Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] і [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Сєвєродонецької міської ради Луганської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до ордеру від 26.12.2009 року, виданого на підставі рішення Сєвєродонецької міської ради №1891 від 22.12.2009 року, позивач отримав квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . У цій квартирі разом з ним зареєстровані відповідач [PERSON] - колишня дружина та діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Квартира не приватизована. На момент отримання квартири він був одружений з відповідачем [PERSON] Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 14.12.2016 року шлюб між ними було розірвано. В березні 2018 року відповідач [PERSON] разом з дітьми виїхала до Російської Федерації, за її поясненнями, на постійне місце проживання до родичів, у зв`язку з чим зв`язок з нею та дітьми він втратив. Відповідач разом з дітьми добровільно не бажає знятися з реєстрації. Наявність реєстрації відповідачів у житловому приміщенні порушує його права та інтереси, оскільки останні фактично в квартирі не проживають, але він змушений нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг. Через те, що відповідачі відсутні за місцем реєстрації більше ніж шість місяців, вважає їх такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням. Просив визнати відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] таким, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] В судовому засіданні позивач [PERSON] підтвердив обставини, викладені в позовній заяві, підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Додатково суду пояснив, що вищевказане житлове приміщення було отримано ним, як службове, квартира не приватизована. В березні 2018 року відповідач [PERSON] разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] виїхала на постійне місце проживання до родичів у м. Ростов Російської Федерації. Коли він знаходився на військовій службі, відповідач продала все майно та виїхала з житлового приміщення. Про те, що дружина разом з дітьми виїхала з квартири, йому стало відомо зі слів сусідів. В судовому засіданні представник позивача Самарський В.В. підтвердив обставини, викладені в позовній заяві, підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Додатково суду пояснив, що відповідачі перетнули державний кордон України, що підтверджується відповідними документами, про причини виїзду вони позивача не повідомляли. Тому є всі підстави вважати, що відповідач разом з неповнолітніми дітьми виїхали до іншого місця проживання. Відповідач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах [PERSON] та [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, про день, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність не надходило. Своїм правом на подачу відзиву не скористалася. В судовому засіданні представник третьої особи Служби у справах дітей Сєвєродонецької міської ради Луганської області Швець Г.І. заперечувала, щодо задоволення позову в частині визнання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із порушенням права дітей на користування житловим приміщенням, в якому вони зареєстровані та відсутністю відомостей про їх місце знаходження. Крім того, зазначила, що вищевказане житлове приміщення належить їх батькам. Також позивач не надав доказів того, що неповнолітні діти набули право власності або право постійного користування іншим житлом. Не заперечувала щодо задоволення позову в частині вимог до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він знайомий з [PERSON] , який є його сусідом і проживає за адресою: [ADDRESS] . Йому відомо, що [PERSON] та [PERSON] разом в квартирі [ADDRESS] не проживають . [PERSON] все майно та приблизно два роки тому виїхала з вищевказаного житлового приміщення. Зі злів сусідів, він знає, що [PERSON] виїхала разом з дітьми на постійне місце проживання в Російську Федерацію. В останнє він бачив [PERSON] влітку приблизно 2 роки тому. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона знайома з [PERSON] , який є її сусідом і проживає за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] мешкала за вищевказаною адресою з 2010 року. Від сусідів вона дізналася, про те, що [PERSON] має намір виїхати в Російську Федерацію. Крім того, дізналась, що [PERSON] продавала речі, а саме пропонувала сусіду купити холодильник. Приблизно навесні 2018 року [PERSON] разом з дітьми виїхала до Російської Федерації. Вона бачила в мережі «Інтернет» фотографії дітей [PERSON] на фоні російської символіки, тому вважає, що саме до Російської Федерації виїхала [PERSON] разом з дітьми. 02.06.2020 року Сєвєродонецьким міським судом Луганської області було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. Згідно з ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до абзацу 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за повною адресою. Згідно із ч. 2 ст. 107 ЖК Української РСР, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В судовому засіданні встановлено, що на підставі ордеру на службове житлове приміщення №4 серії Н від 26.12.2009 року, виданого на підставі рішення виконкому Сєвєродонецької міської ради Луганської області №1891 від 22.12.2009 року, [PERSON] отримав службове житлове приміщення - квартиру, загальною площею 79,0 кв. метрів, яка складається з трьох кімнат в ізольованій квартирі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 14.12.2016 року, яке набрало законної сили 27.12.2016 року, шлюб, зареєстрований між [PERSON] і [PERSON] , розірвано. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , яке видано 21.07.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції у Луганській області, [PERSON] народився [INFO] , батьком дитини зазначений [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , яке видано 07.08.2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, [PERSON] народилася [INFO] , батьком дитини зазначений [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] . Відповідно до довідки від 21.02.2020 року №2220, виданої Відділом адміністративних послуг Центром адміністративних послуг у м. Сєвєродонецьк, за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки від 21.02.2020 року №2221, виданої Відділом адміністративних послуг Центром адміністративних послуг у м. Сєвєродонецьк за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки від 21.02.2020 року №2219, виданої Відділом адміністративних послуг Центром адміністративних послуг у м . Сєвєродонецьк за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки Державної прикордонної служби України від 22.08.2019 року №184/с-12357 [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перетнули державний кордон України 16.03.2018 року у пункті пропуску «Просяне». В судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми не проживає у квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , оскільки переїхала проживати до іншого місця проживання. Зазначена обставина підтверджується свідченнями свідків [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили, що в 2018 році [PERSON] разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] виїхали з квартири самостійно та в квартирі відсутні їх речі. Відповідач продала майно, яке знаходилося у спірній квартирі та разом з дітьми виїхала до іншого місця проживання до Російської Федерації. Про виїзд відповідачів за кордон свідчать вищезазначені документи, надані Державною прикордонною службою України. Аналізуючи свідчення свідків у сукупності з іншими обставинами, встановленими під час розгляду справи, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] виїхала зі спірного житлового приміщення до іншого постійного місця проживання. Наведене свідчить про те, що відповідач не проживає в спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців, а отже втратила інтерес до вказаного житлового приміщення, оскільки переїхала проживати до іншого місця проживання, продавши при цьому речі. Застосовуючи вищевказані норми матеріального права, суд враховує роз`яснення надані Пленумом Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 року. Зокрема, в тій частині, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Оскільки відповідач [PERSON] не проживає за місцем її реєстрації понад шість місяців і переїхала проживати до іншого місця проживання в іншій країні, то, відповідно, вона втратила право користування житловим приміщенням. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки у зазначеному випадку саме такий спосіб захисту дає можливість реального усунення порушення прав позивача. Щодо решти позовних вимог, зокрема, щодо визнання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням суд відзначає наступне. Права осіб, які не досягли 18 років, в особливому порядку захищаються органами опіки та піклування. Суд погоджується із позицією представника Служби у справах дітей Сєвєродонецької міської ради Луганської області Швець Г.І. щодо недоцільності визнання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, оскільки місцем проживання неповнолітньої особи є місце проживання її батьків або одного із них, з яким вона проживає. Доказів того, що неповнолітні діти набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивач не надав. Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Суд виходить з того, що діти не досягли повноліття, а відтак не набули повної цивільної дієздатності. Місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , визначають їх батьки. Відтак діти не можуть самостійно визначати своє місце проживання, причини їх не проживання у спірній квартирі є поважними, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірній квартирі не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Таким чином, суд вважає, позовні вимоги в частині визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщення, задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивач звернувшись до суду із позовними вимогами про визнання осіб такими що втратили право користування житловим приміщенням та поніс документально підтверджені судові витрати у виді судового збору в розмірі 840,80 грн. Згідно із ч. 1, 3 ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у сумі 840 грн. 40 коп.

Outcome: partial