Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

[PERSON] є власником земельної ділянки площею 6,09 га, розташованої на території Веселогаївської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, цільове призначення для ведення сільськогосподарського товарного виробництва, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії І-ЗП № 038024. Згідно з розпискою від 09.02.2009 [PERSON] отримав суму в розмірі 30 000,00 грн. за пай в оренду на 49 років. Дана обставина визнається сторонами. 09.02.2009 [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар) було підписано договір оренди землі, згідно з яким орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для сільськогосподарського використання, яка знаходиться за адресою: Запорізька область, Новомиколаївський район, с. Веселий Гай (п. 1). Обєктом оренди є земельна ділянка загальною площею 6,09 га (п. 2). Договір укладено на 49 років (п. 8). Орендна плата вноситься орендарем у розмірі 30 000,00 грн., яку орендодавець одержав від орендаря повністю, за весь термін дії даного договору оренди до підписання цього договору і будь-яких матеріальних претензій, які б стосувалися розрахунків за орендовану земельну ділянку до орендодавця відсутні (п. 9). Цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (п. 43). Разом з цим, державна реєстрація договору оренди землі від 09.02.2009, підписаного [PERSON] та [PERSON], не була проведена. Також, сторонами визнається та обставина, що у вересні 2016 року земельна ділянка, що належить відповідачу, була передана ним в оренду третій особі. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. За правилом ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, є обовязковим для субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальною юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, при розгляді даної справи суд враховує правові позиції Верховного Суду України, викладені в постановах від 19 лютого 2014 року по справі № 6-162ц13 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 37520393), від 06 березня 2013 року по справі № 6-5цс13 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 30112967), від 13 червня 2016 року по справі № 6-643цс16 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 58434343), від 18 грудня 2013 року по справі № 6-127цс13 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 36475633) і приходить до наступних висновків. За змістом ст.ст. 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, а саме станом на 09.02.2009) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Частиною першою ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки, а реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору (правова позиція ВСУ № 6-127цс13). Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми. Разом із тим цивільні права та обовязки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірного договору, набуваються після відповідної державної реєстрації. Таким чином, сторони у даній справі дійшли згоди щодо істотних умов договору оренди землі 09.02.2009, скріпивши договір своїми підписами. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося (правова позиція ВСУ № 6-162ц13). Державна реєстрація договору оренди земельної ділянки у період визначеного сторонами строку дії договору забезпечує правомірне, договірне використання орендарем орендованої земельної ділянки незалежно від дати проведення такої реєстрації (правова позиція ВСУ № 6-5цс13). Проте, як випливає з встановлених судом обставин даної справи, сторони після підписання договору 09.02.2009 не вчинили жодних дій щодо проведення його державної реєстрації, отже цей договір не набрав чинності, відтак сторони за цим договором не набули прав орендаря та орендодавця, у звязку з чим відповідач не порушив прав позивача, передавши земельну ділянку в оренду третій особі (правова позиція ВСУ № 6-643цс16). Вищезазначене свідчить про обґрунтованість твердження позивача щодо набуття позивачем грошей в сумі 30 000,00 грн., як орендної плати за землю, без достатньої правової підстави. Посилання відповідача на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 02.10.2013 по справі № 6-88цс13, суд визнає необґрунтованим, оскільки на відміну від обставин справи, що розглядалася Верховним Судом України, у цій справі гроші передавалися позивачем відповідачу не з метою забезпечення породження учасниками правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків, а на виконання неіснуючого зобовязання орендаря за нечинним договором оренди. Проте, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Вирішуючи питання про застосування наслідків спливу позовної давності, про що заявлено представником відповідача у судовому засіданні, суд виходить з такого. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Таким чином, у разі передачі особою грошей без достатньої правової підстави іншій особі, позовна давність за вимогою про повернення безпідставно набутого майна, повинна обчислюватися з наступного дня після здійснення передачі грошей. У даній справі позивач вже з 09.02.2009 міг знати про безпідставне набуття грошей відповідачем, адже фактичне користування чужою земельною ділянкою, без проведення державної реєстрації договору оренди, не породжує у нього прав та обовязків орендаря, а у відповідача прав та обовязків орендодавця. Відтак з 10.02.2009 (ч. 1 ст. 253 ЦК України) почався перебіг трирічного строку позовної давності, який закінчився 10.02.2012. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткових вимог. До суду позивач звернувся лише 25.10.2017. Доказів наявності будь-яких поважних причини, через які позивачем було пропущено строк позовної давності, суду не надано. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову [PERSON] належить відмовити в повному обсязі у звязку із пропуском строку позовної давності. Документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем, у справі відсутні. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: dismissed