Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. [PERSON] є власником житлового будинку з будівлями і спорудами, що розташований за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Визволителів (минула назва Ватутіна), 66, де він зареєстрований. За вказаною адресою також зареєстрований рідний син позивача [PERSON] На даний час відповідач не є власником зазначеного житлового будинку та з 2014 року, тобто більше трьох років, за вказаною адресою не проживає. Відповідач виїхав у невідомому напрямку та добровільно не знявся з реєстрації, що перешкоджає позивачу у здійсненні права власності на зазначений житловий будинок. За таких обставин, позивач вимушений звернутися до суду із зазначеним позовом за захистом своїх прав. В судове засідання позивач не зявився, надав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань від нього не надійшло, відзив на позов він також не подав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку із неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки ним не повідомлялися, відзиву на позову він не подав, а представник позивача не заперечував проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, про що судом була постановлена відповідна ухвала. Розглянувши позовну заяву в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно і обєктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані суду докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Кремінської міської ради від 27.10.2005 (у замін договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку від 17.03.1989, нотаріально не посвідченого) набув права власності на житловий будинок з будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Визволителів (минула назва Ватутіна), 66, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 08.11.2005 (а.с. 8). Відповідно до довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої адміністратором відділу адміністративних послуг виконавчого комітету Кремінської міської ради Луганської області № 4106 від 09.07.2018, позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO] (минула назва Ватутіна), 66. У зазначеному будинку також зареєстрований відповідач [PERSON], який є рідним сином позивача (а.с. 9). З характеристикидепутата Кремінської міської ради Луганської області від 09.06.2018 вбачається, що позивач [PERSON] на праві приватної власності є власником домоволодіння, що знаходиться за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Визволителів (минула назва Ватутіна), 66. З 1999 року за зазначеною адресою також зареєстрований відповідач [PERSON], однак фактично проживав за іншою адресою разом зі своєю дружиною і донькою. У 2014 році відповідач розірвав шлюб із дружиною та виїхав за межі України (а.с. 10). Як зазначається у ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цією особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин.У звязку з цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Визволителів (минула назва Ватутіна), 66, в якій залишається зареєстрованим його син відповідач [PERSON], який з 2014 року за вказаною адресою не проживає, що позбавляє позивача права вільно користуватися та розпоряджатися належною йому власністю. Враховуючи зазначені обставини, а також той факт, що [PERSON] не проживає за адресою своєї реєстрації понад одинрік, що підтверджується дослідженою в судовому засіданні характеристикою депутата Кремінської міської ради Луганської області від 09.06.2018, суд дійшов висновку, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved