Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

[PERSON] (далі - позивачка) звернулась до суду з позовом до Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації (далі - відповідач1), Київської міської ради (далі - відповідач2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління (Центр) надання адміністративних послуг Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення факту спільного проживання та зобов`язання вчинити дії. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона з 2011 року по даний час проживала та користувалася житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] разом зі своїм батьком [PERSON] , який помер [INFO] . При цьому, місце проживання позивачки зареєстровано за іншою адресою, а саме [ADDRESS] . Позивачка зазначає, що квартира за адресою: [ADDRESS] була надана у користування її батьку та його дружині [PERSON] на підставі ордеру на житлове приміщення від 02.04.1992 р. [PERSON] після розлучення з [PERSON] у 1996 року виїхала з квартири та знялася з реєстрації за даною адресою. У квартирі окрім позивачки та її батька більше ніхто не проживав та не був зареєстрований. Після смерті батька, у січні 2019 року позивачка звернулася до Управління (Центр) надання адміністративних послуг Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації із заявою про зміну договору найму житлового приміщення у зв`язку зі смертю квартиронаймача - її батька та заявою про реєстрацію її місця проживання як члена сім`ї наймача за фактичним місцем її проживання за адресою: [ADDRESS] . Однак позивачці було відмовлено в реєстрації за фактичним постійним місцем проживання, оскільки остання зареєстрованою за вказаною адресою при житті батька не значилась та відповідно відсутні документів, які б підтверджували її дійсне місце проживання за адресою реєстрації батька, а також документів на квартиру. За вказаних обставин, посилаючись не неправомірність такої відмови, позивачка звернулась до суду з даним позовом з метою захисту своїх порушених прав. Ухвалою від 03.05.2019 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, а також задоволено клопотання сторони позивача про виклик свідків, а саме здійснено виклик в судове засідання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] для допиту про відомі їм обставини, які мають значення для вирішення справи. Ухвалою від 25.09.2019 р. задоволено клопотання представника позивачки, а саме: замінено первісного відповідача Управління (Центр) надання адміністративних послуг Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації належним відповідачем Шевченківською районною в м.Києві державною адміністрацією; залучено до участі у справі Київську міську раду як співвідповідача; залучено до участі у справі Управління (Центр) надання адміністративних послуг Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Також встановлено сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив та пояснення щодо позову і відзиву. В підготовчому судового засіданні судом задоволено клопотання сторони позивача, а саме витребувано докази та здійснено виклик в судове засідання свідка [PERSON] для допиту про відомі їй обставини, які мають значення для вирішення справи. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Також через канцелярію суду подав відповідь на відзив, у якій виклав свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених представником відповідача у відзиві заперечень і мотиви їх відхилення. Представник відповідача1 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, просив суд відмовити у їх задоволенні. Також через канцелярію суду подав відзив на позов, в якому виклав заперечення проти нього. Представники відповідача2 в судове засідання не з`явився, однак на адресу суду надіслав відзив на позов, в якому виклав заперечення проти нього. Третя особа в судове засідання не з`явилась, свого представника до суду не направила, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялась належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомила. Вислухавши пояснення сторони позивача та представника відповідача1, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що позивачка, як член сім`ї [PERSON] , а саме донька останнього, є користувачем квартири за адресою: [ADDRESS] , яку було надано родині її батька на підставі ордеру на жиле приміщення серія Б № 29603, виданого [PERSON] 02.04.1992 р. Виконавчим комітетом Печерського районного управління народних депутатів м.Києва, згідно з рішенням виконавчого комітету Печерської районної ради депутатів від 28.02.1972 р. № 123. Відповідно до ч.2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Отже, предмет доказування при розгляді справи про встановлення факту проживання однією сім`єю доньки та батька становить сукупність обставин, які відповідно до вимог ст. 3 СК України є основними ознаками сім`ї: спільне проживання, пов`язаність спільним побутом та наявність взаємних прав та обов`язків. В обґрунтування позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю, сторона позивача, з врахуванням пояснень представника, наданих ним в судовому засіданні, посилається на те, що в період з січня 2011 року по 24.02.2016 р. включно позивачка з її батьком [PERSON] проживали разом за адресою реєстрації [PERSON] - [ADDRESS] , вели спільне господарство, мали одне до одного права та обов`язки, як батько та донька, були пов`язані спільним побутом. На підтвердження факту спільного проживання та побуту позивачем було надано рішення Деснянського районного суду м.Києва від 31.10.2017 р. про встановлення факту батьківства, квитанції про оплату житлово-комунальних послуг у період 2012-2017 років, акти здачі-прийняття робіт від 31.10.2011 р., 17.12.2012 р., 08.07.2016 р. Крім того, вказані позивачкою обставини підтвердили також своїми показаннями, допитаній в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Так, зокрема свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є матір`ю позивачки та знає, що починаючи з 2010 року та по 24.02.2016 р. позивачка дійсно проживала разом зі своїм батьком [PERSON] однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] . При цьому, свідок зазначила, що рішення про проживання позивачки з батьком, яка на той час була неповнолітньою, було їх спільним рішенням, оскільки [PERSON] мала обов`язки по догляду за хворою матір`ю, яка проживала в іншій області та відповідно часто не бувала вдома, а доньку потрібно було виховувати, утримувати, допомагати з навчанням. Тому, не зважаючи на те, що сім`я вже не проживала разом, батько забрав позивачку до жити до себе постійно, при цьому вона часто навідувала матір за місцем її проживання. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , який був товаришем [PERSON] пояснив, що знає сім`ю позивачки давно, з [PERSON] разом працювали з 1992 року по день звільнення останнього у 2015 році, бував у них вдома у період з 2010 року та бачив у квартирі як саму позивачку, так і її речі, спільні з батьками фотографії. Знає, що [PERSON] , [PERSON] та позивачка як сім`я проживали разом приблизно до 2005 року за адресою: [ADDRESS] , після того як батьки позивачки остаточно розійшлися, позивачка разом з матір`ю певний час проживала за іншою адресою, однак після вступу до коледжу у 2010 році переїхала до батька, де постійно проживає до даного часу. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , який був товаришем [PERSON] пояснив, що знає сім`ю позивачки з 1995 року, коли почав працювати разом з її батьком [PERSON] , бував часто у них вдома у період з 1996 по 2004 роки, коли сім`я ще разом проживала в квартирі [ADDRESS] та в період з 2010 по 2016 роки, коли позивачка проживала лише з батьком. [PERSON] будучи в гостях у позивачки з батьком, бачив у квартирі як саму позивачку, так і її речі, фотографії. Знає, що позивачка за переконанням [PERSON] вступила до коледжу у 2010 році та переїхала до батька, де і проживає до даного часу. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивачки пояснила, що знає, що сім`я позивачки проживала у квартирі [ADDRESS] починаючи з кінця 90х - початку 2000-х років. Пам`ятає позивачку з 2010 року, коли остання вже дорослою навчалася у коледжі і повернулася проживати до батька. Свідок [PERSON] часто зустрічалася у під`їзді з позивачкою, спілкувалися, оскільки були однолітками, по-сусідськи. У березні 2020 року, коли позивачка, яка проживає у квартирі над [PERSON] затопила останню, узгоджували питання щодо відшкодування збитків саме із позивачкою, яка на той час (вночі) знаходилася вдома. Таким чином, судом встановлено, що позивачка дійсно проживала зі своїм батьком [PERSON] однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] , з початку 2011 року, вони були пов`язані спільним побутом, а також мали взаємні права та обов`язки відносно одне одного. При цьому, станом на дату звернення до суду з даною позовною заявою, позивачка фактично продовжує проживати за цією ж адресою. Як вбачається з матеріалів справи, обставини щодо батьківства [PERSON] відносно позивачки [PERSON] встановлені Деснянським районним судом м. Києва 31.10.2017 р. у справі № 754/9800/17, а також свідоцтвом про народження позивачки, виданим 05.12.2017 р. Таким чином, у відповідності до ч.5 ст. 82 ЦПК України обставини щодо батьківства [PERSON] відносно [PERSON] , які були встановлені рішенням суду, доказуванню не підлягають. У відповідності до ст. 64 ЖК Української РСР на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей письмова згода всіх членів сім`ї не вимагається. Разом з тим, інших членів сім`ї не було, оскільки як було встановлено судом, позивачка з батьком проживали у квартирі однією сім`єю та вели господарство вдвох. Тобто твердження відповідача2 про те, що у матеріалах справи відсутня письмова заява та письмова згода [PERSON] про вселення у квартиру його доньки - позивачки не приймаються судом до уваги, оскільки надання письмової згоди на вселення неповнолітніх дітей до помешкання їх батьків не є обов`язковим у розумінні положень ст. 64 ЖК Української РСР. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] . Після смерті [PERSON] приватним нотаріусом КМНО Бондар Т.М. заведено спадкову справу щодо майна померлого номер та зареєстровано у спадковому реєстрі за № 58913152 (номер у нотаріуса 5/2016) від 27.04.2016 р. 21.01.2019 р. відповідачем1 було відмовлено позивачці у здійсненні реєстрації місця проживання за адресою фактичного проживання, оскільки останньою не надано документів, що підтверджують право на проживання в цьому житлі. Згідно з копії паспорта громадянина України, позивачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Разом з ти, під час розгляду даної справи встановлено, що позивачка та її померлий батько - [PERSON] проживали за адресою: [ADDRESS] однією сім`єю як дочка та батько. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (ч.2 ст. 3 Сімейного Кодексу України). Згідно з ч.ч.1,2 ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням. Як вбачається зі свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] та рішення Деснянського районного суду м.Києва від 31.10.2017 р. у справі № 754/9800/17 - позивачка є донькою [PERSON] , який помер [INFO] . Отже, позивачка як член сім`ї наймача, яка проживала разом з ним, користується нарівні з наймачем усіма правами і несе усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Позивачка під час вселення її у 2011 році до квартири батька за адресою: [ADDRESS] була неповнолітньою, а отже письмової згоди членів сім`ї на вселення не потребувала. Відповідно до ч.1 ст. 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Стаття 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV від 11.12.2003 р. (далі - Закон України №1382-IV) надає право кожному громадянину самостійно визначати місце свого фактичного проживання. Підстави та вимоги щодо реєстрації місця проживання та зняття з реєстрації місця проживання особи передбачено відповідно нормами ст.ст. 6, 7 Закону України № 1382-IV. Повноваження органів реєстрації та державних органів у сфері реєстрації фізичних осіб визначені ст. 11 Закону України № 1382-IV. Орган реєстрації здійснює: формування та ведення Реєстру територіальних громад; реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці; передачу інформації та/або внесення у встановленому законом порядку відомостей про реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування до Єдиного державного демографічного реєстру. У пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 р. № 2 роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 01.11.1996 р. № 9 (v0009700-96) «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак, відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду (п.9 зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 (v0015700-98) від 25.05.1998 р.). За таких обставин, оскільки судом встановлено, що позивачка під час вселення у квартиру, як член сім`ї наймача, яким був її батько, не досягла повноліття, після чого спільно проживала у ній разом з батьком та після його смерті продовжує мешкати у квартирі та утримувати її, а отже набула право користування цією квартирою, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а тому з вважає за необхідне встановити факт спільного проживання [PERSON] з її батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] у період з 2011 року по день смерті [PERSON] , а також зобов`язати Шевченківську районну в м.Києві державну адміністрацію зареєструвати [PERSON] за вказаною адресою.

Outcome: approved