Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної освіти (далі - ТОКІППО), у якому просить визнати недійсним контракт укладений між [PERSON] та Тернопільським обласним комунальним інститутом післядипломної педагогічної освіти від 01 вересня 2016 року в частині строку дії контракту із 01 вересня 2016 року до 31 серпня 2017 року та додаткову угоду до контракту від 01 вересня 2016 року, укладену 31 серпня 2017 року; визнати укладений між [PERSON] та Тернопільським обласним комунальним інститутом післядипломної педагогічної освіти контракт від 01 вересня 2016 року безстроковим трудовим договором; визнати недійсним та скасувати наказ Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти №178-к від 03 серпня 2018 року про звільнення [PERSON] з посади методиста центру виховної роботи, захисту прав дитини і громадянської освіти; поновити [PERSON] на посаді методиста центру виховної роботи, захисту прав дитини і громадянської освіти Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти на умовах безстрокового трудового договору з 31 серпня 2018 року; стягнути з Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 31.08.2018 року до дати ухвалення рішення судом. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що 16 серпня 2002 року, на підставі наказу №254-к, його було призначено на посаду методиста з курсу основ безпеки життєдіяльності ТОКІППО. 18 червня 2012 року (наказ відповідача №142-к), позивача переведено на посаду методиста лабораторії розвивальних дисциплін. 01 вересня 2016 року (наказ відповідача №208-к) позивача переведено на посаду методиста центру виховної роботи, захисту прав дитини і громадянської освіти. Наказом №178-к від 03.08.2018 року [PERSON] звільнено із займаної посади з 31 серпня 2018 року у зв`язку із закінчення строку дії контракту на підставі п. 2 ст. 36 КЗпПУ. У період з 2003 року по 01 вересня 2016 року укладений із позивачем контракт неодноразово пролонговувався шляхом укладення додаткових угод. Крім цього, 01 вересня 2016 року із [PERSON] було укладено новий контракт терміном дії до 31 серпня 2017 року та на підставі додаткової угоди від 31 серпня 2017 року, продовжено термін дії контракту до 31 серпня 2018 р. Вважає, що положення Закону України «Про освіту», що діяли з грудня 2005 року по вересень 2016 року, не містили імперативного припису щодо обов`язкового укладення контракту із вказаними категоріями працівників, навпаки передбачали альтернативу або укладення трудового договору або контракту. Враховуючи те, що [PERSON] працював у відповідача по посаді методиста 16 років, вважає, що в останнього були відсутні обставини, які б унеможливлювали укладення із ним безстрокового трудового договору або визнання контракту від 01 вересня 2016 року безстроковим. Вважає, що відповідачем незаконно, з метою зниження рівня соціальної захищеності працівників, укладено строковий трудовий договір, що унеможливлює звільнення позивача із займаної посади на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. Звертає увагу суду також на те, що укладений із ним контракт не передбачав пільг, гарантій щодо переважного права на продовження трудових відносин, натомість, переукладався декілька разів, що є порушенням галузевої угоди між Міністерством освіти та науки України та ЦК Профспілки працівників освіти і науки на 2016-2010 року. Відтак, вважає, що переукладений із позивачем контракт у 2016 року, за відсутності обставин визначених ч. 2 ст. 23 КЗпПУ, в розумінні ч. 2 ст. 39-1 КЗпПУ, є безстроковим трудовим договором. Також зазначає, що копію наказу про звільнення та трудову книжку позивач отримав 31 серпня 2018 року та у місячний строк звернувся до суду із позовом. Посилаючись на наведене, позивач просить задовольнити позов. Тернопільський обласний комунальний інститут післядипломної педагогічної освіти подав суду відзив на позов, у якому вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними. Так, наказом за № 178-к від 03 серпня 2018 року позивача звільнено із займаної посади з 31 серпня 2018 року у зв`язку із закінчення строку дії контракту на підставі п. 2 ст. 36 КЗпПУ. 16 серпня 2018 року комісією було складено акт про відмову працівника від підпису про ознайомлення та отримання наказу про звільнення. Позов подано до суду 20.09.2018 року, тобто з пропуском встановленого законом строку на вирішення спору про звільнення. Згідно з вимогами п. 4 ст. 54 Закону України «Про освіту», який діяв на момент укладення контракту, педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на конкурсній основі. Отже, на момент укладення контракту 01 вересня 2016 року законодавство прямо передбачело таку форму укладення трудового договору з педагогічними та науково-педагогічними працівниками, як контракт. Укладення із позивачем контракту, не порушувало норм чинного законодавства, а тому звільнення позивача у зв`язку із закінченням терміну дії контракту вважають законним. Твердження позивача про те, що підписання контракту та звільнення порушує його права, вважають безпідставними, оскільки із позовом до суду про визнання попередніх контрактів та від 01 вересня 2016 року незаконними, позивач не звертався. Окрім того вважають, що позивач неправомірно зазначає, що контракт переукладався декілька разів, оскільки контракт, який був укладений між позивачем та відповідачем 01.09.2016 року був укладений на посаду методиста центру виховної роботи, захисту прав дитини та громадянської освіти, більше не переукладався, а лише за заявою позивача від 19.06.2017 року додактовою угодою від 31.08.2017 року до контракту від 01.09.2016 року вносились зміни в частині продовження терміну дії контракту, без зміни його умов. В контракті від 01.09.2016 року наявний підпис позивача, що засвідчив згоду [PERSON] на такі умови праці, даний контракт не оскаржувався позивачем, не був визнаний незконним, а тому твердження про те, що контрактому було порушено права позивача є безпідставним. Окрім того, позивач до закінчення терміну дії контракту звертався 19.06.2017 року та 14.06.2018 року до директора інституту з письмовою заявою в якій просив продовжити строк укладеного раніше контракту, що свідчить про бажання позивача надалі працювати на умовах даного контракту. 03.08.2018 року було видано наказ відповідача №178-к про звільнення позивача у зв`язку із закінченням терміну дії контракту з 31.08.2018 року. 16.08.2018 року було складено акт про відмову позивача ознайомлюватись із наказом №178-к від 03.08.2018 р. про звільнення. Посилаючись на наведене вважають, що звільнення позивача проведено з дотримання вимог закону, просить відмовити у позові. Крім того, просять стягнути з позивача на їх користь 100 грн. судових витрат, з яких: 10 грн. вартість конверту, 40 грн.- вартість поштового відправлення відзиву, 50 грн.- інші витрати, у тому числі копіювання та друк документів. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Тришак О.Г. позов підтримав, з підстав зазначених у ньому, подав суду відповідь на відзив у якому вказав, що оспорюваний наказ про звільнення [PERSON] винесений відповідачем 03.08.2018 року, у якому зазначено, що працівник звільняється із займаної посади з 31 серпня 2018 року, а відтак, не зважаючи на дату видачі наказу, сам наказ вступав в дію з 31 серпня 2018 року. Також, зазначив, що акт від 16 серпня 2018 року, засвідчує факт відмови працівника від проставлення підпису про ознайомлення із змістом оскаржуваного наказу, жодних відомостей про вручення копії наказу позивачу в акті не вказано. Таким чином, враховуючи факт вручення позивачу копії оскаржуваного наказу в день його звільнення та видачі йому трудової книжки 31 серпня 2018 року, строк для звернення до суду із даним позовом слід відраховувати саме з дня звільнення особи та видачі йому трудової книжки, тобто 31 серпня 2018 року. Також, зазначив, що ст. 54 Закону України «Про освіту» передбачено, що педагогічні та науково-педагогічні працівники призначаються на посаду на підставі трудових договорів в тому числі контрактів. Відтак, вважає, що дана норма статті Закону передбачає можливість укладення контракту із працівниками лише у випадку, якщо трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках (стаття 23 КЗпП України). Вказані обставини знайшли своє відображення в галузевій угоді, укладеній між Міністерством освіти і науки України та ЦК Профспілки працівників освіти і науки на 2016-2020 рр. (п. 5.3.9), а саме - контрактну форму трудового договору необхідно спрямовувати на створення умов для виявлення ініціативності працівника, враховуючи його індивідуальні здібності, правову і соціальну захищеність, обов`язковим надання додаткових порівняно з чинним законодавства пільг, гарантій та компенсацій для працівників з якими укладено контракт. Крім цього, вважає, що не відповідають дійсності твердження відповідача, про те що контракт між позивачем та відповідачем на зайняття [PERSON] посади методиста не переукладався декілька разів. У матеріалах справи наявні докази, що перший контракт між сторонами було укладено в 2002 році, з того часу, на протязі певного періоду даний контракт постійно пролонговувався. Пролонгація даного контракту відбувалась, шляхом укладення додаткових угод в яких вказувались лише нові періоди на які продовжувався строк дії контракту, тобто зміст прав і обов`язків працівника не змінювався в жодному із пролонгованих контрактів, змінювались лише назви посад працівника, що на думку сторони позивача не може підтверджувати факту укладення нових контрактів. Тому, позивач вважає, що контракт укладений між сторонами 01 вересня 2016 року та пролонгований 31 серпня 2017 року на підставі додаткової угоди підпадає під зміст ст. 39-1 КЗпП України, як такий що переукладався один раз. Представник відповідача у судовому засіданні вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з підстав викладених відповідачем у проданому відзиві та запереченнях на відповідь на відзив. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив. 16 серпня 2002 року між Тернопільським обласним комунальним інститутом післядипломної педагогічної освіти та [PERSON] укладено контракт, згідно умов якого [PERSON] призначено на посаду методиста з курсу основ безпеки життєдіяльності на строк з 16 серпня 2002 року по 15 серпня 2003 року. Підпунктом 6.2 пункту 6 зазначено контракту сторони передбачили, що підставою для розірвання контракту є закінчення строку його дії. При цьому директор інституту і методист повинні за угодою сторін не пізніше як за два місяці визначитися у такому: контракт припиняє дію, контракт продовжується або укладається на новий термін. Якщо у цей термін сторони не визначилися, то контракт продовжується на новий термін. Додатковою угодою від 15 серпня 2003 року до зазначеного контракту, сторонами погоджено продовжити термін дії контракту на один рік з 16 серпня 2003 року по 16 серпня 2004 року. 16 серпня 2005 року між Тернопільським обласним комунальним інститутом післядипломної педагогічної освіти та [PERSON] укладено контракт, згідно умов якого [PERSON] призначено на посаду методиста з курсу основ безпеки життєдіяльності ТОКІППО на строк з 16 серпня 2005 року по 16 серпня 2010 року. 16 серпня 2010 року між сторонами укладено додаткову угоду до контракту від 16 серпня 2005 року, згідно умов якої сторони погодили продовжити термін дії контракту на п`ять років з 16 серпня 2010 року по 16 серпня 2015 року із зазначенням посади позивача - методист лабораторії природничо-математичних дисциплін. Наказом директора ТОКІППО від 18 червня 2012 року №142-к, у зв`язку із виробничою необхідністю, [PERSON] переміщено у лабораторію розвивальних дисциплін із 18.06.2012 року, із збереженням раніше визначених посадових обов`язків. 18.06.2012 року між Тернопільським обласним комунальним інститутом післядипломної педагогічної освіти та [PERSON] , як методистом, завідувачем лабораторії розвивальних дисциплін укладено додаткову угоду до контракту від 16 серпня 2005 року, згідно умов якої сторони погодили продовжити термін дії контракту на три роки з 18 червня 2012 року по 16 серпня 2015 року. 14.08.2015 року між сторонами укладено додаткову угоду до контракту від 16 серпня 2005 року, згідно умов якої сторони погодили продовжити термін дії контракту на п`ять років з 16 серпня 2015 року по 15 серпня 2020 року. У зв`язку із затвердженням структури (штатного розпису) Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти, на виконання наказу управління освіти і науки «Про розроблення нової структури (штатного розпису) Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти» від 08 червня 2016 року №196 та на підставі наказу директора інституту від 10 червня 2016 року №110-К, відповідно до ст..49-2 КЗпП України попереджено [PERSON] про зміну істотних умов організації праці, оплати праці, скорочення чисельності та можливе звільнення (Персональне попередження директора ТОКІППО від 13 червня 2016 року №01-02/554), що не заперечується представником позивача. Позивач надав згоду на переведення його на запропоновану посаду методиста центру виховної роботи, захисту прав дитини та громадянської освіти, що підтверджується його особистим записом наявним у персональному попередженні від 13 червня 2016 року. Наказом директора ТОКІППО від 01 вересня 2016 року №208-К, на підставі заяви [PERSON] від 31.08.2016 року, у зв`язку із затвердженням структури (штатного розпису) ТОКІППО, на виконання наказу управління освіти і науки «Про розроблення нової структури (штатного розпису) Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти» від 08 червня 2016 року №196 та на підставі наказу директора інституту від 10 червня 2016 року №110-К, переведено [PERSON] за його згодою на посаду методиста центру виховної роботи, захисту прав дитини та громадянської освіти з 01 вересня 2016 року. 01 вересня 2016 року між сторонами укладено контракт, згідно умов якого [PERSON] призначено на посаду методиста центру виховної роботи, захисту прав дитини та громадянської освіти на строк з 01 вересня 2016 року по 31 серпня 2017 року. Згідно з умовами п.п. 6.1, 6.2. даного контракту, він може бути припинений або розірваний з підстав визнаних чинним законодавством та умовами самого контракту. Підставами для розірвання контракту є, у тому числі, закінчення строку його дії. Цього ж дня, 01 вересня 2016 року [PERSON] ознайомлено із посадовою інструкцією методиста центру виховної роботи, захисту прав дитини та громадянської освіти, затвердженої директором ТОКІППО 13.06.2016 року. 19 червня 2017 року [PERSON] звернувся до директора ТОКІППО із письмовою заявою про продовження терміну дії контракту у зв`язку із його закінченням. Наказом за № 169-к від 31 серпня 2017 року «Про продовження контракту», продовжено термін дії контракту із методистом центру виховної роботи, захисту прав дитини та громадянської освіти ТОКІППО [PERSON] на один рік, тобто із 01 вересня 2017 року по 31 серпня 2018 року. 31 серпня 2017 року між Тернопільським обласним комунальним інститутом післядипломної педагогічної освіти та з методистом центру виховної роботи, захисту прав дитини та громадянської освіти [PERSON] укладено додаткову угоду до контракту від 01 вересня 2016 року, згідно умов якої сторони погодили продовжити термін дії контракту на один рік з 01 вересня 2017 року по 31 серпня 2018 року. Листом директора Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти №01-05/674 від 04.06.2018 р. [PERSON] повідомлено про звільнення у зв`язку із закінчення терміну дії контракту - 31 серпня 2018 року, з яким останній ознайомлений 14.06.2018 р. та про що свідчить проставлений ним особистий підпис. Наказом за № 178-к від 03 серпня 2018 року позивача звільнено із посади методиста центру виховної роботи, захисту прав дитини та громадянської освіти ТОКІППО з 31 серпня 2018 року, у зв`язку із закінчення строку дії контракту на підставі п. 2 ст. 36 КЗпПУ. В силу вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст. 233 КЗпП України, встановлено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки Відповідно до вимог ст. 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 21 КзпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду трудових спорів», розяснено, що власник або уповноважений ним орган може вимагати від працівника, який працює за трудовим договором, укладення контракту тільки в тому разі, коли він відноситься до категорії працівників, які згідно з законодавством працюють за контрактом. Відповідно до положень п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладено на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у т.ч. матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (ч. 3 ст. 21 КЗпП України). Згідно з вимогами п.3 Постанови КМ України №170 від 19.03.1994 року Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору, контрактна форма трудового договору застосовується у випадках прямо передбачених законом. Відповідно до переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 року №963, у редакції на момент укладення спірного контракту, посада методиста віднесено до посад педагогічних працівників. Згідно із вимогами ч. 2,3 ст. 54 Закону України «Про освіту» за №1060-XII, в реакції чинній на час укладення спірного контракту, педагогічну діяльність у навчальних закладах здійснюють педагогічні працівники. Педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. У пункті 9 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року (з наступними змінами) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, згідно з ч.2 ст.23 КЗпП (в редакції від 19 січня 1995 року) трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. На контрактну форму трудового договору не поширюється положення ст.9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними. Тернопільський ОКІППО є закладом післядипломної педагогічної освіти, а посада, яку займав позивач згідно укладеного спірного контракту від 01.09.2016 року - методиста центру виховної роботи, захисту прав дитини та громадянської освіти належить до категорії педагогічних працівників. Таким чином, суд вважає, що зазначена посада на якій перебував позивач підпадає під перелік посад, на яких дає підставу на укладення трудового договору на контрактній основі. Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України. Відповідно до вимог п.2 ч. 1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункт 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. За змістом ст. 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, вважаються такими, що укладені на невизначений строк, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 23 КЗпП України, тобто, коли сторони самі визначають строк дії трудового договору, який укладають або переукладають між собою. Строковий договір може укладатися на будь-який строк, визначений за погодженням сторін. Відтак, КЗпП України не містить заборон щодо продовження строку трудового договору, навіть у разі переукладання строкового трудового договору, якщо він переукладався на підставі ч.2 ст. 23 КЗпП України, він не стає безстроковим. Строковий договір може бути укладено між сторонами як при прийнятті на роботу працівника, так і в процесі виконання трудових обов`язків, якщо є підстави для його укладення (переукладення). Застережень або обмежень з цього питання КЗпП України або інші нормативні акти, які регулюють правовідносини у сфері праці, не мають. В судовому засіданні встановлено та як вбачається зі змісту укладеного між сторонами контракту від 16 серпня 2002 року з наступним внесенням до нього змін, а також контракту від 16 серпня 2005 року, з наступним внесенням до нього змін, [PERSON] неодноразово виявляв бажання та укладав з ТОКІППО саме строковий трудовий договір. Умовами цього контракту (п.п.6.1,6.2) передбачено його припинення після закінчення терміну його дії. Також, судом встановлено, що у зв`язку із змінами в організації праці, позивача, за його ж згодою, було переведено з посади методиста, завідувача лабораторії розвивальних дисциплін на посаду методиста центру виховної роботи, захисту прав дитини та громадянської освіти з 01 вересня 2016 року, за бажанням позивача. 01 вересня 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено контракт про прийняття [PERSON] на посаду методиста центру виховної роботи, захисту прав дитини та громадянської освіти на строк з 01 вересня 2016 року по 31 серпня 2017 року та який в подальшому було продовжено до 31 серпня 2018 року. Факт обізнаності позивача про строковість даних трудових відносин та погодження саме на такі умови праці, власне бажання позивача на укладення саме строкових трудових відносин підтверджується особистою заявою позивача від 19.06.2017 року про продовження терміну дії контракту, наказом за №169-к від 31 серпня 2017 року, листом №01-05/674 від 04.06.2018 р. щодо подальшого звільнення, із яким позивач був персонально ознайомлений. Із змісту п.п. 6.1,6.2 контракту від 01 вересня 2016 року укладеного з [PERSON] вбачається, що контракт може бути припинений або розірваний з підстав, передбачених Законом та умовами самого контракту. Підставами для розірвання контракту є закінчення строку дії контракту. При цьому, сторони мають визначитися у такому: контракт припиняє дію; контракт продовжується; контракт укладається на новий термін. Судом встановлено, що після закінчення строку дії контракту сторони не досягнули домовленості на його продовження чи на укладення нового. Наказом від 03 серпня 2018 року за № 178-к, позивача звільнено із займаної посади у зв`язку із закінчення строку трудового договору з 31 серпня 2018 року згідно п. 2 ст. 36 КЗпПУ. Таким чином, суд вважає, що між сторонами у справі було укладено строковий трудовий договір у формі контракту, а позивача віднесено до категорії працівників, які на підставі закону можуть працювати за договором, у якому строк його дії може встановлюватись угодою сторін. Після закінчення строку дії контракту сторони не досягнули домовленості на його продовження чи на укладення нового. Вказана причина стала підставою для звільнення позивача. Таким чином, звільнення працівника у зв`язку із закінченням дії строкового трудового договору є наслідком спливу строку дії строкового трудового договору та не є ініціативою роботодавця. Враховуючи наведені обставини, проаналізувавши матеріали даної справи, суд не вбачає підстав для скасування наказу директора ТОКІППО від 03 серпня 2018 року за № 178-к про звільнення [PERSON] у зв`язку із закінченням строку трудового договору (п.2 ст.36 КЗпП України). При цьому, слід зазначити, що укладення спірного контракту у вересні 2016 році строком на два роки відбувалось за добровільною згодою позивача, про що останній був особисто повідомлений та виявляв таке бажання. Також суд вважає за необхідне зазначити, що на протязі всього часу роботи [PERSON] у відповідача, з позивачем укладався трудовий договір у формі контракту, дія якого продовжувалась, а у 2016 році у зв`язку із змінами в організації праці був укладений новий контракт та переведено позивача, за його згодою, на іншу посаду, відмінну від попередньо зайнятої ним, а тому посилання позивача на те, що контрактна форма договору переросла в безстроковий договір суд вважає безпідставним. При цьому, суд зазначає, що посада завідувача лабораторії розвивальних дисциплін, яку позивач займав до укладення контракту від 01.09.2016 року є відмінно іншою від посади методиста центру виховної роботи, захисту прав дитини та громадянської освіти, яку позивач почав займати за контрактом від 01.09.2016 року, що підтверджено наявними у матеріалах справи посадовими інструкціями, а тому зазначені посади не є тотожними. Також, зазначені обставини підтверджено записами у трудовій книжці позивача відповідно до яких, останнього 18.06.2012 року було переведено на посаду методиста лабораторії розвивальних дисциплін, а з 01.09.2016 року позивача переведено на посаду методиста з центру виховної роботи, захисту прав дитини і громадянської освіти. Крім того, як вбачається із наявного при матеріалах справи Витягу з колективного договору між адміністрацією та профспілковим комітетом первинної профспілкової організації Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти на 2017-2020 роки від 24 січня 2019 року, зареєстрованого в Управлінні економіки, промисловості та праці Тернопільської міської ради. реєстраційний номер №153 від 26.12.2017 року (пп.4.1.9 п.4.1 ст.4) Адміністрація Інституту зобов`язується укладати строкові трудові угоди, контракти з науково-педагогічними та педагогічними працівниками, іншими спеціалістами та молодшим обслуговуючим персоналом, сумісниками у порядку, передбаченому законодавством України, під підпис ознайомлювати працівників із наказом про прийняття їх на роботу. Враховуючи вищезазначені вимоги закону та встановлені обставини справі, суд прийшов до висновку, що звільнення позивача з роботи відбулось з дотриманням умов трудового договору, а тому у задоволенні позовних вимог про визнання контракту безстроковим трудовим договором, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі слід відмовити. Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що його звільнення є незаконним з підстав, встановлених ч. 1 ст. 39-1 КЗпП України, оскільки трудовий договір є таким, що укладено на невизначений строк у зв`язку з його неодноразовим переукладанням, як таке що спростовується встановленими обставинами справи та вимогами закону. Так, за змістом ч. 2 ст. 23 та ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, вважаються такими, що укладені на невизначений строк, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 23, тобто щодо строкових трудових договорів, укладених у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до ч. 3 ст. 54 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Крім того, умовами продовження дії договору на невизначений строк є фактичне продовження трудових відносин та відсутність вимог про їх припинення у жодної сторін. Таким чином, за наведених підстав, суд вважає, що вимоги позивача про визнання недійним спірного контракту від 01 вересня 2016 року в частині строку дії контракту, додаткової угоди до контракту, а також визнання його безстроковим трудовим договором не підлягають до задоволення. Також суд вважає, що не підлягають до задоволення вимоги позивача щодо визнання недійним та скасування наказу відповідача №178-к від 03 серпня 2018 року про звільнення [PERSON] з посади методиста центру виховної роботи, захисту прав дитини і громадянської освіти, поновлення його на зазначеній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім цього, суд щодо вимог відповідача про стягнення з позивача на їх користь судових витрат у розмірі 100 грн., з яких: 10 грн. вартість конверту, 40 грн.- вартість поштового відправлення відзиву, 50 грн.- інші витрати, у тому числі копіювання та друк документів, слід зазначити наступне. Згідно з вимогами ч.ч.1,3 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;4) повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. В силу вимог ч.7 ст. 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. З врахуванням наведеного, суд вважає, що позивач звільнений від сплати судового збору та інших судових витрат, а тому останні підлягають компенсації за рахунок держави. При цьому, відповідачем не надано доказів на підтвердження понесення ним витрат на копіювання, друк, придбання конверту тощо.

Outcome: dismissed