Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свій позов обґрунтовує тим, що з 08.10.2000 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області було розірвано 11.09.2019. Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , 2002 року народження та [PERSON] , 2012 року народження. Зазначає, що за час шлюбу ними було придбано земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , про що видано державний акт серії ЯА № 661451 від 14.12.2005, на підставі договору купівлі-продажу від 26.08.2005 на ім`я [PERSON] . В подальшому було оформлено початок будівництва, про що 23.06.2017 оформлено паспорт на забудову земельної ділянки від 23.06.2006. Згідно паспорту було затверджено генеральний план будівництва та проект двоповерхового житлового будинку. 25.07.2006 Інспекцією ДАБК надано дозвіл № 278 на виконання будівельних робіт. Будівництво будинку завершилося в 2013 році. Відповідач неодноразово здійснювала спроби щодо реєстрації будинку, однак отримувала повідомлення про повернення на доопрацювання декларації про готовність об`єкта до експлуатації. В подальшому між ними почали виникати конфлікти і як наслідок, відповідач змінила у будинку вхідні замки, самовільно винесла речі позивача та фактично позбавила його права власності на будинок та земельну ділянку. Обґрунтовуючи свій позов, [PERSON] , посилається на порушення права власності та положення ст.ст. 60, 63, 69-70 СК України, ст. 368 ЦК України, а також на висновок, який міститься в Постанові Верховного Суду від 07.09.2016 № 6-47цс16 та від 16.12.2015 у справі № 6-2710цс15. Позивач просить суд, визнати за ним право власності на 1/2частину збудованого ним у шлюбі з [PERSON] , але не зареєстрованого житлового будинку [ADDRESS] та на Ѕ частину земельної ділянки, кадастровий номер 0722883400:01:001:0319 розташовану за тією ж адресою, а також стягнути з відповідача, понесені по справі судові витрати. Ухвалою судді від 16.10.2019 відкрито загальне позовне провадження у даній справі. Ухвалою суду від 16.10.2019 вжито заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на спірне майно. Відповідач [PERSON] звернулася в суд із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Зустрічний позов мотивує тим, що з 08.10.2000 вона з [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому в них народилося двоє дітей: [PERSON] , 2002 року народження та [PERSON] , 2012 року народження. За час шлюбу сторонами придбано автомобіль «Nissan X-Trail» д.н.з. [NUMBER] , 2015 року випуску, № кузова [NUMBER] , який [PERSON] відчужив 23.05.2019 та автомобіль «Lexus CT 200H» д.н.з. [NUMBER] № кузова [NUMBER] , який продано [PERSON] 12.06.2019. Крім цього, [PERSON] , зазначає, що перебуваючи в шлюбі, 26.08.2005 придбала земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер 0722883400:01:001:0319 - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS] , за грошові кошти отримані в позику від її матері. В подальшому на вказаній земельній ділянці розпочалися підготовчі роботи та отримано дозвіл № 278 від 25.07.2006 на виконання будівельних робіт з будівництва індивідуального житлового будинку в с. Липини, Луцького району. Будівництво будинку проводилося за її особисті грошові кошти, а меблі наявні у будинку, придбані її матір`ю, їй у подарунок. Зустрічний позов обґрунтовує посилаючись на ст.ст. 57, 60 СК України та ст.ст. 364, 370 ЦК України та просить суд визнати приватною особистою власністю [PERSON] земельну ділянку у с. Липини Луцького району площею 0,1000 га, кадастровий номер 0722883400:01:001:0319 - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та об`єкт незавершеного будівництва за адресою: [ADDRESS] . Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя автомобіль «Nissan X-Trail» д.н.з. [NUMBER] , 2015 року випуску, № кузова [NUMBER] та «Lexus CT 200H» д.н.з. [NUMBER] № кузова [NUMBER] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за Ѕ частину вартості автомобілів в загальному розмірі 412403,00 грн. та понесені по справі судові витрати. Від відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом надійшов відзив на первісну позовну заяву, в якій [PERSON] позов не визнала. Зазначила, що спірна земельна ділянка придбана за її особисті кошти, позичені в родичів, як і зведений на ній житловий будинок, у зв`язку з чим, вважає, що ці об`єкти є її особистою приватною власністю, натомість придбані за час шлюбу автомобілі марки «Nissan X-Trail» д.н.з. [NUMBER] , 2015 року випуску, № кузова [NUMBER] та «Lexus CT 200H» д.н.з. [NUMBER] № кузова [NUMBER] , відчуженні [PERSON] без її згоди та всупереч інтересам сім`ї. Зазначає, що докази надані [PERSON] здобуті всупереч вимог закону, а зазначена вартість спірного майна є завищеною. [PERSON] також вказала на невідповідність суми, яку [PERSON] просить суд стягнути з неї як витрати на професійну правничу допомогу, яка на її думку є неспіврозмірною із складністю справи та завищеною. Ухвалою суду від 25.11.2019 зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. 25.11.2019 ухвалою суду забезпечено зустрічний позов шляхом накладення арешту на частку [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] скористалася правом на подання заперечень на відповідь на відзив за первісним позовом. У яких підтримала раніше висловлено у відзиві на первісну позовну заяву позицію. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] подав відзив на зустрічний позов, в якому просив у його задоволенні відмовити. Зазначив, що земельна ділянка та збудований на ній, але не введений в експлуатацію житловий будинок були здобуті сторонами за час шлюбу та за спільні кошти подружжя, а зазначені [PERSON] автомобілі були продані за час шлюбу та отримані за них грошові кошти витрачені на потреби сім`ї, просив відмовити в задоволені зустрічного позову. Ухвалою суду від 27.01.2020 вжито заходів забезпечення зустрічного позову шляхом накладення арешту на автомобілі. 27.01.2020 ухвалою суду призначено у справі будівельно-технічну експертизу. Провадження на час проведення експертизи зупинено. 09.03.2021 поновлено провадження у справі. В судовому засідання позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом, первісний позов підтримав та просив його задовольнити. Щодо зустрічного позову - заперечив з підстав зазначених у відзиві. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом, щодо задоволення первісного позову заперечила, з підстав зазначених у відзиві. Просила суд, задовольнити зустрічний позов, позовні вимоги якого підтримали. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, суд установив таке. [PERSON] та [PERSON] , перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.10.2000, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] (а.с.17 Т.І). У 2002 році в сторін народилася донька [PERSON] , а в 2012 році - син [PERSON] . Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.09.2019 шлюб між сторонами розірвано (а.с.84 Т.І.). Вказаним рішенням встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинилися 06.05.2019. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.08.2005, під час шлюбу сторін на ім`я [PERSON] придбано земельну ділянку площею 0,1000 г в с. Липини Луцького району, Волинської області, кадастровий номер 0722883400:01:001:0319 та 14.12.2005 видано державний акт на право власності на земельну ділянку ЯА661451. 25.07.2006 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Луцької районної державної адміністрації Волинської області надано дозвіл на виконання будівельних робіт № 276 з будівництва індивідуального житлового будинку в с. Липини, відповідно до проектної документації, узгодженої та зареєстрованої за № 317 від 23.06.2006 відділом містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Луцької РДА. Відповідно до повідомлень про повернення на доопрацювання декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ВП152163581599 від 23.12.2019 та № ВП 152170370846 від 06.02.2017, декларація про готовність об`єкта до експлуатації поверталася на доопрацювання. Із Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (ССІ) від 12.06.2019 вбачається, що на земельній ділянці площею 0,1000 г розташованої в с. Липини Луцького району, Волинської області, кадастровий номер 0722883400:01:001:0319, 25.07.2006 розпочато, а 05.06.2019 закінчено будівництво житлового будинку по [ADDRESS] . 19.06.2019 за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок по [ADDRESS] , яке за її заявою скасовано 09.07.2019 індекс номера рішення 47691719. Відтак, на день ухвалення судового рішення права власності на спірний житловий будинок не зареєстровано. Висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 8378-8379 від 22.01.2021 встановлено, що ступінь готовності житлового будинку [ADDRESS] . становить 100%, будинок знаходиться у доброму технічному стані та його ринкова вартість становить 382488,00 грн. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. Згідно частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Відповідно до частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та в постановах Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 161/14048/19 (провадження № 61-13103св20) та від 12.02.2020 у справі № 725/1776/18 (провадження № 61-7911св19). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що спірне майно, а саме: земельна ділянку площею 0,1000 г розташована в с. Липини Луцького району, Волинської області, кадастровий номер 0722883400:01:001:0319 та зведений на ній об`єкт незавершеного будівництва, сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). На спростування презумції спільного майна подружжя, [PERSON] подано до суду розписки про отримання позики від її матері [PERSON] на загальну суму 44000 доларів США та сестри [PERSON] , а також договори купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та Ѕ частки квартири [ADDRESS] , що підтверджують придбання майна за її особисті кошти, в тому числі отримані від родичів. На думку суду, допитані у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , які є близькими родичами [PERSON] , не підтвердили факт належності спірного майна до особистої приватної власності [PERSON] . Даючи правову оцінку поданих [PERSON] розписок, суд, зазначає наступне. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Із розписки укладеної між [PERSON] та [PERSON] неможливо встановити точної дати її складання, вона не містить характерних для договору позики правовідносин, а саме щодо термінів зобов`язання повернення позичених грошових коштів. Розписка [PERSON] про повернення їй [PERSON] позичених коштів, не підтверджує факту їх отримання [PERSON] та не відомі строки їх повернення, тобто виконання взятих на [PERSON] на себе зобов`язань. Крім того, суд звертає увагу на те, що розписки укладені між близькими родичами, не є нотаріально посвідченими, а отже встановити в який час вони були складені та чи в дійсності вони були укладені і що кошти були спрямовані на придбання та будівництво спірного майна є неможливим. Cуд звертає увагу на те, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладено 23.04.2013, а отже після купівлі спірної земельної ділянки, підставою набуття [PERSON] вказаної квартири є договір купівлі-продажу від 24.07.2001, що у відповідності до вимог сімейного законодавства поширює на дану квартиру, як таку, що придбана за період шлюбу, принцип спільності майна подружжя. Проаналізувавши подану [PERSON] індивідуальні відомості про застраховану особу форми ОК-5, щодо неї та [PERSON] , суд дійшов висновку, що сторони перебували в трудових відносинах із різними роботодавцями та отримували дохід, однак його сумарний розмір кожного з них не підтверджує можливості особистісного придбання земельної ділянки та подальше зведення на ній житлового будинку. Щодо грошових коштів, здобутих від її продажу, то [PERSON] , стверджує, що вони спрямовані на будівництво будинку [ADDRESS] та визнається [PERSON] . Крім того, суд не приймає до уваги показання свідка [PERSON] , оскільки нею не підтверджено джерело походження зазначених у розписці та під час надання показань у суді грошових коштів, у неї особисто, що ставить під сумнів їх надання у позику [PERSON] . Таким чином, даючи оцінку, доводам та показанням у судовому засіданні [PERSON] , на які вона посилається, спростовуючи презумпцію спільності права власності подружжя на спірне нерухоме майно та, з урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, недоведення факту придбання цього майна за особисті кошти [PERSON] , в тому числі, що це майно було придбано за її особисті кошти, отримані від родичів, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати вказане нерухоме майно особистою приватною власністю [PERSON] . Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що надані [PERSON] , договір про купівлю-продаж від 21.05.2021 кухонних меблів згідно ескізу укладений на ім`я її матері [PERSON] та не містить адреси, куди саме виготовлялася такі меблі, як і договір купівлі-продажу від 18.07.2017 на купівлю комода (згідно ескізу) та договір від 15.03.2017 на меблі в гардеробну кімнату (згідно ескізу). [PERSON] надав суду документи з яких вбачається, що він здійснював встановлення металопластикових виробів по [ADDRESS] , їх оплата підтверджується товарним чеком від 21.04.2011, утеплення і декорування оздоблення двох коменів приватного будинку від 24.07.2010. Крім цього матеріали справи містять рахунки-фактури на придбання будівельних матеріалів [PERSON] , оплата послуг спецтехніки для привезення будматеріалів, встановлення воріт, зазначене підтверджено документами про оплату. Крім того, суду не надано доказів того, що отримані в позику та отримані від продажу Ѕ квартири, грошові кошти було використано на придбання спірної земельної ділянки та зведення на ній житлового будинку. Суд, вважає недоведеним придбання [PERSON] спірної земельної ділянки нею особисто, за її власні кошти. Щодо зведеного на спірній земельній ділянці житлового будинку, то суд, вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 8378-8379 від 22.01.2021 встановлено, що ступінь готовності житлового будинку [ADDRESS] . становить 100%, будинок знаходиться у доброму технічному стані. У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351 ЦК України), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883 ЦК України), однак прямого визначення цих понять не міститься. Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, необхідно визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду, оскільки її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 і, зокрема, в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року в справі № 158/2404/13-ц (провадження № 61-21466св18), від 12 лютого 2020 року в справі № 488/3103/17-ц (провадження № 61-12010св19). На підставі вказаного суд дійшов висновку, що спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється. Посилання [PERSON] на те, що спірний житловий будинок є самочинним будівництвом, а тому не підлягає поділу та не є об`єктом права власності, суд до уваги не приймає, виходячи з наступного. Так, у висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 8378-8379 від 22.01.2021 зазначено, що будівництво індивідуального житлового будинку здійснено не у відповідності до розробленого проекту з значним відхиленням по площі, що має ознаки самочинного будівництва, зокрема з копії технічного паспорта, станом на 05.06.2019 з показниками площі та об`єму, що не відповідають фактичним параметрам будинку. Так, відповідно до технічного зазначеного паспорту загальна площа будинку становить 295,7 кв.м., будівельний об`єм 13674 куб.м., а фактично площа будинку становить 347,4 кв.м. і будівельний об`єм 1359,0 куб.м., що відповідає даним технічного паспорта виготовленого КП «Волинське ОБТІ» станом на 02.11.2016. Технічні паспорти від 02.11.2016 та 05.06.2019 відмітки про самочинне будівництво не мають. Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Допитана в судовому засіданні старший судовий експерт відділу інженерно-технічних досліджень Волинського відділення ЛНДІСЕ Посікан Л.І., суду пояснила, що зазначене нею у висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 8378-8379 від 22.01.2021, відхилення не є істотним. Відтак, відхилення по площі, що має ознаки самочинного будівництва, не суперечить суспільним інтересам, не порушує права інших осіб, не впливає на благоустрій вулиць та на зручність утримання суміжних ділянок, а тому, суд вважає за можливе, визнати за сторонами право власності на об`єкт незавершеного будівництва житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] . Таким чином, на думку суду, відповідачем [PERSON] не спростовано презумпцію спільного майна подружжя щодо нерухомого майна, що є предметом спору, а тому вимога про визнання придбаної за час шлюбу земельної ділянки та зведеного на ній житлового будинку її особистою приватною власністю до задоволення не підлягають. Щодо визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя автомобілів «Nissan X-Trail» д.н.з. [NUMBER] , 2015 року випуску, № кузова [NUMBER] та «Lexus CT 200H» д.н.з. [NUMBER] № кузова [NUMBER] та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації за Ѕ частину вартості автомобілів в загальному розмірі 412403,00 грн., суд виходить з наступного. У пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 роз`яснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У частині четвертій статті 71 СК України визначено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Судом встановлено, що автомобіль «Nissan X-Trail» д.н.з. [NUMBER] , 2015 року випуску, № кузова [NUMBER] було відчужено [PERSON] 23.09.2019, а автомобіль «Lexus CT 200H» д.н.з. [NUMBER] , 2014 року випуску, № кузова [NUMBER] - 12.06.2019, тобто після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами. Відповідно до ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договору стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути надана письмово. Доказів надання [PERSON] згоди на відчуження автомобілів матеріали справи не містять. Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу від 23.09.2019 автомобіль «Nissan X-Trail» д.н.з. [NUMBER] , 2015 року випуску, № кузова [NUMBER] було відчужено [PERSON] за 372426,87 грн., а з відповіді на адвокатський запит від 20.12.2019 № 31/3-85аз, вбачається, що автомобіль «Lexus CT 200H» д.н.з. [NUMBER] , 2014 року випуску, № кузова [NUMBER] відчужено [PERSON] 12.06.2019 за 49900 грн. Ухвалюючи рішення у цій частині зустрічного позову, суд вважає за необхідне застосували до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), відповідно до якого у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливістю встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Звертаючись до суду з зустрічним позовом, [PERSON] на обґрунтування вартості спірного автомобіля «Nissan X-Trail» д.н.з. [NUMBER] , 2015 року випуску, № кузова [NUMBER] , надала довідку щодо середньо-ринкової вартості вказаного автомобіля від 06.11.2019, відповідно до якої середня ринкова вартість автомобіля такої моделі становить 419490,00 грн. та висновок про вартість об`єкта оцінки від 08.11.2019 щодо автомобіля «Lexus CT 200H» д.н.з. [NUMBER] , 2014 року випуску, № кузова [NUMBER] , відповідно до якого середня ринкова вартість оспорюваного автомобіля становить 405316,00 грн.. Посилання [PERSON] на суми, які вказані в договорах купівлі-продажу автомобілів і те, що саме ці суми ним фактично отримано від відчуження транспортних засобів, суд до уваги не приймає, оскільки вказана у договорах ціна визначалася за згодою сторін, яка може не відповідати їх дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобілів може змінитися. Відповідач за зустрічним позовом та позивач за первісним позовом [PERSON] , на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів не надав, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, не надав суду заперечень щодо даних про оцінку транспортних засобів, а тому суд дійшов висновку, що саме обставини з`ясовані на підставі даних про оцінку, підлягають врахуванню під час визначення належного розміру компенсації частин спільного майна подружжя. Суд не приймає до уваги, посилання [PERSON] на те, що усі кошти здобуті від продажу даних автомобілів, він використав виключно на потреби сім`ї, а саме частину надавав [PERSON] для придбання майна, а іншу на відпочинок дітей, придбання товарів додому та на подарунки дітям, оскільки від продажу автомобіля «Lexus CT 200H», [PERSON] отримав прибуток у сумі 49900 грн., у червні 2019, а на відпочинок з донькою, як він сам зазначає, витратив 60 000 грн., інші ж понесені ним витрати, як він зазначає в інтересах сім`ї, відбулися ще до продажу автомобіля «Nissan X-Trail», натомість доказів використання отриманих коштів, вже після продажу, в інтересах сім`ї, ним не надано. Судом встановлено, що спірні автомобілі були відчужені [PERSON] без згоди [PERSON] , а використані в результаті їх продажу кошти були використані не в інтересах сім`ї чи не на її потреби, а тому з позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом на користь відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом, слід стягнути грошову компенсацію, у розмірі 1/2 вартості вказаних вище автомобілів. Таким чином, судом встановлено, що спірні автомобілі набуті сторонами під час перебування у шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. З наведених вище мотивів, суд дійшов висновку про задоволення зустрічного позову частково, а саме визнання автомобілів «Nissan X-Trail», 2015 року випуску, № кузова [NUMBER] та «Lexus CT 200H», 2014 року випуску, № кузова [NUMBER] , об`єктами спільної сумісної власності подружжя та стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] Ѕ вартості автомобілів «Nissan X-Trail», 2015 року випуску, № кузова [NUMBER] та «Lexus CT 200H», 2014 року випуску, № кузова [NUMBER] , виходячи з їх середньо-ринкової вартості. Здійснюючи розподіл судових витрат, суд зазначає таке. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також серед іншого витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Щодо судових витрат за первісним позовом, то з [PERSON] в користь [PERSON] , слід стягнути 6147,20 грн., а також 13075,20 грн. витрат за проведення експертизи та 5000,00 грн. витрати за проведення оцінки майна, що підтверджується доданими до позовної заяви квитанціями. При подачі до суду зустрічного позову, [PERSON] було сплачено судовий збір в розмірі 5763,00 грн. та заявлено позовні вимоги на суму 2385135,00 грн. Судом задоволено позовні вимоги у розмірі 412403 грн. гривень, що становить 17.29 % від ціни позову, отже з відповідача за зустрічним позовом, позивача за первісним позовом на користь позивача за зустрічним позовом, відповідача за первісним позовом, підлягає стягненню судовий збір в розмірі 996,42 грн. Крім того, [PERSON] , заявлено вимогу про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Як слідує з правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 01.10.2018 року в справі № 569/17904/17, - на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати, у тому числі, розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Із наведеного вище слідує, що сторона, яка заявляє вимогу про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язана надати відповідні докази, які у причинно-наслідковому зв`язку підтверджують затрачений час на правову допомогу, надану в справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги та фактичну передачу виконаних адвокатом робіт, які, зокрема, можуть міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Таким чином, ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справа № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15 та інших. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом подано до суду наступні документи: договір про надання правових послуг адвоката б/н від 08.07.2019, копію ордера серія ВЛ № 060837 від 08.07.2019, акт приймання передачі наданих послуг від 09.10.2019, згідно договору про надання правової допомоги від 08.07.2019 на суму 13100,00 грн., копію квитанції до прибуткового касового ордера № 15 від 09.10.2015 на суму 13100,00 грн., копію акту приймання-передачі наданих послуг від 14.12.2019, згідно договору про надання правової допомоги на суму 5300,00 грн., акт приймання-передачі наданих послуг від 11.10.2021, згідно договору про надання правової допомоги від 08.07.2019 на суму 17050,00 грн., квитанцію до прибуткового касового ордера № 18 від 11.10.2021 нка суму 17050,00 грн. Наведене дає підстави для висновку, що витрати [PERSON] на правову допомогу у розмірі 30150,00 грн. є доведеними частково. Враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, час затрачений на їх виконання, а також складність даної справи, суд вважає співрозмірним та достатнім, часткове задоволення вимоги про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат на правничу допомогу, а саме в розмірі 15000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial