Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до Закарпатської обласної прокуратури про звільнення з-під арешту належного на праві власності майна. В обґрунтування позову посилається на те, що 25.07.2018 року відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно йому стало відомо, що на його майно накладено арешт (реєстраційний № 3868712). З`ясовуючи обставини даного юридичного факту йому стало відомо, що в рамках кримінальної справи № 1131501 на його майно слідчим було накладено арешт. На попередні неодноразові звернення до правоохоронних органів щодо результату розслідування даної кримінальної справи конкретної відповіді йому не надходило. Зазначає, що 01.02.2018 року з листа заступника начальника ГУНП в Закарпатській області Пукмана В.О. йому стало відомо, що згідно з даними управління інформаційно-аналітичної підтримки УМВС України в Закарпатській області кримінальна справа за № 1131501 закрита слідчим прокуратури Закарпатської області 28.02.2002 року на підставі ст. 7 КПК України в редакції 1960 року. Проте на даний час арешт на його майно не знято. Позивач вказує, що кримінальну справу, в межах якої на його майно накладено арешт, закрито на стадії досудового слідства 28.02.2002 року на підставі ст. 7 КПК України в редакції 1960 року, і до суду для розгляду по суті цю справу скеровано не було. У даному випадку він пред`являє позов не у зв`язку з завданням йому матеріальної шкоди, а з підстави необґрунтованого обмеження його права власності рішенням слідчого. У зв`язку з цим, бездіяльність правоохоронних органів призвела до грубого порушення його конституційних прав та зумовила звернутися до суду за їх поновленням. На підставі викладеного, позивач просить суд скасувати арешту на його майно, що накладено в рамках кримінальної справи № 1131501 щодо [PERSON] . Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.09.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 17.12.2020 року залучено до участі у справі № 308/9267/20 правонаступника первісного відповідача - прокуратури Закарпатської області, яким є Закарпатська обласна прокуратура, замінивши первісного відповідача його правонаступником. За правилами ч. ч. 1, 2, 8 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та надані під час судового розгляду документи. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти позову, пояснивши, що питання про скасування арешту, накладеного на майно позивача, слідчим на той час не було вирішено та Закарпатська обласна прокуратура не накладала арешт. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю виходячи з наступного. Як встановлено судом, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (номер інформаційної довідки: 132094104, дата формування: 25.07.2018) на майно (об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно, усе нерухоме майно), що належить [PERSON] , [INFO] , накладено арешт (архівний запис), реєстраційний номер обтяження: 3868712, зареєстровано: 11.10.2006 11:42:51 за № 3868712 реєстратором: Перша ужгородська державна нотаріальна контора, підстава обтяження: повідомлення, 7/1-246, 07.05.2001, Управління внутрішніх справ Закарпатської області, слідче управління. Згідно з листом заступника начальника ГУНП в Закарпатській області від 01.02.2018 року встановлено, що за результатами розгляду звернення до прокуратури Закарпатської області та ГУНП в Закарпатській області щодо зняття заборони на відчуження об`єктів нерухомого майна, що накладено слідчими управління УМВС України в Закарпатській області 07.05.2001 року у кримінальній справі № 1131501 встановлено, що згідно з даними управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУНП України в Закарпатській області кримінальна справа 28.02.2002 року закрита слідчим прокуратури на підставі ст. 7 КПК України в редакції 1960 року. Для вирішення питання щодо зняття заборони на відчуження об`єктів нерухомого майна роз`яснено звернутися до органів прокуратури, оскільки рішення про закриття кримінальної справи приймалося їх працівниками, чи до суду в загальному порядку. За наслідками розгляду звернення [PERSON] заступником керівника Ужгородської місцевої прокуратури листом від 17.08.2018 року начальнику Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області направлено для розгляду у відповідності до чинного законодавства звернення [PERSON] щодо накладення арешту на майно у кримінальній справі № 1131501, притягнення заявника в якості підозрюваного чи обвинуваченого у вказаній кримінальній справі та з інших питань. Одночасно заявнику роз`яснено, що матеріали вказаної кримінальної справи у архіві місцевої прокуратури не перебувають. Закарпатською обласною прокуратурою за наслідками розгляду адвокатського запиту від 29.04.2021 року в інтересах [PERSON] щодо надання інформації або копій процесуальних документів з кримінальної справи № 1131501, зокрема щодо накладення арешту на майно останнього, листом від 31.05.2021 року повідомлено, що вищевказана кримінальна справа до архіву Закарпатської обласної прокуратури (прокуратури Закарпатської області) не передавалася, у зв`язку з чим надання запитуваних відомостей та документів є неможливим. Однак, згідно з запитом та доданими до нього документами, вказана кримінальна справа була закрита 28.02.2002 року на підставі ст. 7 КПК України (в редакції 1960 року). При цьому роз`яснено, що закриття кримінальної справи на підставі ст. 7 КПК України (в редакції 1960 року) здійснювалося судом, тому для отримання запитуваних відомостей та документів необхідно звернутися до суду. На заяву позивача про повідомлення дати та результатів розгляду кримінальної справи № 1131501 та надання копії документів про закриття даної справи, а також копії постанови про накладення арешту на майно Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області листом від 15.07.2021 року повідомлено, що згідно з алфавітним переліком справ (архівними відомостями) в провадженні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області дана справа не значиться. Гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на спірне майно, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт на спірне майно було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126). У межах кримінальної справи, що розслідувалася, арешт на майно позивача не скасовано. Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після закриття справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності [PERSON] шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права. Згідно зі статтею 174 чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає. Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша статті 28 КПК України 1960 року). Позивач пред`явив позов з підстави необґрунтованого обмеження його права власності постановою слідчого. Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13 та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/1247/18 (провадження № 12-99гс19). Відповідно до положень ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки їх порушення. Перелік способів захисту прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. За змістом ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод регламентовано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1 Протоколу 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) (GC), № 33202/96, п. 107, ECHR 2000-I). Вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права (рішення у справі «Ентрік проти Франції» (Hentrich v. France) від 22 вересня 1994 року, серія А, № 296-A, сс. 1920, п. 42). У справі «Христов проти України» (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04) ЄСПЛ розглядав ситуацію, яка стосувалася судового розгляду справи про конфіскацію автомобіля за порушення митних правил. В пункті 46 цього рішення ЄСПЛ зазначив наступне: Отже, залишається встановити, чи було втручання виправданим. У цьому зв`язку Суд знову наголошує на необхідності підтримання «справедливої рівноваги» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе «особистий і надмірний тягар» (рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], п. 78). Відповідно до ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України). Враховуючи вищенаведене та встановлені обставини справи, беручи до уваги принцип «справедливої рівноваги» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи, враховуючи, що відповідачем не доведено необхідності на даний час перебування майна під арештом, суд приходить до висновку, що право власності позивача підлягає судовому захисту шляхом скасування арешту на майно, а відтак позовні вимоги до задоволення. У судовому засіданні 19.10.2021 року на підставі ч. 6 ст. 259 ЦПК України проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, повний текст якого складено 22.10.2021 року.

Outcome: approved