Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначає, що в провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя перебувала адміністративна справа за його позовом до Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району про визнання дій протиправними та зобовязання вчинення дій. Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.12.2014 року по справі № 336/9053/14-а його позов було задоволено. Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району як відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду з проханням скасувати постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні його позовних вимог. 24.03.2015 року Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом було розглянуто скаргу Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району та винесено відповідну ухвалу, якою апеляційну скаргу УПСЗН Запорізької міської ради по Шевченківському району залишено без задоволення а постанову суду по справі № 336/9053/14-а (2-а/336/249/2014) без змін, тобто постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.12.2014 року визнано неправомірною бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району щодо нездійснення виплати [PERSON] щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік відповідно до положень ч. 4 ст.48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі пяти мінімальних заробітних плат, встановлених на день виплати, з урахуванням виплаченої суми та зобовязано Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району здійснити перерахунок та виплату [PERSON] щорічну допомогу на оздоровлення за 2014 рік відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з урахуванням ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та раніше здійснених виплат. Таким чином рішення суду було ухвалено на користь позивача. Посилаючись на ч. 1 ст. 94, п. 1 ч. 3 ст. 87 КАС України та ст.ст.79, 88 ЦПК України, позивач просить суд стягнути на його користь з державного бюджету або з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 1100 грн. В судове засідання позивач не зявився, надіслав на адресу суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, наполягав на своїх позовних вимогах та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити в задоволені позовних вимог за їх безпідставністю. Заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно із ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні не інакше як на підставі доказів сторін. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 грудня 2014 року по справі № 336/9053/14-а (пр. № 2-а/336/249/2014) позов [PERSON] було задоволено частково. 24 березня 2015 року Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом було винесено ухвалу якою відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Управління праці та соціального захисту населення по Шевченківському району Запорізької міської ради на постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.12.2014 року.. Як зазначає представник відповідача - при подачі адміністративного позову про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, [PERSON] не зазначав вимог про відшкодування витрат на правову допомогу та не подавав клопотання в межах цього провадження. Зазначене підтверджується і прийнятою судом першої інстанції постановою, в якій не вирішувалось питання про стягнення судових витрат на користь позивача. Витрати на правову допомогу не можуть стягуватися у самостійному проваджені, оскільки розподіл судових витрат здійснюється у рішенні по справі (у тому числі додатковому). Як зазначено в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України (далі ВСУ) від 15 квітня 2009 року, витрати на оплату правової допомоги при розгляді справ відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом, і не є шкодою в розумінні ст. 1166 ЦК та не можуть бути стягнуті за позовом. Про розподіл судових витрат ( у тому числі і витрат на правову допомогу) має зазначатися у рішенні суду першої інстанції ( п.4 ч.ст. 215ЦПК України), в ухвалі та рішенні апеляційного ( п.4 ч.1ст. 315, п.4 ч.1 ст.316 ЦПК України) і касаційного (п.8 ч.1 ст.345, п. 10 ч.1 ст. 346 ЦПК України ) суду. У справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються ( ч.7 ст.235 ЦПК України). Стягнення витрат на правову допомогу має вирішуватися у рішенні суду першої інстанції, в ухвалі та рішенні апеляційного і касаційного судів. Стягнення таких витрат за окремим позовом не допускається. Крім того , у своєї позовній заяві позивач в порушення ст 119 ЦПК України не визначився з відповідачем, просить стягнути правову допомогу на розсуд суду, що є недопустимим згідно чиннного законодавства .

Outcome: dismissed