Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 16 листопада 2002 року було зареєстровано шлюб між ним, [PERSON] , та [PERSON] 17 лютого 2011 року позивач змінив ім`я на [PERSON] , а [PERSON] змінила ім`я на [PERSON] . За час перебування у шлюбі ними було придбано гараж загальною площею 21,9 м. кв. в [ADDRESS] . Вказаний гараж був придбаний ними за спільні кошти під час перебування в шлюбі, а тому позивач вважає правомірним виділити йому у власність Ѕ його частину, що буде складати 10,95 м.кв., або у вартісному відношенні в гривнях 165016,50 грн. За вказаних вище обставин, [PERSON] просить поділити спільне майно подружжя (гараж), яке є об`єктом спільної сумісної власності, визнати за ним право приватної власності в розмірі Ѕ частини гаража, що знаходиться в [ADDRESS] . Ухвалою судді від 05 квітня 2019 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. 08 травня 2019 року судом зареєстровано відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому вона просить відмовити у позові [PERSON] в повному обсязі. Додатково зазначає, що нею, як відповідачем, визнаються обставини, зазначені позивачем у позові, зокрема: факт реєстрації між ними шлюбу, зміна імені позивача, зміна імені відповідача, придбання нерухомого майна [PERSON] , а саме гаража загальною площею 21,9 м. кв. у [ADDRESS] . Обставини, зазначені позивачем у позові, відповідачем не визнаються, зокрема: факт придбання зазначеного гаража за спільні кошти подружжя, твердження позивача про те, що спірний гараж являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Гараж було побудовано для жильців будинку [ADDRESS]. Квартира [ADDRESS] , придбана шляхом укладення між матір`ю відповідача та ВАТ «Тернопільбуд» 13 листопада 2002 року договору №35 про дольову участь на будівництво житла. За цим договором вартість квартири становила 118433 грн., які були повністю виплачені мамою відповідача, яка вже дуже багато років знаходиться за кордоном - в Греції. Там вона більшу частину року проживає і працює. Квартира була куплена мамою відповідача - [PERSON] , за її власні кошти. Вона придбавалась шляхом укладення договору про інвестиційне будівництво із забудовником ПАТ «Тернопільбуд». За будівництво квартири (придбання квартири) [PERSON] платила свої особисті кошти. На час будівництва гаражів [PERSON] знаходилася за кордоном, а саме в Грецькій Республіці, однак, бажаючи придбати гараж, вона залишила відповідачу гроші і попросила від її імені укласти необхідні договори. Коли [PERSON] дала гроші на купівлю гаража, то взяла у [PERSON] розписку. Сума, яку мати відповідача залишила для купівлі гаража, становила 10000,00 доларів США. Вони не знали, який розмір гаражів буде будуватись, по якій ціні гаражі будуть продаватись, а тому [PERSON] прийняла рішення, що 10000,00 доларів США буде достатньо, якщо цього не вистачить, то вона додасть. У сім`ї відповідача з [PERSON] коштів ні на придбання квартири, ні на придбання гаража, чи на придбання якогось автомобіля, чи іншого цінного майна не було. При такій відсутності доходу сім`ї та наявності малолітньої дитини, [PERSON] періодично передавала кошти їм усім на проживання, адже відповідач доглядала дитину і не могла ходити на роботу, чоловік теж не мав достатніх доходів для повноцінного утримання сім`ї. Коли почалось будівництво гаражів, [PERSON] звернулась до забудовника з питанням укладення договору про дольову участь для будівництва і придбання гаража на ім`я її матері, проте, у забудовника її запитали чи має вона нотаріально засвідчену довіреність від мами на укладення такого договору та придбання гаража. Такої довіреності у відповідача не було, а відтак договір про дольову участь у будівництві автостоянки закритого типу багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] на 2004 рік був укладений з [PERSON] За цим договором вартість автостоянки (гаража [ADDRESS]) становила 39750 грн. Ні відповідач, ні [PERSON] жодного стосунку до цього гаража не мають. Вони не платили ні забудівнику, ні будь-кому іншому своїх грошей за гараж. За даними трудової книжки [PERSON] на час укладення договору між відповідачем та ВАТ «Тернопільбуд» про будівництво гаража та оплати за нього, тобто, на 20 грудня 2004 року [PERSON] з 24 жовтня 2004 року по 18 жовтня 2005 року отримував допомогу по безробіттю, тому він просто не мав коштів на оплату за гараж. З 04 листопада 2005 року по 01 грудня 2006 року [PERSON] працював у ФОП [PERSON] продавцем, тож його заробітна плата була мінімальною і її не вистачало на харчування сім`ї не те, що на придбання будь-якої нерухомості, зокрема гаража. З 11 грудня 2006 року по 01 серпня 2007 року [PERSON] знову отримував допомогу по безробіттю. 08 травня 2019 року відповідач [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності, просить визнати отримані нею від [PERSON] кошти в розмірі 10000 доларів США (564959,00 грн. за курсом НБУ на 07 травня 2019 року) її, [PERSON] , особистою власністю, які поділу не підлягають; визнати отримані [PERSON] від підприємницької діяльності кошти в сумі 300000.00 грн. спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , і поділити їх, виходячи із рівного поділу по Ѕ частині кожному і як компенсацію Ѕ частини коштів стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 150000,00 грн.; визнати кошти в розмірі 7000,00 доларів США, розміщені [PERSON] в Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» за договором [NUMBER] USD від 08 грудня 2009 року спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] поділити їх, виходячи із рівного поділу по Ѕ частині кожному і як компенсацію Ѕ частини коштів стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 92735,65 грн. (7000,00 доларів США на 07 травня 2019 року становить за курсом НБУ (1 долар США = 26,4959 грн.) 185471,30 грн.); визнати кошти в розмірі 14000,00 доларів США отримані і повернуті як позика в [PERSON] за розпискою від 19 березня 2011 року спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , і поділити їх, виходячи із рівного поділу по Ѕ частині кожному і як компенсацію Ѕ частини коштів стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 185 471,30 грн. (14 000.00 доларів США на 07 травня 2019 року становить за курсом НБУ (1 долар США = 26.4959 грн.) 370 942.60 грн.). В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] зазначила, що за твердженням [PERSON] у первісному позові, під час їхнього шлюбу було набуте майно, а саме гараж [ADDRESS] , який, за його твердженням, є спільною власністю подружжя і підлягає поділу у рівних частинах. Відповідач вказала у відзиві на первісний позов, з яких коштів і при яких обставинах був придбаний цей гараж. [PERSON] помилково (або свідомо з метою заробітку) стверджує про спільність майна, а саме гаража [ADDRESS], проте у такому випадку мають бути досліджені джерела отримання коштів, за які придбано вказаний гараж. На час перебування у шлюбі [PERSON] ( [PERSON] ) уклав договір з Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» [NUMBER] USD від 08 грудня 2009 року зі ставкою 9,00% річних. Згідно з банківською квитанцією сума вкладу склала 7 000 доларів США, що у гривневому еквіваленті станом на дату укладення договору становило 55 888,00 грн. При поділі цих коштів слід виходити із розрахунку в гривневому еквіваленті (станом на 07 травня 2019 року 7000,00 доларів США становить за курсом НБУ (1 долар США = 26,4959 грн.) 185 471,30 грн.). Коштів у їхній сім`ї з [PERSON] завжди бракувало, тому вони неодноразово позичали гроші в інших осіб. Так, 19 березня 2011 року [PERSON] позичила в [PERSON] кошти в сумі 12000,00 доларів США на потреби сім`ї. За умовами розписки за користування позиченими коштами підлягала сплата 2000 доларів США. Так, повернута [PERSON] сума в загальному становила 14 000,00 доларів США. Позичені кошти вона віддала своєму колишньому чоловіку [PERSON] , які він використав на власні потреби, начебто, купив машину, проте позику віддавала [PERSON] , так як вона їх позичала. Відтак, уся сума вказаних коштів в розмірі 14 000,00 доларів США також є спільним майном подружжя і підлягає поділу. Також, [PERSON] ( [PERSON] ) був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності. Від здійснення підприємницької діяльності позивач-відповідач отримував стабільний місячний дохід, який також є спільною сумісною власністю. За орієнтованими підрахунками [PERSON] , за час їхнього шлюбу від підприємницької діяльності [PERSON] отримав дохід в розмірі 300000 грн., які залишились у нього і на сім`ю не витрачені. 14 червня 2019 року судом прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності, який надійшов до суду 08 травня 2019 року, що відповідало змісту ст. 193 ЦПК України. 07 червня 2019 року судом зареєстровано відповідь позивача-відповідача [PERSON] на відзив, в якому він зазначив, що предметом позову по справі є гараж, що на теперішній час перебуває у власності відповідача-позивача та знаходиться у [ADDRESS] . З незрозумілих позивачу-відповідачу причин у названому відзиві міститься ряд пояснень з приводу квартири [ADDRESS] , зокрема про те, що ця квартира була придбана матір`ю відповідача-позивача [PERSON] . Відповідач-позивач за весь період свого життя ніколи і ніде не працювала, не мала жодного особистого заробітку, жила за рахунок матері і родичів, а після реєстрації шлюбу зі позивачем-відповідачем жила на їхні особисті кошти, адже ще до одруження [PERSON] мав певні заощадження в доларах США, так як в період з осені 1997 року і по грудень місяць 1998 року він перебував на роботі в Німеччині, звідки привіз близько трьох тисяч доларів США. В період з весни і до кінця 2000 року, позивач-відповідач теж перебував на роботі в Німеччині, та привіз близько двох тисяч доларів США. З серпня місяця 2002 року і до кінця року, [PERSON] також був там на роботі, та привіз близько півтори тисячі доларів США. Позивач-відповідач набув у власність автомобіль марки ВАЗ-2106, який він продав до одруження. В 2009 році батько [PERSON] - [PERSON] віддав позивачу-відповідачу свій автомобіль ВАЗ-2106, який він також продав в 2011 році, уже будучи в шлюбі, а тому твердження [PERSON] про те, що за час їхнього шлюбу він не мав жодних заощаджень, не відповідають дійсності, та направлені на те, щоб переконати суд в тому, що гараж придбаний її матір`ю. Перебуваючи в шлюбі з відповідачем-позивачем, [PERSON] - особисто не був свідком передачі [PERSON] [PERSON] будь-яких грошових коштів, тим більше в валюті, доларах США чи Євро. Надану суду відповідачем-позивачем розписку від її матері вважає чистою фальшю, та спробою ввести суд в оману. Позивач-відповідач може надати суду безліч таких розписок від усієї своєї родини, про те, що він нібито брав у них гроші на придбання гаража, але не ставить собі такої мети, натомість чітко заявляє, що гараж був придбаний за їхні спільні гроші. Дивним для [PERSON] є те, що якщо б відповідач-позивач брала якісь гроші у своєї матері, то чому до цього часу не переоформила на неї гараж. Перебуваючи на заробітках в Ізраїлі, з жовтня 2012 по червень 2018 року позивач-відповідач постійно пересилав гроші [PERSON] через Приватбанк та інші банківські установи. Всього за цей час по його підрахунках відповідач-позивач отримала понад 50 тисяч доларів США. [PERSON] , не зважаючи на те, що спір іде не за квартиру, а за гараж, знову вкотре фальшивить щодо довіреності від 23 квітня 2008 року, бо зазначає, що мати надала їй цю довіреність для вчинення дій щодо квартири. Власницею квартири [PERSON] стала 28 січня 2004 року, а довіреність надана у 2008 році. Відповідач-позивач у вигідній для себе формі трактує зміст ст. 60 СК України, де вона зазначає, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. І далі по тексту, що суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти, або спільна праця подружжя. Тобто, якщо позивач-відповідач все життя відкладав по кілька доларів помісячно, для того щоб щось придбати, він повинен це доводити. 14 червня 2019 року судом зареєстровано письмові заперечення [PERSON] на відповідь на відзив, у яких вона зазначає, що, придбавши квартиру, мама відповідача-позивача вирішила придбати біля квартири гараж, а так як гаража ще не було і його будівництво тільки планувалось, то [PERSON] залишила кошти на його придбання. Щодо посилання позивача-відповідача [PERSON] про відсутність працевлаштування відповідача-позивача під час їхнього шлюбу то він мабуть забув, що в шлюбі у них народились діти і вона, як мама, мала обов`язок їх доглядати. Щодо зауважень позивача-відповідача [PERSON] про відсутність власного доходу, то дійсно після одруження так склались обставини, що за браком коштів відповідач-позивач просто змушена була звертатись за фінансовою допомогою до сторонніх осіб, у тому числі мами і родичів, так як чоловік сім`ї фінансово не забезпечував. До одруження [PERSON] працювала і мала власний дохід. Твердження позивача-відповідача [PERSON] про працю за межами України як до одруження, так і після, та отримання ним доходів у валюті та їх суми слід оцінити вкрай критично, оскільки жодних належних і допустимих доказів про такі факти ним не надано. [PERSON] дуже жадібна людина і якби він мав такі кошти, і якби за них ним придбавалось хоч якесь майно, то це майно було б зареєстровано за ним. Щодо власності у [PERSON] автомобілів і їх продаж відповідач-позивач заявила, що жодного відношення до таких автомобілів вона не має. В шлюбі вони автомобіля ВАЗ-2106 не придбавали. Коштів від продажу автомобілів [PERSON] в сім`ю не приносив. Щодо твердження позивача-відповідача [PERSON] про переоформлення гаража на маму відповідача-позивача [PERSON] стверджує, що питання переоформлення гаража на маму не стояло з причини її волевиявлення. Щодо твердження [PERSON] про перерахунок близько 50 000 доларів США, то є видумка позивача-відповідача, як і його доводи про надану мамою довіреність на вчинення дій щодо квартири, а не щодо гаража. [PERSON] пояснює, що довіреність видана [PERSON] на вчинення дій з купівлі-продажу квартири від її імені. Твердження позивача-відповідача про заробіток від підприємницької діяльності слід оцінити критично, так як [PERSON] хоче видати бажане за дійсне, жодних належних і допустимих доказів ним не надано. Покликання позивача-відповідача [PERSON] про заробіток поза межами трудового договору, слід також оцінити критично, так як позивач-відповідач отримував доходи - допомогу від держави як безробітний і у такому випадку наступає уже кримінальна відповідальність [PERSON] , адже все це схоже на шахрайство. 01 липня 2019 року судом зареєстровано відзив позивача-відповідача [PERSON] на зустрічний позов про поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності, в якому він зазначив, що певний період займався підприємницькою діяльністю та мав дохід. Злослівні твердження відповідача-позивача по зустрічному позову про те, що він нібито всі гроші від цієї діяльності пропив або прогуляв, не відповідають реальній дійсності, бо всі його заробітки йшли виключно на сім`ю і дітей, так як [PERSON] ніколи за час перебування в шлюбі ніде ні дня не працювала. Голослівними також є твердження про збереження [PERSON] в «УкрСиббанк» в сумі 7000 доларів США. Це не відповідає дійсності, бо ці гроші на рахунок поклав знайомий позивача-відповідача 08 грудня 2009 року, а вже 09 грудня 2009 року ці гроші були зняті і одразу йому повернуті. Це було зроблено для того, щоб отримати довідку з банку про наявність діючого рахунку, для пред`явлення на відкриття візи закордон. Щодо будь-яких грошових чи інших справ з громадянкою [PERSON] , то позивач-відповідач зазначає, що з цією особою особисто ніколи нічого не мав. Щодо того, що нібито відповідач-позивач взяла у неї в борг гроші в сумі 12000 доларів США, то він ніколи про таке за час перебування в шлюбі не чув, жодних розписок чи коштів не бачив, і особисто ні від відповідача-позивача, ні від [PERSON] їх не отримував. [PERSON] вважає, що позовні вимоги по зустрічному позову є надуманими і такими, що не підлягають задоволенню. 02 липня 2019 року судом зареєстровано відповідь відповідача-позивача [PERSON] на відзив, в якому вона зазначає, що відзив [PERSON] побудовано на припущеннях. Жодним допустимим та належним доказом, доданим до відзиву, позивач-відповідач не доводить ні підприємницької діяльності, ні розміру доходів. [PERSON] визнав наступні обставини: наявність у нього валютного рахунку та розмір вкладу в сумі 7000 доларів США; кошти в розмірі 7000 доларів США розміщені ним на рахунку в «УкрСиббанку» особисто і під час шлюбу; самостійне відчуження коштів в розмірі 7000 доларів США; самостійне розпорядження коштами в розмірі 7000 доларів США без згоди іншого члена подружжя. [PERSON] заперечує отримання коштів в розмірі 12000 доларів США від гр. [PERSON] . Така позиція [PERSON] підлягає критичній оцінці, оскільки ним зовсім не надається відповідь як же оцінити письмовий доказ наданий до зустрічного позову - розписку від 19 березня 2011 року. 08 липня 2019 року суд задоволив клопотання відповідача-позивача [PERSON] та її представника - адвоката Парубія І.М., залучив до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-позивача - [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою суду від 28 серпня 2019 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності, зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-позивача - [PERSON] , [PERSON] , про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності, справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] , його представник, адвокат Черніцький І.Р. первісний позов підтримали з підстав, викладених у ньому, просили задовольнити в повному обсязі. У задоволенні зустрічного позову - відмовити. Відповідач-позивач [PERSON] , її представник, адвокат Парубій І.М. в судовому засіданні проти первісного позову заперечили, зустрічний позов підтримали, просили суд його задовольнити. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-позивача - [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, хоча про день та час судового засідання повідомлялися належним чином, що не перешкоджає розгляду справи. Допитана в якості свідка [PERSON] суду показала, що спірний гараж був придбаний за кошти її матері [PERSON] , який свідок оформила на себе, однак на дівоче прізвище « [PERSON] », хоча тоді перебувала у шлюбі з [PERSON] ( [PERSON] ). Всі весільні кошти колишнє подружжя потратило на проживання. Мати свідка з 1996 року працювала за кордоном, офіційно в Греції, передавала звідти кошти. Позивач-відповідач знав про придбання гаража, на що [PERSON] дала 12 тисяч євро. Спочатку передала більше шести тисяч, а решту досилала. [PERSON] хотів продати спірний гараж, він не мав наміру повертати кошти мамі свідка. Коли [PERSON] приїздила на Україну, то свідок написала розписку про передачу коштів на гараж. Про необхідність написання розписки дійшли спільної згоди свідок разом з матір`ю. [PERSON] діяла в своїх інтересах, щоб застрахуватись на майбутнє. [PERSON] знав про розписку. Розписка знаходиться у свідка, оскільки мати поїхала за кордон та не взяла її. У [PERSON] свідок позичала гроші в сумі 12 тисяч доларів на купівлю автомобіля, ці кошти [PERSON] повернув особисто ще в шлюбі. В Ізраїль позивач-відповідач поїхав у 2012 році, оскільки для утримання сім`ї були необхідні кошти, які [PERSON] надсилав в розмірі по 300-400 доларів США щомісячно. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона є бабою відповідача-позивача [PERSON] по лінії матері. Її дочка, [PERSON] купила відповідачу-позивачу квартиру, де вони проживали разом із [PERSON] . Потім [PERSON] оформила документи на будівництво гаража, але всі гроші вносив її чоловік. [PERSON] не працював, [PERSON] з Греції передавала їм для сім`ї кошти і посилки. Позивач-відповідач двічі пробував виїхати в Ізраїль, перший раз - не вдалося, на другий раз поїхав. [PERSON] не старався для сім`ї, нічого не придбавав, бо не працював. Всі гроші, які дочка свідка [PERSON] пересилала їхній сім`ї він зберігав у себе та з цих коштів заощадив для себе 7000 доларів США. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона є рідною сестрою відповідача-позивача [PERSON] . Свідок повідомила, що у позивача-відповідача [PERSON] діти знаходяться на другому місці. Коли свідок приїздила до них в гості, він ніколи не приділяв часу дітям, ніде не працював, міг повернутися додому у нетверезому стані, увесь час погано відгукувався про дружину, часто обманював, поводився вульгарно. Свідку відомо, що [PERSON] працював на ринку. Мати свідка регулярно передавала їм передачі з-за кордону, квартиру та все, що є у квартирі, де мешкала сім`я [PERSON], купила її мати - [PERSON] Всі кошти, які були вдома, зберігав [PERSON] , однак це були кошти мами свідка. Гараж вони купили за кошти [PERSON] , вона постійно їх утримувала. Про існування розписки про передачу коштів на гараж свідку нічого не відомо. Допитаний в якості свідка [PERSON] суду показав, що з 16 листопада 2002 року він був одружений із [PERSON] . Спочатку вони жили за кошти, які залишилися у них після весілля. Це було близько 3000 доларів США. Працював свідок неофіційно, у 2005-2006 роках кладовщиком сантехніки на вул . Гайовій, де отримував заробітну плату в розмірі 6000-7000 грн., а решту йому видавали у конверті. На той час свідок разом з дружиною проживав в квартирі по [ADDRESS] , яка належала матері [PERSON] Спірний гараж був куплений за кошти сім`ї. Колишнє подружжя разом виплачувало кошти за гараж, що за адресою: [ADDRESS] , в доларах це було 6500 дол. США. Свідок з дружиною були вдвох присутні при укладенні договору у 2005 році. Мати відповідача-позивача [PERSON] передавала їм сумки, продукти, можливо, і кошти передавала, але свідку про це невідомо. Про складення розписки [PERSON] та [PERSON] свідку також нічого невідомо. У 2009 році [PERSON] вклав 7 тисяч доларів на депозит - це були сімейні кошти, які він поставив в банк, для доказу консульству, що у нього є кошти для візи. З [PERSON] свідок ніяких справ не мав та коштів не позичав у неї. Дослідивши та оцінивши докази по справі, заслухавши пояснення учасників справи, покази свідків, суд встановив наступне. З 16 листопада 2002 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 серпня 2016 року (справа № 607/6985/16-ц) розірвано. 17 лютого 2011 року [PERSON] змінив ім`я на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] , виданим 17 лютого 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції. Як вбачається з розписки від 28 січня 2004 року, [PERSON] 28 січня 2004 року отримала у своєї мами [PERSON] кошти в сумі 10 000 (десять тисяч) доларів США для придбання на її ім`я гаража біля будинку [ADDRESS] у забудовника «Тернопільбуд». Зобов`язалась повернути отримані кошти до 01 січня 2010 року в повній мірі у тій же валюті або еквіваленті у національній валюті України на момент повернення якщо такого гаража на її ім`я придбано не буде. 20 грудня 2005 року між ВАТ «Тернопільбуд» (Повірений) та [PERSON] (Довіритель) укладено договір № 7 на дольову участь у будівництві автостоянки закритого типу багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] на 2004-2005 рік, згідно якого Довіритель доручає, а повірений приймає на себе функції «Замовника» та «Інвестора» та зобов`язується від імені та за рахунок «Довірителя» здійснити юридичні та фактичні дії, пов`язані із будівництвом Автостоянки закритого типу у багатоквартирному житловому будинку по [ADDRESS] . Згідно пункту 1.3 Договору, «Повірений» зобов`язується розпочати будівництво і збудувати вищевказану автостоянку закритого типу № 14 з усіма комунікаціями у відповідності до проектно-кошторисної документації, що є невід`ємною частиною Договору і здати його в експлуатацію в першому кварталі 2005 року. У відповідності до пункту 2.2. Договору планова вартість автостоянки № 14 проектною загальною площею 21,40 кв.м. на момент укладення Договору складає 33 125 грн., ПДВ на дату укладення Договору складає 6 625 грн., разом 38 750 грн., при цьому ПДВ нараховується за ставкою, діючою на момент виникнення податкових зобов`язань. Пунктом 3.1. Договору передбачено, що «Довіритель» здійснює фінансування будівництва автостоянки шляхом перерахування коштів на поточний рахунок «Повіреного» наступним чином: 7000 тисяч гривень «Повірений» зараховує як оплату даної стоянки згідно Угоди № 1 про розірвання Договору №1 від 19 листопада 2004 року та заяви «Довірителя». Залишок вартості автостоянки «Довіритель» зобов`язується оплатити поквартально (до 10 числа наступного місяця) строком до 30 березня 2005 року. Вартість автостоянки 3 14 в сумі 39750 грн. є фіксованою і зміні не підлягає. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER], виданого 21 серпня 2007 року виконкомом Тернопільської міської ради, [PERSON] є власником гаража, автостоянка закритого типу, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Вказане підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15665858, виданого 21 серпня 2007 року ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації». 21 серпня 2007 року ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічний паспорт на гараж [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . Як слідує із записів у трудовій книжці [PERSON] серії [NUMBER] , 21 серпня 1995 року він прийнятий на роботу, згідно поданої заяви, на посаду ветлікаря, 02 листопада 1996 року звільнений з роботи, згідно поданої заяви; 22 листопада 1996 року прийнятий на роботу, згідно поданої заяви, на посаду ветлікар в колгосп «Єдність», 25 лютого 1999 року звільнений з роботи ветлікаря згідно поданої заяви; 27 лютого 1999 року прийняти в сільськогосподарське товариство «Галичина» на посаду ветлікаря, 31 грудня 1999 року звільнений з роботи згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України; 24 жовтня 2004 року йому розпочато виплату допомоги по безробіттю, відповідно до п. 2 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»;, 18 жовтня 2005 року припинено виплату допомоги по безробіттю відповідно до п. п. 12 п. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»; 04 листопада 2005 року прийнятий на роботу продавця за трудовим договором № 3800 від 04 листопада 2005 року у фізичної особи - підприємця [PERSON] , 01 грудня 2006 року звільнений з роботи за ст. 36 КЗпП України за згодою сторін; 11 грудня 2006 року йому розпочато виплату допомоги по безробіттю відповідно до п. 1 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», 01 серпня 2007 року припинено виплату допомоги по безробіттю відповідно до п. п. 1 п. 1 ст. 31 цього Закону. На аркушах справи № № 72 - 76 долучено записи з книги обліку доходів і витрат суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи, яка застосовує спрощену систему оподаткування, обліку та звітності та звіти фізичної особи - платника єдиного податку за 2007 - 2008 роки [PERSON] 08 грудня 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] уклали договір № [NUMBER] USD банківського вкладу на вимогу «Активні гроші», згідно якого [PERSON] вніс (розмістив) на рахунок суму, не менше ніж 10,00 доларів США на строк зберігання з 08 грудня 2009 року до фактичної дати отримання вкладником коштів в банку. Як вбачаться з квитанції від 08 грудня 2009 року, [PERSON] перерахував на рахунок № [NUMBER] АКІБ «УкрСиббанк» кошти в сумі 7000,00 доларів США. Згідно розписки від 19 березня 2011 року, [PERSON] отримала від [PERSON] позику у розмірі 12000 доларів США, що на момент отримання позики становить в еквіваленті 95400 грн., яку зобов`язалась повернути до 19 березня 2013 року у повному обсязі та зобов`язалась оплатити позикодавцю за користування позикою кошти в сумі 1000 доларів США за один повний рік користування позиченими грошовими коштами, які зобов`язалась оплатити після повернення позичених коштів у повному обсязі, але не більше 2000 доларів США. Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, наданих Тернопільським управлінням Головного управління ДФС у Тернопільській області, [PERSON] перебував на обліку в Головному управлінні ДФС у Тернопільській області, Тернопільські управлінні, Тернопільській ДПІ як фізична особа-підприємець з 02 серпня 2007 по 19 червня 2007 року, 02 серпня 2007 по 10 травня 2011 року як [PERSON] . Згідно поданої декларації про доходи за 3 квартал 2007 року доходу не отримував. Відповідно до поданого звіту суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи-плати єдиного податку: за 2007 рік дохід становить - 25728,00 грн., за 2008 рік - 115865,00 грн. Відповідно до відомостей декларації про доходи за 2009 рік - доходу не отримував. Згідно поданих податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2010, 2011, 2014, 2015 2016 роки - доходу не отримував. За 2012-2013 роки податкова звітність за ФОП [PERSON] не подавалась. Як вбачається із відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, наданих Тернопільським управлінням Головного управління ДФС у Тернопільській області, за період з 4 кварталу 2002 року по 3 квартал 2016 року станом на 08 травня 2019 року [PERSON] не отримувала доходів. За вказаних вище обставин, до правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми процесуального та матеріального права. Так, відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як зазначено в пункті 23 постанови Пленуму Верхового Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. У ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України. У ч. 1 ст. 70 СК України встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові ВСУ від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та постановах ВС від 06.02.2018 у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі №404/1515/16-ц., від 27.02.2019 року у справі №755/4757/16-ц. Таким чином, [PERSON] на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, що стосується гаража [ADDRESS] , мала б представити суду належні та допустимі докази в обґрунтування таких обставин, однак вони в матеріалах справи відсутні та в судовому засіданні таких не здобуто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Як встановлено судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи спірний гараж [ADDRESS], придбано сторонами у шлюбі. На час укладення 20 грудня 2005 року між ВАТ «Тернопільбуд» та [PERSON] договору № 7 на дольову участь у будівництві цього нерухомого майна та оформлення права власності на це майно за відповідачем-позивачем у 2007 році, [PERSON] не працювала, оскільки здійснювала догляд за малолітньою дочкою сторін. [PERSON] , згідно записів у його трудовій книжці у цей період часу отримував допомогу по безробіттю, з листопада 2005 року по грудень 2006 року працював у фізичної особи - підприємця. Відповідно до отриманої від органів ДПС інформації у 2007 році позивач-відповідач здійснював підприємницьку діяльність та згідно поданого ним звіту суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи-платника єдиного податку за 2007 рік його дохід становить - 25728,00 грн. а отже спірний гараж є спільно нажитим майном подружжя та підлягає поділу на рівні частки. Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, у разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених ч. 5 ст. 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Враховуючи, викладене, суд вважає правильним залишити спірне майно у спільній частковій власності сторін, виділивши у власність [PERSON] Ѕ частину гаража [ADDRESS] . Щодо тверджень [PERSON] про те, що спірний гараж придбано за кошти її матері [PERSON] , що вбачається із договору позики від 28 січня 2004 року на суму 10000 доларів США, який оформлено розпискою, то суд не ставить під сумнів чинність цього правочину, оскільки на час розгляду він не визнаний недійсним та не скасований. Водночас, ст. 65 СК України передбачає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї. [PERSON] отримала позику від [PERSON] для придбання на ім`я останньої гаража біля будинку [ADDRESS] у забудовника «Тернопільбуд». Тобто, цей договір укладався не в інтересах сім`ї, що вбачається із його змісту, про те, що позивач-відповідач був обізнаний про укладення такого у розписці не зазначено. Відтак, суд робить висновок, що вищевказаний договір позики від 28 січня 2004 року не створює обов`язку повернення коштів для [PERSON] . Крім того, останній є неналежним відповідачем в частині позовних вимог відповідача-позивача про визнання отриманих від [PERSON] коштів в розмірі 10000 доларів США (564959,00 грн. за курсом НБУ на 07 травня 2019 року) її, [PERSON] , особистою власністю, які поділу не підлягають. Відповідач-позивач, виходячи із встановлених судом обставин, оформила позику зі своєю матір`ю не в інтересах сім`ї, і можливо має обов`язок щодо повернення боргу за договором позики перед [PERSON] , яка будучи учасником справи жодних вимог про повернення боргу за договором позики до сторін чи особисто до [PERSON] не заявляла. Наведене свідчить про відсутність у відповідача-позивача правових підстав для захисту своїх прав шляхом визнання отриманих за договором позики коштів особистою власністю [PERSON] , так як у відповідності до вимог ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Доводи відповідача-позивача про те, що оформлення нею договору пайової участі та в подальшому права власності на спірний гараж на своєї ім`я через неможливість [PERSON] самостійно вчинити такі дії у зв`язку з перебуванням за кордоном суд відхиляє.Перебуваючи офіційно в Греції [PERSON] могла оформити на довіреність на вчинення відповідачем-позивачем певних дій щодо оформлення правочинів чи набуття у власність майна. Про відсутність перешкод у вчиненні такого правочину свідчить копія довіреності посвідчена зав. консульським відділом Посольства України в Греції 23 квітня 2008 року, яку надала [PERSON] для [PERSON] . Щодо решти вимог відповідача-позивача за зустрічним позовом, то суд звертає увагу на наступне. [PERSON] просить: визнати отримані [PERSON] від підприємницької діяльності кошти в сумі 300000,00 грн. спільним майном подружжя, і поділити їх, виходячи із рівного поділу по Ѕ частині кожному, стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] 150000,00 грн.; визнати кошти в розмірі 7000,00 доларів США, розміщені [PERSON] в Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» за договором [NUMBER] USD від 08 грудня 2009 року спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] та поділити їх, виходячи із рівного поділу по Ѕ частині кожному і як компенсацію Ѕ частини коштів стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 92735,65 грн. (7000,00 доларів США на 07 травня 2019 року становить за курсом НБУ (1 долар США = 26,4959 грн.) 185471,30 грн.); визнати кошти в розмірі 14 000,00 доларів США отримані і повернуті як позика в [PERSON] за розпискою від 19 березня 2011 року спільним майном подружжя, поділивши їх, виходячи із рівного поділу по Ѕ частині кожному і як компенсацію Ѕ частини коштів стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 185 471,30 грн. (14 000.00 доларів США на 07 травня 2019 року становить за курсом НБУ (1 долар США = 26.4959 грн.) 370 942.60 грн.). Дохід [PERSON] від підприємницької діяльності та оформлення ним депозиту під час перебування сторін у шлюбі свідчить про те, що позивач-відповідач дбав про матеріальне становище сім`ї і ці кошти були витрачені на потреби сім`ї [PERSON]. Витрати спільних коштів за взаємною згодою, на можуть бути об`єктом розподілу спільної сумісної власності, так як вони вже не існують та не є предметом матеріального виміру. Доказів того, що позивач-відповідач використав зароблені ним кошти на власні потреби суду не надано та в судовому засіданні таких не здобуто. Особиста неприязнь колишнього подружжя не може слугувати суду обґрунтуванням підставності доводів [PERSON] . Також не підлягають до задоволенню зустрічні позовні вимоги [PERSON] в частині визнання спільним майном подружжя позики в сумі 14000 доларів США та стягнення Ѕ частини коштів, отриманих в якості позики в [PERSON] за розпискою від 19 березня 2011 року, оскільки доказів того, що вказані кошти були отримані [PERSON] в інтересах сім`ї, за згодою позивача-відповідача та витрачені на потреби сім`ї судом не здобуто. Крім того, за показами свідка [PERSON] ці кошти [PERSON] повернув особисто ще в шлюбі. Відтак, суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-позивача - [PERSON] , [PERSON] , про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності. Судові витрати підлягають вирішенню відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved