Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) через представника за довіреністю (а.с. ) [PERSON] звернувся до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з цивільним позовом до СТОВ ім. Устименка (далі відповідач-1), ДП «Золотоніський комбікормовий завод» (далі відповідач-2), ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» (далі відповідач-3), третя особа на стороні відповідачів, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Чорнобаївський РВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області (далі третя особа), про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на будинок і земельну ділянку та звільнення майна з-під арешту. В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що 1 вересня 2004 року між позивачем та відповідачем-1 укладено договір, відповідно до змісту якого відповідач-1 передав позивачу, як працівнику даного господарства, для проживання житло вартістю 7768,00 гривень з подальшою виплатою протягом 10 років, за умови, що при виплаті вартості житла з урахуванням вартості 20% річних житло переоформлюється у власність позивача. Позивач зазначав у позові, що також домовлявся з відповідачем-1 про купівлю земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства площею 0,3175 га., на якій розміщений вказаний будинок. На підтвердження угоди про купівлю-продажу будинку та земельної ділянки відповідач-1 передав позивачу ключі від даного будинку і з березня 2004 року останній з сімєю постійно в ньому проживає, а з 3 лютого 2006 року він зареєстрований у даному житлі. При цьому позивач добросовісно виконав обумовлені договором обовязки, сплатив відповідачу-1 кошти за будинок та земельну ділянку в повному обсязі. Весь час відповідач-1 не заперечував права власності позивача на вищевказаний будинок та земельну ділянку, на якій він розміщений, а тому позивач не звертався до суду з даним позовом. Дізнавшись, що постановою Чорнобаївського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області накладено арешт на все нерухоме майно відповідача-1 в інтересах стягувачів ДП «Золотоніський комбікормовий завод» та ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс», вважаючи, що накладення арешту на вищевказаний будинок та земельну ділянку, на якій він розміщений, є незаконним, позивач звернувся до суду з даним позовом. Відповідач-2 подав до суду письмові заперечення (а.с. 54-60), відповідно до змісту яких вважав позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зокрема, посилаючись на норми ЦК України та правові позиції Верховного Суду України, вказував, що власником спірного нерухомого майна на теперішній час є відповідач-1. Укладений між позивачем та відповідачем-1 договір за своєю правовою природою не є договором купівлі-продажу та не є свідченням про перехід права власності на нерухомість. Крім того, вказував на наявність рішення Апеляційного суду Черкаської області від 9 грудня 2016 року у справі № 22ц/793/2713/16 (а.с. 67-72), яка є аналогічною даній справі, де судом у задоволенні позову відмовлено. Відповідач-3 також подав до суду письмові заперечення (а.с. 85-88), в яких проти задоволення позову заперечив, посилаючись на безпідставність позовних вимог. Вказував, що позивачем і відповіачем-1 не дотримано передбачених на той момент вимог законодавства щодо укладення та державної реєстрації договору купівлі-продажу житла. Зазначав, що вказаний договір фактично є договором про надання позивачу житла а не його купівлі-продажу. При цьому відповідач-3 звертав увагу суду на ненадання позивачем доказів на підтвердження існування будь-яких домовленостей між ним та відповідачем-1 щодо земельної ділянки. Третя особа подала до суду письмові заперечення (а.с. 91-92), в яких зазначила, що у неї на виконанні перебуває зведене виконавче провадження про стягнення з відповідача-1 за 14 виконавчими документами заборгованості у розмірі 565894,35 гривень, в ході якого накладено арешт на все належне боржнику майно, в тому числі на спірне будинковолодіння, а тому підстав для задоволення позову немає. Станом на 13 вересня 2017 року борг відповідачем-1 не погашено. Представники позивача у судових засіданнях позов підтримали повністю, просили задовольнити з підстав, викладених у ньому. Наголошували на здійсненні позивачем повного розрахунку з відповідачем-1, що можуть підтвердити колишні посадові особи відповідача-1, однак останні відмовляються приймати участь у справі у якості свідків. Відповідач-1 участь свого представника у судових засіданнях не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток поштою за адресою місцезнаходження. Про причини неявки суду не повідомлено, письмових заперечень не надано. Представники відповідача-2 і відповідача-3 у судових засіданнях наполягали на відмові у задоволенні позову у повному обсязі, обґрунтовуючи свої позиції доводами, викладеними у поданих ними письмових запереченнях. Третя особа надіслала до суду лист, в якому просила розгляд справи проводити за відсутності її представника (а.с. 131). Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлено таке. 1 вересня 2004 року між позивачем та відповідачем-1 укладено договір (а.с. 22), відповідно до змісту п. 1 якого відповідач-1 надає позивачу житло, для проживання його сімї в належному стані у с. Крутьки вартістю 7768,00 гривень з урахуванням 20% річних, з подальшою виплатою протягом 10 років. Пунктом 5 даного договору передбачено, що по закінченню терміну угоди при виплаті вартості житла з урахуванням 20% річних житло переоформлюється у власність позивача. Витрати на переоформлення несе в повному розмірі покупець. Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 3 серпня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Чорнобаївського районного нотаріального округу [PERSON], відповідач-1 придбав земельну ділянку площею 3600 кв.м., розташовану за адресою: вул. Шевченка, с. Крутьки, Чорнобаївський район, Черкаська обл. (а.с. 24). Згідно з договором купівлі-продажу від 3 серпня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Чорнобаївського районного нотаріального округу [PERSON], відповідач-1 придбав житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: вул. Шевченка, 40, с. Крутьки, Чорнобаївський район, Черкаська обл. (а.с. 25). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 1 вересня 2009 року відповідач-1 є власником вказаного будинку (а.с. 26). У довідках Крутьківської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області від 11 серпня 2017 року № 70 і № 71 зазначено, що по вул. Шевченка, 40 у селі Крутьки Чорнобаївського району Черкаської області рахуються земельні ділянки площею 0,31 га і 0,05 га. (а.с. 16, 17). За час проживання позивач добудував веранду, газифікував будинок, систематично проводив ремонти, газифікував будинок, що підтверджується актом обстеження виконаних робіт по благоустрою домоволодіння від 17 серпня 2017 року (а.с. 18). Згідно з довідкою від 11 червня 2012 року № 37, виданої відповідачем-1, позивач провів оплату за житловий будинок повністю у сумі 7768,00 гривень, заборгованості немає (а.с. 20). Відповідно до витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна № 28709481 від 4 жовтня 2010 року все майно відповдача-1 перебуває під арештом на підставі постанови відділу ДВС Чорнобаївського районного управління юстиції від 20 вересня 2010 року про відкриття виконавчого провадження (а.с. 27). Постановою державного виконавця Чорнобаївського РВ ДВС Головного територіального управління юстиції в Черкаські області від 9 лютого 2017 року описано та накладено арешт на спірне будинковолодіння (а.с. 96-97). Відповідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. За змістом ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Частиною 3 ст. 640 ЦК України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Згідно зі ст. 657 ЦК України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2015 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (ст. 334 ЦК України) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (ст. 5 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 30 січня 2013 року у справі N 6-162цс12, вирішуючи спір про визнання дійсним правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін. Договір купівлі-продажу житлового будинку (або його частини) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, тому не може бути визнаний дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, яка може бути застосована до правовідносин у разі, коли сторони уклали правочин, зміст якого відповідав волі сторін, і лише форма його укладення не відповідала встановленим законом вимогам. Визнання в судовому порядку дійсним правочину щодо нерухомості суперечить законодавству, оскільки такий правочин підлягає обов'язковій державній реєстрації, тому ч. 2 ст. 220 ЦК України до таких правовідносин не застосовується. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 18 лютого 2015 року № 6-244цс14, за правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. У разі відсутності спору про належність вищевказаного будинку між сторонами, останні мають можливість укласти договір купівлі-продажу та посвідчити його нотаріально з реєстрацією відповідно до вимог закону, а оскільки на все майно відповідача-1 накладено арешт, то як власник спірного майна він також має право на звернення до суду з відповідним позовом про виключення даного майна з під арешту та доведення належними доказами того, що спірний будинок має бути переоформлений згідно з умовами договору на позивача, який повність виплатив за нього всі кошти відповідачу-1. З приводу визнання права власності на земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,3175 га, то жодними із наданих документів, не доведено існування будь-яких домовленостей між позивачем і відповідачем-1 щодо неї. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на будинок і земельну ділянку і, як наслідок, звільнення їх з-під арешту. У звязку із залишенням позову без задоволення та звільненням позивача від сплати судового збору його слід компенсувати за рахунок держави. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed