Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-02 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON] ) про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до умов укладеного між сторонами договору позики від 20.02.2019, відповідач взяв у борг у позивача грошові кошти у розмірі 2000 доларів США строком на три місяці. На підтвердження укладення договору, відповідачем у справі, видано позивачу розписку, у якій зафіксовано умови позики та посвідчено факт отримання визначеної грошової суми. Як зазначає позивач, відповідач у передбачений договором строк вказану суму не повернув, свої зобов`язання за договором не виконав. Посилаючись на викладені обставини, а також положення ст.625 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача 56 815, 45 грн., судовий збір у розмірі 768,40 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 08.10.2019 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14.11.2019 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Роз`яснено сторонам порядок та строк для подання заяв по суті справи. У визначений строк відповідач відзив не подав. Позивач в судове засідання не з`явилася, однак її представник надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити та проти ухвалення заочного рішення не заперечував, розгляд справи просив проводити за відсутності сторони позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надіслав. Про причину неявки суд не повідомив, інші заяви з процесуальних питань від нього до суду не надходили. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, судом встановлено наступне. Як вбачається з матеріалів справи, 20.02.2019 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно умов якого відповідач взяв у борг у позивача грошові кошти у розмірі 2000 доларів США строком на три місяці. На підтвердження укладення договору, відповідачем у справі, надано позивачу розписку, у якій зафіксовано умови позики та посвідчено факт отримання визначеної грошової суми. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. А частиною 2 ст. 1047 цього Кодексу передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначено грошової суми або визначеної кількості речей. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. А згідно зі стст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частинами 1 та 2 ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. А згідно зі ст. 625 цього Кодексу боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 02.09.2019 сума заборгованості позичальника [PERSON] за договором позики від 20.02.2019 становить 56 815,45 грн., та складається: з 54346,40 грн. - суми основного боргу; 2701,69 грн. - пені; 326,08 грн. - інфляційних збитків; 469,02 грн. - 3% річних. В судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач отримав суму позики від позивача, однак не виконав своїх зобов`язань щодо її повернення. Стягнення суми боргу, відповідно до положень ст. 533 ЦК України, проводиться за курсом долара США станом на день ухвалення судового рішення. Водночас, враховуючи, що позивачем заявлено до стягнення з відповідача заборгованість за договором позики у національній валюті в гривні згідно курсу НБУ, станом на день отримання позики, 20.02.2019 (офіційний курс гривні щодо долара США становив 27,17 грн.), що в перерахунку складає 54 346, 40 грн., а на дату ухвалення рішення курс долара відповідно до даних НБУ зріс і відповідно зросла сума боргу у перерахунку на національну валюту, а тому суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, задовольняє позов цій частині в повному обсязі На підтвердження розміру вимог в частині стягнення пені та 3% річних позивачем надано розрахунки, відповідно до яких розмір пені складає 2 701,69 грн., 3% річних - 469,02 грн. Вказаний розрахунок суд покладає в обґрунтування рішення, оскільки він виконаний за вірною формулою, з урахуванням даних про офіційний курс гривні щодо долара США за період прострочення та не спростований відповідачем. Що стосується вимоги про стягнення інфляційних втрат, суд приходить до наступного. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Зважаючи на те, що у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті та сума, що підлягала до сплати у гривнях визначена за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу суд приходить до висновку, що вимога позивача в частині стягнення витрат від інфляції в розмірі 326,08 грн. є безпідставною, а відтак в її задоволенні слід відмовити. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Таким чином загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем за договором позики складає 57 517, 11 грн. (54 346, 40 грн. + 2 701,69 грн.+ 469,02 грн.). При цьому, в прохальній частині позову представником до стягнення заявлена сума в розмірі 56 815, 45 грн., а тому суд враховуючи принцип диспозитивності, не виходячи за межі позовних вимог стягує з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 56 815, 45 грн., задовольняючи позов в повному обсязі. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки та ін.), які б засвідчували факт того, що [PERSON] дійсно понесла витрати на правничу допомогу, а також детального опису робіт, що були виконані представником, матеріали позовної заяви не містять. За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення витрат на професійну (правничу) допомогу з відповідача. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України присуджує позивачу з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved