Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

[PERSON] звернувся в жовтні 2020 р. до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів в розмірі 125 160грн., стягнення судових витрат. Позов обґрунтував тим, що 07.04.2020 р. відповідачем було отримано від позивача грошові кошти в розмірі 125 160грн. шляхом перерахування на банківську картку, згідно усних домовленостей за доставку талонів на автомобільне пальне, однак такі талони надані не були, а кошти зберігаються у відповідача. За вимогами ст.1212 ЦК України дані кошти є безпідставно набутими та підлягають поверненню, оскільки підстава, на якій майно (кошти) набувалось, згодом відпала (кондиційні зобов`язання). Участь позивача в судових засіданнях відбувалось в режимі відеоконференцзвязку за відповідними ухвалами суду. Позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі, щодо заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач в судові засідання не з`явився, повідомлявся про судові засідання належно, в т.ч. через сайт судової адміністрації, відзив не подав, а тому суд вважав за можливе завершити розгляд даної справи за відсутності відповідача. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінюючи всі докази в сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 07.04.2020р. відповідачем було отримано від позивача грошові кошти в розмірі 125 160грн. шляхом перерахування на банківську картку, що підтверджується квитанцією та копією банківської картки відповідача (а.с.7-8), наявних в матеріалах справи. Позивач доводив, що таке перерахування коштів відбулось згідно усних домовленостей за доставку відповідачем позивачу талонів на автомобільне пальне, однак такі талони так і надані не були, а кошти безпідставно зберігаються у відповідача. 05.09.2020р. позивач направив вимогу до відповідача про сплату отриманих коштів (а.с.4-5), однак кошти повернені не були, про що зазначив позивач та не спростовано матеріалами справи. За вимогами ч.1,2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Предметом регулювання гл. 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Водночас, договірні зобов`язання врегульовані іншими нормами ЦК України. Так, відповідно до ч. 4 ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Але, у п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Тлумачення ч. 3 ст. 651, ч. 4 ст. 653, п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку про те, що якщо одна зі сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї зі сторін, то сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто якщо сторона, яка виконала зобов`язання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам), і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічного надання, повернення майна (коштів) на підставі п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України (постанова Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 537/4259/15-ц (провадження № 61-592св20)). Отже, у даному спорі позивач вірно доводив, що дані кошти в сумі 125 160грн. є безпідставно набутими та підлягають поверненню відповідачем, оскільки підстава, на якій майно (кошти) набувалось, згодом відпала через неотримання зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданим (сплаченим) коштам. Як наслідок, позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають до задоволення. За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. За змістом вимог ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати у розміру судового збору становлять 1251.60грн. (а.с.9), тому з відповідача слід стягнути на користь позивача даний розмір судового збору. Водночас, позивач визначаючись з попереднім розрахунком очікуваних витрат пов`язаних з судовим розглядом справи в сумі 12000грн., в подальшому не підтверджував та належні докази не надавав, суд вважає, що інших витрат у справі понесених позивачем - немає. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 1212 ЦК України,

Outcome: approved