Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з наведеним позовом до [PERSON] , мотивуючи тим, що з відповідачем вони перебувають у шлюбі з 22.05.2013 року. За час перебування у шлюбі ними придбано майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 70,5 кв.м. та житловою площею 27,5 кв.м., право власності на квартиру зареєстровано 08.12.2015 року. З урахуванням наведеного просить визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири вартість якої 77 000 грн. Відповідачка відзиву на позовну заяву не подала, але 16.05.2019 року подала до суду письмові пояснення в яких вказала, що вважає доводи викладені позивачем такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та не підлягають до задоволення. Крім квартири сторонами під час шлюбу також було придбано комору в будинку [ADDRESS] загальною площею 4 кв .м. , право власності на котру зареєстровано за позивачем [PERSON] спірній квартирі проживають відповідачка та неповнолітній син [PERSON] , іншого житла в них немає в той час, як позивач проживає за іншою адресою та забезпечений житлом. Погоджується із визначеною позивачем вартістю Ѕ частики квартири в розмірі 77 000 грн. та компенсує її позивачу внісши кошти на депозитний рахунок суду. Позивач та його представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали з мотивів наведених в позовній заяві, просили позов задовольнити. Позивач не погодився на грошову компенсацію частки квартири та просив визнати за ним право власності на Ѕ частки квартири. Відповідачка в судові засідання не з`являлась, просила розгляд справи проводити у її відсутності. Заслухавши пояснення позивача та його представника, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивачка та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі з 22.05.2013 року по даний час, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.9). Під час шлюбу, 08.12.2015 року [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності (а.с.28). Отже, спірна квартира придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідачка погоджується, що квартира була придбана під час шлюбу та погоджується сплатити позивачу грошові кошти в сумі 77 000 грн. як вартість його частки в квартирі. 16.05.2019 року відповідачка [PERSON] внесла грошові кошти в сумі 77 000 грн. на депозитний рахунок суду, що підтверджується квитанцією (а.с.44). Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічну норму містить і п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Судом встановлено обсяг спільного нажитого майна, це квартира [ADDRESS] . Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 70 СК України, У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором . Відповідачка у своїх письмових пояснення посилається на ст. 367 ЦК України відповідно до якої, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. Але, майно перебуває на даний час у власності відповідачки, а не у спільній частковій власності, тому вказана норма права не може бути застосована. Відповідно до ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Вказана норма права також не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки позову про припинення права власності не заявлено, позивач не погоджується на отримання компенсації за свою частку квартири та звернувся до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за ним права власності на Ѕ частину квартири. Отже, в даній справі сторони не дійшли згоди щодо розподілу їх спільного майна, а тому воно підлягає поділу в судовому порядку. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з заявлених позовних вимог [PERSON] , письмових пояснень відповідачки [PERSON] , аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 60, 65, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 365, 368 ч. 3 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved