Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить визнати недійсними договори від 21 вересня 2007 року, а саме: кредитний договір № 223-РБФ та договір іпотеки, мотивуючи тим, що 21 вересня 2007 року між ПАТ АБ Укргазбанк та ним був укладений кредитний договір № 223-РБФ, відповідно до якого на строк до 20 вересня 2019 року йому був наданий кредит в розмірі 41700 доларів США зі сплатою 12,5% річних. 5 березня 2009 року між ними також були укладені додаткові угоди № 1 та №2. 21 вересня 2007 року з метою забезпечення належного виконання зобовязань за кредитним договором № 223-РБФ між відповідачем та ним був укладений договір, згідно якого в іпотеку передані незавершений будівництвом будинок з надвірним будівлями та земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,1100 га по 2-му пров. вул. Будівельників,7 в сел.Заводське Конотопського району. Всупереч вимогам ч.2 ст.11 Закону України Про захист прав споживачів, п.2.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України від 10 липня 2007 року №168, банк не провів з ним переддоговірну роботу, його в письмовій формі не було повідомлено про наявні форми кредитування, відмінності між ними, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення кредитного договору, оцінки майна, договору страхування тощо. Банк ввів його в оману, скориставшись його правовою необізнаністю та відсутністю спеціальних знань про властивості та характер товару. Також всупереч положенням ч.5 ст.11, ст.18 Закону України Про захист прав споживачів, п.3.6 зазначених вище Правил до кредитного договору, зокрема в п.п.3.3.2,3.3.9,3.3.10 були включені положення, які є несправедливими, оскільки містять умови про додаткові витрати, котрі до того ж суттєво збільшують загальну вартість кредиту. Тому такі умови договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обовязків. Відповідач навмисно не надав йому важливу інформацію, чим ввів його в оману, а за таких обставин згідно ч.1 ст.230 ЦК України договір визнається судом недійсним. Кредитний договір розроблявся самим відповідачем, тому і відповідальність щодо його змісту покладається на останнього, ця обставина теж свідчить про явні ознаки обману з боку відповідача з метою отримання прихованого додаткового прибутку. Оспорюваний кредитний договір не відповідає вимогам діючого законодавства, що є підставою для визнання його недійсним. Відповідач також не виконав вимоги п.3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України від 10 липня 2007 року №168, оскільки не попередив його про валютні ризики під час виконання кредитного договору, які він відчув на собі, бо з часу укладення договору значно зріс курс долару США по відношенню до національної валюти України, відповідач не надав інформації щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією платежу у валюту під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Відповідно до положень ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є таким з моменту його вчинення. Сам факт задоволення ним споживчих потреб за рахунок кредитних коштів не спростовує обгрунтованості позовних вимог про недійсність кредитного договору. Виходячи з положень ч.2 ст.548 ЦК України, недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання спричиняє недійсність правочинів щодо його забезпечення. В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, просять їх задовольнити. Представник відповідача: ПАТ АБ Укргазбанк у судове засідання не зявився, надали заяву, в якій просять розглядати справу без їх участі, залишити позов без задоволення, оскільки вважають вимоги позивача не обгрунтованими. 22 серпня 2007 року при складанні заяви позивачеві було надано в письмовій формі та в повному обємі інформацію, передбачену ч.2 ст.11 Закону України Про захист прав споживачів, про що свідчить його підпис. Про таке саме він підтвердив при складанні анкети на отримання кредиту. За місяць до укладання кредитного договору позивач мав необхідний обсяг інформації щодо кредитування в банку. Також 21 вересня 2007 року під час укладання кредитного договору позивачем був підписаний додаток №1 до цього договору, в якому міститься інформація щодо графіку платежів, сум погашення основного боргу, сплати процентів, вартості всіх супутніх послуг і тарифів. Тому обставини, на які посилається позивач, щодо навмисного ненадання банком важливої інформації не обгрунтовані і не доведені. Банк не примушував позивача до укладання кредитного договору, останній був вільним у виборі банку. Також безпідставними є посилання позивача на те, що кредитний договір містить несправедливі умови (п.п.3.3.2, 3.3.9, 3.3.10), оскільки дані пункти договору не передбачають зміни витрат позивача і не призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, не завдають шкоди споживачеві. Крім того, позивач зазначає, що банк не надав попереджень очікуваних змін курсу національної валюти, тобто не надав йому інформації відносно предмету договору, яка необхідна для здійснення свідомого вибору щодо валюти кредиту. Однак банк не мав можливості володіти будь-якою інформацією стосовно можливих та/або очікуваних змін курсу національної валюти. На дату укладення кредитного договору курс національної валюти до валюти кредитування за договором був сталим протягом значного часу, його коливання були незначними. Тому в банку були відсутні обєктивні дані, на підставі яких можна було зробити висновок про можливість курсових коливань та оцінити повязані з ними ризики, які можуть виникнути при виконанні зобовязань. Позивач також посилається на те, що банком під час укладення кредитного договору не надана інформація щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Однак такі положення застосовуються у випадках, коли валюта зобовязання та валюта виконання зобовязання відмінні. Спірний кредитний договір не передбачає виконання зобовязань за договором у національній валюті із зобовязанням банку конвертувати отримані від позичальника кошти в національній валюті у валюту зобовязання. Спірним договором встановлений обовязок позичальника виконувати зобовязання по сплаті процентів та поверненню кредиту у валюті зобовязання. До того ж позивачем невірно тлумачаться положення п.5 ч.1 ст.21 Закону України Про захист прав споживачів, відповідно до якої порушенням прав споживача будуть виключно свідомі та умисні дії кредитодавця, спрямовані на приховування та ненадання споживачу наявної інформації про запропонований кредит. Ст. 21 Закону не встановлює такого правового наслідку порушення прав споживачів, як недійсність договору, укладеного із споживачем. Відповідно до ч.7 ст.15 Закону України Про захист прав споживачів правові наслідки надання споживачу недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації настають виключно за наявності встановлених законом умов, перелік яких являється вичерпним, та не встановлюють такого правового наслідку як недійсність договору, укладеного зі споживачем (а.с.19-21,42). Також на підставі ч.2 ст.1057 ЦК України просять винести ухвалу про накладення арешту на предмет договору іпотеки: незавершений будівництвом житловий будинок з надвірними будівлями в сел. Заводське Конотопського району, 2-й пров. вул. Будівльників, 7 та земельні ділянки для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд площею 0,1100 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,1027 га за цією самою адресою (а.с.30). Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню. 22 серпня 2007 року [PERSON] подав ВАТ АБ Укргазбанк заяву, в якій просив розглянути питання щодо надання кредиту на споживчі цілі в розмірі 41700 доларів США строком на 144 місяці за класичною формою погашення кредиту (із щомісячним зменшенням суми платежу). Про обрану кредитну програму він дізнався від консультанта банку (а.с.29). 22 серпня 2007 року [PERSON] також заповнив та підписав анкету на отримання у ВАТ АБ Укргазбанк кредиту в сумі 41700 доларів США зі сплатою 12,5% строком на 144 місяці (а.с.22-24). 21 вересня 2007 року між ВАТ АБ Укргазбанк та [PERSON] (позичальник) був укладений кредитний договір № 223-РБФ, відповідно до якого банк надав останньому кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії в сумі 41700 доларів США на строк з 21 вересня 2007 року по 20 вересня 2019 року зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи з 12,5% річних. Надання кредиту здійснюється в день укладання цього договору (п.п.1.1,3.1.2). Позичальник зобовязався здійснювати повернення кредиту, сплату процентів за його використання та всіх комісійних платежів у передбачені цим договором строки. Повернення кредиту має здійснюватись на рахунок №220346012974.840, відкритий у Сумській філії ВАТ АБ Укргазбанк, щомісячно з 1 по 10 число кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем отримання кредиту, в розмірі не менше 1/144 від суми отриманого кредиту, що становить 1462,40 грн. (п.п.3.3.1,3.3.3). Щомісячно, один раз на місяць, не пізніше 10 числа наступного місяця та в день закінчення строку, на який надано кредит, у відповідності з п.1.1 договору, а також в день дострокового погашення заборгованості по кредиту (для процентів), або в день дострокового розірвання договору (для процентів), з урахуванням п.4.1 договору сплачувати проценти за користування кредитом, виходячи з процентної ставки, зазначеної в п.1.1 договору (п.3.3.4). Позичальнику надається інформація щодо ряду супутніх послуг та тарифів до них у додатку №1 від 21.09.2007, що є невідємною частиною договору (п.6.5). [PERSON] отримав примірник договору 21 вересня 2007 року (а.с.31-33). Позивач підписав даний договір на кожній сторінці. [PERSON] був підписаний графік платежів (а.с.35). Також 5 березня 2009 року між між ВАТ АБ Укргазбанк та [PERSON] були укладені додаткові угоди №1 та №2 до кредитного договору № 223-РБФ від 21 вересня 2007 року (а.с.33зв.,34). 21 вересня 2007 року між ВАТ АБ Укргазбанк (іпотекодержатель) та позивачем (іпотекодавець) ще був укладений договір іпотеки, який був посвідчений Конотопською районною нотаріальною конторою в р. за № 641. Даний договір забезпечує всі вимоги іпотекодержателя, які випливають з кредитного договору № 223-РБФ від 21 вересня 2007 року (а також будь-якими додатковими угодами до нього), за умовами якого іпотекодавець зобовязаний іпотекодержателю не пізніше 20 вересня 2019 року повернути кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії у розмірі 41700 доларів США, що в гривневому еквіваленті на день укладення даного договору складає 210585 грн., сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12,5% річних та штрафні санкції у розмірі і випадках, передбачених кредитним та цим договором. Предметом іпотеки є незавершений будівництвом житловий будинок А1, гараж Б, літня кухня В та огорожа №, розташовані в сел. Заводське Конотопського району, 2-й пров. вул. Будівельників,7. Земельна ділянка, призначена для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1100 га та земельна ділянка, призначена для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1027 га, що розташовані за цією ж адресою. Загальна заставна вартість предмета іпотеки - 331756 грн. (а.с.25-28). Вищевказаний договір також був підписаний позивачем, що свідчить про те, що він погодився з його умовами. Відповідно до витягу зі статуту ПАТ АБ Укргазбанк є правонаступником ВАТ АБ Укргазбанк (а.с.48,49). Частиною 1 ст.626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. В ч.1 ст. 627 ЦК України вказано, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України). Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до п.4 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію. В ч.1 ст.6 Закону передбачено, що продавець (виробник, виконавець) зобовязаний надати інформацію про цю продукцію. Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції на час укладення договору перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Частиною 1 ст.15 Закону визначено, що споживач має право на одержання необхідної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Відповідно до ч.ч.1, 2, 5, 6 ст.18 Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Крім того, ч.6 ст.11 Закону України Про захист прав споживачів передбачено, що споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Про таке зазначено і в п. 3.4.3 кредитного договору (а.с.32 зв.). При цьому позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що з ним не була проведена переддоговірна робота, що йому не було надано банком всієї необхідної і вичерпної інформації щодо кредиту, умов кредитування в іноземній валюті, що йому не було відомо про наявні форми кредитування, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, сукупну вартість кредиту, його складові тощо. Позивач підписав кредитний договір, протягом чотирнадцяти календарних днів не відкликав свою згоду на укладення договору, знав про його умови, погодився з ними, вибрав саме такого контрагента та такий вид договору, був ознайомлений та підписав графік платежів, знав про необхідність сплати щомісячного платежу. Позивачем не надано доказів стосовно того, що кредитний договір не містив графіка платежів, бо сам його підписав, отримав примірник кредитного договору та всіх додатків до нього. В заяві та анкеті, що були заповнені та підписані позивачем 22 серпня 2007 року, тобто за місяць до укладання кредитного договору, вказано, що він підтвердив, що банк надав йому в письмовій формі та в повному обємі інформацію, передбачену п.2 с. 11 Закону України Про захист прав споживачів (а.с.24-26,29). В судовому засіданні позивач також не довів, що умови укладеного кредитного договору є несправедливими внаслідок істотного дисбалансу договірних прав та обовязків, збільшення його витрат, позивач взагалі був завчасно ознайомлений з умовами договору, погодився і підписав саме такий кредитний договір та додатки до нього, отримав їх оригінали. При цьому позивач також вказує на те, що при підписанні оспорюваного договору він був введений в оману. Частиною 1 статті 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.229 ЦК України). Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Позивачем в судовому засіданні не доведено наявності умислу в діях відповідача та його обману. Відповідно до ч.2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю від 19 лютого 1993 року № 15-93. Згідно ч.1 ст. 5 Декрету Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Відповідно до банківської ліцензії № 123, дозволу № 123-3, виданих НБУ України відповідно 19 листопада 2001 року та 5 липня 2007 року, додатку до останнього дозволу, ВАТ АБ Укргазбанк станом на день укладення оспорюваних договорів мав право здійснювати операції з валютними цінностями (а.с.44,46,47). Статтею 36 Закону України «Про Національний банк України» передбачено, що НБУ встановлює офіційний курс гривні до іноземних валют та оприлюднює його. В ч.1 ст.8 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю від 19 лютого 1993 року № 15-93 також зазначено, що валютні курси встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 496, Переліку іноземних валют, до яких офіційних курс гривні встановлюється НБУ щоденно, що є додатком №1 до Положення, офіційний курс гривні до долару США встановлюється щоденно. Таким чином, незмінність курсу гривні до іноземних валют на законодавчому рівні не закріплена. Тому, укладаючи кредитний договір, сторони свідомо брали на себе певні ризики на випадок подальшої зміни валютного курсу. Будь-яких законних підстав вважати, що така зміна не настане, у сторін не було. Враховуючи вищевикладене, саме по собі зростання курсу іноземної валюти, не попередження про таке, не є достатніми підставами для визнання недійсним кредитного договору, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, і позичальник, при належній завбачливості, міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, мав можливість отримати кредит в національній валюті. Позивач добровільно погодився на укладення спірного договору саме на таких умовах, сплачував періодичні платежі до 2014 року, про що він сам пояснив, не оскаржував кредитний договір, не порушував питання про його розірвання, а отже, не вважав умови договору несправедливими. Отже, суд під час розгляду справи не встановив підстав, які б могли свідчити про порушення відповідачем вимог діючого законодавства на момент підписання кредитного договору. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що при укладенні оспорюваного договору відповідачем були порушені норми чинного законодавства, позивачем не надано доказів щодо ненадання банком належної інформації, введення його в оману при укладанні кредитного договору, не наведено і не доведено підстав визнання кредитного договору недійсним, не доведено наявності умислу в діях відповідача, а тому, оскільки позовні вимоги в цій частині не грунтуються на законі, вони не можуть бути задоволені. Сторони, які уклали спірний кредитний договір, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Даний правочин вчинено у формі, встановленій законом, і він спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. До речі, якби [PERSON] належним чином виконував умови кредитного договору, не виникла б заборгованість з погашення кредиту і відповідно даний спір. При цьому в судовому засіданні було встановлено, що позивач подав до суду даний позов після того, як в березні 2015 року ПАТ АБ Укргазбанк звернулося з позовом до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 17687 доларів США та 3732,40 грн. Враховуючи вищевикладене, слід відмовити в задоволенні позову про визнання кредитного договору недійсним. А оскільки позивач просить визнати договір іпотеки недійсним лише внаслідок того, що він є похідним від кредитного договору і інших підстав не визначає, то не підлягає задоволенню і позов в частині визнання договору іпотеки недійсним. При цьому слід відмовити в задоволенні заяви відповідача про накладення арешту на предмет договору іпотеки (а.с.30), бо, виходячи з положень ч.2 ст.1057-1 ЦК України, суд накладає арешт на майно лише в разі визнання недійсним кредитного договору, в якому виконання зобовязання позичальника забезпечено заставою майна позичальника або поручителя. А оскільки кредитний договір та договір іпотеки не визнані судом недійсними, то немає підстав накладати арешт на майно, на відчуження якого згідно договору іпотеки нотаріусом і так накладена заборона (а.с.28).

Outcome: dismissed