Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-31 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якій зазначає, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 09 жовтня 1999 року. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: донька Маряна, [INFO], та син [PERSON], [INFO]. Спільне подружнє життя з Відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя. Позивач зазначає, що можливості зберегти сімю немає, подружні відносини припинилися з листопада 2012 року. З огляду на вказане, просить розірвати шлюб, терміну на примирення не надавати. В судове засідання сторони, будучи повідомленими про дату і час розгляду справи, не зявилися. Позивач подав заяву в якій позов пітримав, просив задовольнити, справу слухати у його відсутності. Відповідач причин неявки не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи та відзиву не подала. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно ч. 1 ст.\~280\~ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, зясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог з наступних підстав. Згідно зі свідоцтвом про одруження серії 1-ИД №018323, виданим 09 жовтня 1999 року Токівською сільською радою Підволочиського району, 09 жовтня 1999 року зареєстрували шлюб [PERSON] та [PERSON], після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище «Мартинюк». Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей, які на даний ча є неповнолітніми: сина [PERSON], 31 травня 20052 року народження (свідоцтво про народження серія І-ИД №108507, видане 02 серпня 2002 року виконкомом Воробіївської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області), та донька Маряна, [INFO] (свідоцтво про народження серія І-ИД №032688, видане 09 квітня 2001 року Воробіївською сільською радою Підволочиського району Тернопільської області). Згідно із ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до чч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Сімейні відносини між сторонами відсутні. Позивач і Відповідач, враховуючи її неявки до суду, не мають бажання зберегти сімю та подальше перебувати у шлюбі. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши обєктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобовязань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сімї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності, як того вимагає ст. 55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має важливе значення, бажання зберегти сімю відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, для цього не встановлено. Таким чином суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог, а тому позов слід задовольнити.

Outcome: approved