Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON] , треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, вказавши у позові, що перебував у шлюбі із [PERSON] (далі - Відповідачка ) з 18.06.2010 року. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON] [INFO] , яка проживає разом із Відповідачкою. 28.11.2016 р. рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя шлюб між сторонами було розірвано. Аліменти на утримання неповнолітньої доньки за рішенням суду не стягувались, оскільки між сторонами у справі була досягнута домовленість щодо утримання доньки батьком самостійно. Така домовленість наразі існує по теперішній час. Після розірвання шлюбу Позивач постійно намагався вирішити питання щодо визначення порядку участі у вихованні та спілкуванні зі своєю донькою. Однак, Відповідачка постійно перешкоджала Позивачеві у побаченнях із донькою, у зв`язку із чим Позивач звернувся до відділу по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради. Так, згідно розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району № 817р від 02.12.2016 р. (далі - Розпорядження) визначений наступний порядок участі у вихованні та спілкуванні Позивача з малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] : Двічі на тиждень у будні дні, вівторок та четвер з 16.00 до 20.00 без присутності матері за місцем свого проживання: [ADDRESS] , та можливістю вільного пересування по місту, за умови, що батько повертає дитину за місцем проживання матері; Кожну суботу тижня з 10.00 до 20.00 за місцем свого проживання та можливістю вільного пересування по місту, за умови, що батько повертає дитину за місцем проживання матері. Зазначене вище Розпорядження, Відповідачкою не виконується відповідним чином весь час із моменту його постановления. У зв`язку із чим Позивач постійно звертався до відділу по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, з приводу забезпечення належного виконання Розпорядження та можливістю спілкування із донькою. При цьому, Позивач фактично отримує однакові листи-відповіді, згідно яких його повідомляється про те, що Відповідачці наголошено на необхідність дотримання нею графіку побачень за Розпорядженням. Також, Позивачеві додатково роз`яснюється його право на звернення до суду, для вирішення питання щодо захисту своїх прав як батька у судовому порядку. Враховуючи той факт, що відділ по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради не може забезпечити належне виконання Розпорядження щодо спілкування із донькою, а також те, що Відповідачка намагається постійно перешкоджати Позивачеві в участі у вихованні та спілкуванні із донькою, Позивач вимушений звернутись до суду із цим позовом. У судовому засіданні позивач просив суд задовольнити позов у повному обсязі, визначивши йому наступні способи участі у вихованні доньки [PERSON] , [INFO] , особисте спілкування наступним чином: Вівторок та четвер кожного тижня з 13.40 до 20.00 год. за місцем свого проживання: [ADDRESS] , та можливістю вільного пересування по місту, за умови, що батько повертає дитину за місцем проживання матері; Кожну суботу тижня з 10.00 до 20.00 за місцем свого проживання та можливістю вільного пересування по місту, за умови, що батько повертає дитину за місцем проживання матері. [INFO] та день народження бабусі [PERSON] [INFO]. Святкування Нового року - через рік. Половину всіх шкільних канікул, згідно навчального плану закладу, у якому навчається [PERSON] протягом навчального року. Необмежене спілкування із донькою [PERSON] , [INFO] особисто засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та донькою. Також позивач просив суд зобов`язати [PERSON] не перешкоджати [PERSON] брати участь у вихованні та вільному спілкуванні із донькою [PERSON] , [INFO] . Зобов`язати [PERSON] за один день до дня зустрічі батька із донькою, повідомити інформацію батьку щодо фактичного місця перебування дитини, а у разі настання змін - повідомити батька про такі зміни. Представник позивача підтримав вимоги свого довірителя, а також додатково зазначив, що Позивач має місце постійного мешкання та реєстрації: [ADDRESS] . Згадана квартира належить Позивачу та мається окрема кімната для доньки. Крім того Позивач здійснює усі матеріальні зобов`язання щодо утримання доньки. Однак. Відповідачка постійно перешкоджає безпосередньому спілкуванню батька та доньки без жодних на те підстав. Відповідачка у судовому засіданні заперечувала проти позову та зазначала, що вона ніколи не перешкоджала позивачу (батькові дитини) вільно спілкуватися та виховувати дитину. Розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району № 817р від 02.12.2016 р., яким визначено, що позивач двічі на тиждень у будні дні, вівторок та четвер з 16.00 до 20.00 без присутності матері за місцем свого проживання: [ADDRESS] , та можливістю вільного пересування по місту, за умови, що батько повертає дитину за місцем проживання матері та кожну суботу тижня з 10.00 до 20.00 за місцем свого проживання та можливістю вільного пересування вона виконує у повному обсязі не зважаючи навіть на небажання дитини. Крім того, відповідачка доводила, що її мати проживає за межами України, тому два рази на рік, вона їздить до матері у Ізраїль. Вона дуже прохала позивача надати можливість іншій бабусі також бачити свою онуку, проте позивач категорично відмовляється надавати дозвіл на виїзд дитини, тому коли відповідачка сама виїжджає, то донька взагалі залишається проживати з батьком. З цих підстав, відповідачка просить суд відмовити позивачу у позові, оскільки він не обґрунтований та не підтверджений належними доказами. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, проте надав суду висновок про визначення порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] , згідно якого, рішенням комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 07.05.2019 протокол № 10/3, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району дійшов до наступного: Визначити порядок участі у вихованні та спілкуванні гр. [PERSON] з малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] , враховуючи бажання дитини, її режим дня та стан здоров`я: двічі на тиждень у будні дні, вівторок та четвер з 16.00 до 20.00 без присутності матері за місцем проживання батька за адресою: [ADDRESS] , та можливістю вільного пересування по місту , за умови, що батько своєчасно повертає дитину за місцем проживання матері; кожну суботу з 10.00 до 20.00 за місцем проживання батька за адресою [ADDRESS] , та можливістю вільного пересування по місту, за умови, що батько своєчасно повертає дитину за місцем проживання матері; шкільні канікули розподіляються порівну з матір`ю, за домовленістю; день народження гр. [PERSON] - [INFO] з 10.00 до 20.00. бабу гр. [PERSON] - [INFO] з 16.00 до 20.00. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, оцінивши та дослідивши у сукупності усі надані сторонами докази суд приходить до наступних висновків. Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У відповідності до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Так, в ході судового розгляду було встановлено, що в період часу з 18.06.2010 року по 09.12.2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Ленінського районного су Запоріжжя від 28.11.2016 року у цивільній справі №334/5447/16-ц. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Донька проживає постійно з Відповідачкою - яка матеріально утримує її, належним чином піклується про здоров`я доньки, її фізичний, духовний та моральний стан і розвиток. Розпорядженням органу опіки та піклування - Районною адміністрацією Запор: міської ради по Дніпровському району від 02.12.2016 року за №817р. на підставі заяви Позивача було визначено порядок участі [PERSON] у вихованні доньки та спілкуванні з враховуючи бажання дитини, її режим дня та стан здоров`я: двічі на тиждень у будні дні, вівторок та четвер з 16.00 до 20.00 без присутності матері за місцем свого проживання за адресою: [ADDRESS] та можливістю вільного пересування по місту, за умови, що батько своєчасно повертає дитину за місцем проживання матері; кожну суботу тижня з 10.00 до 20.00 за місцем свого проживанн можливістю вільного пересування по місту, за умови, що батько своєчасно повертає дн за місцем проживання матері. В своїй позовній заяві, як на підставу для звернення з нею до суду Позивач посилається на те, що Відповідач начебто перешкоджає йому у спілкуванні з їх дитиною [PERSON] , [INFO] та у її вихованні ухиляючись від виконання рішення органу опіки та піклування - Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, а саме: розпорядження №817р 02.12.2016 року. Однак, погодитись з вказаними вище твердженнями позивача не можливо, оскільки вони є безпідставними, необгрунтованими та надуманими. Так, свої твердження про начебто чинення перешкод у спілкуванні з дитиною, позивач обґрунтовує показами свідка [PERSON] , який засвідчив той факт, що відповідачка (мати дитини) відмовила у спілкуванні [PERSON] з донькою. Проте назвати коли це було та при яких обставинах, свідок не зміг. Інший свідок [PERSON] пояснила суду, що у 2018 році було складено два матеріала щодо відмови матері надати дитину батькові для спілкування та побачення, але рішень по даним матеріалам складено не було. До того, ж свідки [PERSON] та [PERSON] навпаки засвідчили суду, що дитина ображена на батька за те, що він розлучився з мамою та не відпускає її разом з матер`ю поїхати до бабусі у Ізраїль, тому вона взагалі не бажає з ним спілкуватися. Насильно примусити дитину виходити до батька коли він приїжджає ніхто не взмозі. Відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частиною другою статті 1 Конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 № 69-V, предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються. Принципом 6 Декларації прав дитини, проголошеної Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Конвенцією про права дитини закріплено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Відповідно до статей 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (стаття 141 СК України). Згідно зі статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини перша, друга статті 155 СК України). Частинами другою третьою статті 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (частини перша, друга статті 159 СК України). Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності. Згідно з частинами першою-третьою статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - СЄПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Практика ЄСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об`єднання сім`ї. (Справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008р., «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року). Визначаючи конкретний порядок участі позивача у вихованні дитини, суд враховує те, що форми й методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України (стаття 52), Конвенції про права дитини від 2 листопада 1989 року ( статті 8,12, 16, 19, 28, 31, 32, 34, 36, 37), Декларації прав дитини, ЗУ України «Про охорону дитинства», враховує особу батька та приймає до уваги те, що позивач бажає брати участь у вихованні рідної дитини, і таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Ч. 4 ст. 19 СК України, - При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 5, 6 ст. 19 СК України). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що мати дитини створює йому перешкоди у спілкуванні з малолітньою донькою. З такою позицією позивача не можливо погодитися, з врахуванням досліджених доказів, а саме: згідно розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району № 817р від 02.12.2016 р. (далі - Розпорядження) визначений наступний порядок участі у вихованні та спілкуванні Позивача з малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] : Двічі на тиждень у будні дні, вівторок та четвер з 16.00 до 20.00 без присутності матері за місцем свого проживання: [ADDRESS] , та можливістю вільного пересування по місту, за умови, що батько повертає дитину за місцем проживання матері; Кожну суботу тижня з 10.00 до 20.00 за місцем свого проживання та можливістю вільного пересування по місту, за умови, що батько повертає дитину за місцем проживання матері. Згідно до показів свідків [PERSON] та [PERSON] підтверджено та наголошено, що саме мати є для дитини близькою людиною, яка віднесена до соціально-підтримуючого оточення, що батько [PERSON] не асоціюється у дитини як частина його життя. Як встановлено згідно до пояснень сторони відповідача, батько бажає спілкуватися та відвідує дитину виключно за своїм бажанням. Позивач наполягає на своєму графіку побачень, який зручний лише йому, пославшись на приорете своє право спілкування з дитиною на кожну суботу, в дні державних свят без обмежень часом, спільних відпочинок в літку, та побачень в дні народження у відсутність матері. Зазначені вимоги є такими що не враховують баланс спів розмірності бажань батьків, та інтересів самої дитини, її віку, розпорядку дня, зайнятості в учбовому процесі, її соціального життя, та є такими що виходять за межі розумності, враховуючи висновок психологу, та стан здоров`я дитини, для якого його життя пов`язано з матір`ю, тим більш у день його народження, відокремлюючи її від дитини; крім того, враховуючи кількість державних свят, які також припадають і на робочі та учбові дні, встановити заявлений порядок, обмежить правом дитини на участь у навчальному процесі, та зробить умови у разі перешкоди таким вимогам з боку матері підставою для притягнення її до відповідальності передбаченої законом, що усугубить становище як матері так і дитини, та є неспіврозмірними з потребами та заявленими вимогами. Не оспорюючи право обох батьків на прийняття участі у житті сина та його вихованні, суд в цілому погоджується з Розпорядженням та Висновком органу опіки та піклування, яким визнано право батька та дитини на спілкування, але не може прийняти визначений порядок, так як таким порядком не враховано звичний та устаткований спосіб життя дитини та її спілкування з батьком, що є необхідним для дитини, їх емоційно-психологічний зв`язок, та потреби дитини у участі матері під час таких спілкувань, внаслідок дії (бездіяльності) проявленої батьком під час зустрічей без участі матері, що нанесло негативні наслідки психологічному стану дитини, що підтверджується відповідачкою [PERSON] . Зазначені обставини встановлені в ході судового розгляду та підтверджено доказами дослідженими під час судового розгляду підтверджено, що зустрічі з батьком дитина бажає проводити, але не на умовах відокремлення її від матері, а тому такі зустрічі, враховуючи психологічне ставлення дитини до батька, без відновлення довірливих стосунків між ними, необхідним та в інтересах дитини проводити виключно на території яка сприйнятна та комфортна для дитини. Також, з боку позивача не наведено свій графік роботи та зайнятості, який би дозволив визначити без завдання обмежень та шкоди звичного і устаткованого режиму життя дитини, а тому вирішуючи це питання, судом приймається як переважне право, право дитини на непорушність зручних та комфортних умов її життя, для забезпечення нормального та гармонійного його розвитку, що не обмежує обох батьків брати участь у житті доньки, та бути її частиною. Тому, з урахуванням рекомендацій органу опіки та піклування, для забезпечення фактору стабільності, який надає дитині можливості нормально розвиватись, враховуючи вік дитини, її режим дня, стан здоров`я, та необхідність забезпечення психологічно комфортних умов для дитини, звичайного ритму життя дитини та такий що буде сприяти її стабільному та нормальному розвитку, а тому якщо дитина буде категорично заперечувати проти побачень з батьком та проведення з ним певного часу, ніхто не має права його до цього примушувати, тим більш за умови участі у таких спілкуваннях осіб, які є неприйнятними для дитини, і у присутності яких дитина відчуватиме пригнічення.

Outcome: partial