Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Золочівського районного суду Харківської області з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме просить визнати його таким, що не має судимості з 01 березня 20015 року. Зазначив, що 22.11.2012 року вироком Зачепилівського районного суду Харківської області Харкова його визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 11050 гривень з позбавленням права займати посади в органах влади на термін 2 роки. 28.02.2013 року колегія суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Харківської області залишила вирок без змін. На даний час вирок Зачепилівського районного суду від 22.11.2012 року не виконаний через ряд причин об'єктивного характеру. Першою причиною являється те?що до теперішнього часу вищевказаний суд не вжив покладених на нього процесуальних обов'язків та не направив матеріали кримінального провадження до суду апеляційної інстанції з приводу вирішення питання про розстрочку платежів у виплаті штрафу. По друге з 13.09.2013 року по даний час триває судовий розгляд кримінального провадження про перегляд вироку Зачепилівського районного суду Харківської області від 22.11.2012 року за ново виявленими обставинами. Поряд з цим ухвалою цього суду від 22.10.2013 року, рішенням Золочівського районного суду від 16.05.2014 року та ухвалами Дергачівського районного суду від 25.12.2014 року, 23.04.2015 року виконання зазначеного вироку було зупинено. Посилаючись на ч.2 ст.90 КК України, ч.4 ст. 80 КК України ч.1 ст.1 ст. 80 КК України, ч.2 ст. 80 КК Українич.1 ст. 88 КК України вважає себе таким що не має судимості. Заявник [PERSON] посилається на те, що необхідність встановлення факту його несудимості викликано тим, що він бажає влаштуватися до органів влади. В судовому засіданні заявник свої вимоги підтримав, просив суд встановити факт, що [PERSON] не має судимості з 01 березня 2015 року. Заслухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, виходячи з належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків: Відповідно до ст. ст. 234, 256 ЦПК України суд в порядку окремого провадження розглядає цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до положень ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно роз'яснень, що містяться в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вимога про встановлення факту, що має юридичне значення, розглядається, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов'язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в заяві повинно бути зазначено, який конкретно факт просить встановити заявник, з яких причин неможливо одержати або відновити документ, що посвідчує даний факт, якими доказами цей факт підтверджується або до заяви не приєднано довідки про неможливість одержання чи відновлення необхідних документів. У відповідності до частини 2 статті 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно статті 258 ЦПК України, у заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. Проаналізувавши зміст вищенаведених статей можна відокремити такі умови, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення: факт, який потребує встановлення, має породжувати юридичні наслідки, тобто від нього повинні залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб; встановлення відповідного факту не пов'язано з наявністю спору про право; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення такого факту або заявник не має можливості одержати (відновити) загублений (знищений) документ, який посвідчує необхідний факт; встановлення факту потрібно заявникові для конкретної мети. Ч. 1 ст.259 ЦПК України передбачає те, що у рішенні суду про встановлення факту, що має юридичне значення повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Заявник [PERSON].просить суд встановити юридичний факт про те, що станом на 01.03.2015 року він не має судимості. З досліджених матеріалів справи вбачається, що 22.11.2012 року Зачепилівським районний судом Харківської області [PERSON] було визнано винним за ст.. 368 ч.1 КК України та призначено йому покарання у вигляді штрафу в розмірі 650 неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 11050 грн. з позбавленням права займати посади в органах влади строком на 2 роки. (а.с. 5-8) Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 28.02.2013 року вирок Зачепилівського районного суду Харківської області залишено без змін, апеляцію засудженого - без задоволення. (а.с. 10-11) [PERSON] звернувся до Зачепилівського районного суду Харківської області в заявою, про розстрочку виплати штрафу, призначеного вироком від 22.11.2012 року. Ухвалою від 05.04.2013 року вищевказану заяву залишено без задоволення. (а.с. 12, 13) 22.05.2013 року [PERSON] звернувся з заявою до Апеляційного суду Харківської області з проханням скасувати ухвалу Зачепилівського районного суду Харківської області від 05.04.2013 року, дана заява була направлена 28.05.2013 року до Зачепилівського районного суду Харківської області для доручення до матеріалів справи.(а.с. 14,15) Ухвалами від 22.10.2013 року Зачепилівського районного суду Харківської області 16.05.2014 року Золочівського районного суду Харківської області , 25.12.2014 року Дергачівського районного суду Харківської області, 23.04.2015 року Дергачівського районного суду Харківської області відкрито кримінальне провадження за ново виявленими обставинами за заявою [PERSON] виконання вироку Зачепилівського районного суду Харківської області від 22.11.2012 року зупинено до закінчення перегляду.(17, 18, 19, 20) Згідно довідки управління інформаційного забезпечення Національної поліції України ГУНП в Харківській області № 321/119/-27/6/03-2015 від 31.12.2015 року гр.[PERSON] , [INFO], уродженець смт. Золочів, громадянин України на території України станом на 31.12.2015 року є особою, яку засуджено вироком Зачепилівського районного суду Харківської області від 22.11.2012 року за ст.. 368 ч.1 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу в сумі 11050 грн.вирок набрав законної сили 28.02.2013 року. Особа вважається засудженою, коли відносно неї набрав законної сили обвинувальний вирок. Частиною 1ст. 256 ЦПК України передбачений перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Факт, який просить встановити в своїй заяві [PERSON] даним переліком не передбачений. Рішенням Конституційного Суду України від 23.05.2001 року № 6-рп/2001 кримінальне судочинство визначено, як врегульований нормами Кримінально-процесуального кодексу України порядок діяльності органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів. У зв'язку з цим необхідно зазначити, що захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи права оскаржити до суду окремі процесуальні дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження окремих процесуальних актів, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування і прокуратури до суду може здійснюватися у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України. Повноваження цих органів та їхніх посадових осіб щодо порядку прийняття заяв і повідомлень про злочини та їх розгляду регламентовані Кримінального процесуальним кодексом України. Завданнями кримінального провадження відповідно до статті 2 Кримінального процесуального кодексу України є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Отже, кримінальне судочинство - це врегульований нормами Кримінального процесуального кодексу України порядок діяльності органів досудового розслідування, прокуратури і суду щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їхніх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів. Заява, з якою [PERSON] звернувся до суду в порядку окремого провадження, випливає з відносин повязаних з прийняттям рішень по кримінальних справах щодо погашення та зняття судимості відповідно до вимог розділу ХІІІ Кримінального кодексу України. Порядок зняття та погашення судимості встановлюється Кримінальним процесуальним кодексом України, тому такій спір не підлягає розгляду в порядку окремого провадження. Відповідно до ч.1 ст.88 КК України особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості. Порядок визнання осіб такими, що не мають судимості, обчислення строків погашення судимості визначено статтями 89 та 90 цього Кодексу. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що вимоги [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON], [INFO], що зареєстрований за адресою [ADDRESS] таким, що не має судимості з 01 березня 2015 року не відносяться до таких, що можуть бути встановлені судом у відповідності до ст.ст.234, 256 ЦПК України, а тому підстав для задоволення заяви не має.

Outcome: dismissed