністрації на покращення житлових умов соціально незахищеним громадянам у вигляді субвенції з обласного бюджету місцевим бюджетам, а саме - Городенківському районному бюджету для надання матеріальної допомоги на покращення житлових умов жительці м. Городенка [PERSON] в сумі 150,0 тис. грн. Копією витягу з журналу підтверджено, що Головне фінансове управління облдержадміністрації уточнило план на виплату в п. «інші субвенції місцевим бюджетам, в т.ч.»: Городенківському районному бюджету для надання матеріальної допомоги на покращення житлових умов жительки м. Городенка [PERSON]. 17.12.2007 р. здійснено зарахування 150000 грн. на рахунок № [NUMBER] [PERSON], що підтверджено копією виписки з рахунку в національній валюті від 31.10.2013 р. ВАТ «Ощадбанк» 10008/0079, код банку 336503. [PERSON] з сином [PERSON], сином [PERSON], дочкою [PERSON], матір'ю [PERSON], батьком [PERSON] проживає в [ADDRESS], що підтверджується довідкою № 7043 від 13.10.2014 р., виданою Городенківською міською радою. Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 12.09.2014 року по справі № 342/647/14-ц шлюб між позивачем та відповідачкою був розірваний. Після розірвання шлюбу відповідачці присвоєно прізвище «[PERSON]». Згідно копії свідоцтва про шлюб серія [NUMBER], [PERSON] 14.01.2015 року зареєструвала шлюб з [PERSON], актовий запис № 5. Після укладення шлюбу відповідачка змінила прізвище на «[PERSON]». Як видно з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] була придбана в період шлюбу, за кошти надані з місцевого бюджету [PERSON] у вигляді матеріальної допомоги на покращення житлових умов, а тому вона є об'єктом права спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 60 ч. 1 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Окрім того, за правилами ч.1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Як роз'яснено у пункті 22 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 27.12.2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Також, відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як роз`яснено в п. п. 23, 24, 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до ч. 2 ст. 70 Сімейного кодексу України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільнемайно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Частиною 3 ст. 70 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Крім того, у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей. Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважних причин самостійного заробітку чи доходу. Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що відповідачка не довела в судовому засіданні та не надала належних та допустимих доказів, на підставі яких суд мав би прийняти рішення щодо збільшення частки майна відповідачки, що підлягає поділу як спільна сумісна власність подружжя. Судом також не встановлені факти умисного матеріального незабезпечення сім'ї зі сторони позивача, приховування, знищення чи пошкодження спільного майна або його витрачання на шкоду інтересам сім'ї, які б давали суду підстави відступити від рівності часток подружжя. Судом також не встановлено, що розмір аліментів, які стягуються за рішенням суду недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування неповнолітніх дітей. Згідно ст. 176 СК України батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Частиною 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Також статтею 59 СК України передбачено, що той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей. При розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов'язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім'ї, які відповідно до закону мають право користування ним. Підстави для відступлення від рівності часток кожного з подружжя не є обґрунтовані відповідачкою, оскільки діти, що залишені на проживання з нею, мають рівні права спільно з обидвома батьками на користування житлом. При купівлі квартири подружжям, їхні неповнолітні діти отримали право на проживання і користування цим житлом, їхні житлові умови не погіршились, тому, суд вважає, що не було необхідності захищати житлові права дітей, шляхом встановлення частки житла на праві власності на спірну квартиру малолітнім дітям, на що посилалась третя особа. За таких обставин, суд не вбачає підстав для збільшення частки майна відповідачки, що підлягає поділу як спільна сумісна власність подружжя з врахуванням інтересів дітей чи встановлення частки спірної квартири на праві власності малолітнім дітям, тому при визначенні частки майна подружжя суд виходить з їх рівності та вважає, що за [PERSON] має бути визнано право власності на 1/2 ідеальну частину квартири. Оцінивши в сукупності встановлені обставини справи та норми чинного законодавства, що їх регулюють, суд прийшов до переконання, що вимоги позивача є обґрунтовані і підлягають задоволенню. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 59, 60 ч.1, 63, 65, 68 ч.1, 70, 176 Сімейного кодексу України, ст.ст. 321, 368 ч.3, 372 ч.2, 392 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та

Outcome: approved