Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська зі скаргою на дії державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції (далі Ленінський ВДВС Дніпропетровського МУЮ), у якій просить: визнати дії державного виконавця Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ [PERSON] по виселенню його з належної йому квартири за виконавчим листом від 01.07.2015р. у справі №2/205/304/14, а також її бездіяльність по поверненню виконавчого документа заявнику неправомірними; зупинити стягнення на підставі виконавчого листа від 01.07.2015р. Скарга мотивована тим, що державний виконавець відкрив виконавче провадження та здійснював виконавчі дії за виконавчим листом від 01.07.2015р. у справі №2/205/304/14 всупереч Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16.10.2015р. у задоволенні скарги відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.12.2015р. ухвалу Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16.10.2015р. скасовано з посиланням на порушення судом першої інстанції порядку її розгляду, у звязку з чим скаргу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 12.01.2016р. справу прийнято до провадження суддею Нижним А.В. У судовому засіданні 21.01.2015р. представник заявника звернувся до суду із заявою, у якій просить також стягнути з Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ судові витрати, а саме: судовий збір у сумі 243,60 грн., сплачений за подачу апеляційної скарги на ухвалу Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16.10.2015р., витрати на правову допомогу у розмірі 3500 грн., а також сплачені витрати на проведення виконавчих дій у розмірі 1500 грн. У судовому засіданні представник заявник вимоги скарги підтримав та просив її задовольнити у повному обсязі. Представник Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ у судовому засіданні проти задоволення скарги заперечував, посилаючись на її необґрунтованість. ПАТ КБ «Приватбанк» явку свого представника у судове засідання не забезпечило, хоча про день, місце і час судового засідання повідомлялись належним чином. Відповідно до ст. 386 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю заявника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються. Заслухавши пояснення представників заявника та заінтересованої особи, перевіривши викладені у скарзі обставини, вивчивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вказаної скарги з огляду на наступне. Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.02.2014р. позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], третя особа Ленінський районний відділ у м. Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, про звернення стягнення на майно та виселення із зняттям з реєстраційного обліку задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором в розмірі 37 694,08 дол. США, що еквівалентно 301\~175\~грн. 66 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 32,38 кв.м, житловою площею 17,81 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ\~КБ\~«ПриватБанк» з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності, підпорядкування з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами державних дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Виселено [PERSON] з квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] зі зняттям [PERSON] з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.06.2015р. рішення суду першої інстанції змінено. Доповнено резолютивну частину рішення суду першої інстанції наступним абзацом: рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.10.2015р. рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.02.2014р. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.06.2015р. в частині позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], третя особа Ленінський районний відділ у м. Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, про виселення із зняттям з реєстраційного обліку скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. У решті судові рішення залишено без змін. Водночас, на підставі вищевказаного рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13.02.2014р., зміненого рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.06.2015р., Ленінським районним судом м.Дніпропетровська 01.07.2015р. видано виконавчий лист про його примусове виконання в частині виселення [PERSON] з квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], зі зняттям [PERSON] з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою. Постановою державного виконавця Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ [PERSON] від 03.09.2015р. ВП №48597679 відкрито виконавче провадження з виконання вищевказаного виконавчого листа №2/205/304/14, виданого 01.07.2015р. Ленінським районним судом м.\~Дніпропетровськ, яка була направлена для виконання [PERSON] 21.09.2015р. [PERSON] звернувся до Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ з заявою про повернення виконавчого листа на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» у звязку з тим, що згідно з положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлено заборону на звернення стягнення на предмет іпотеки у вигляді квартири за адресою: [ADDRESS]. Водночас, вищевказаний лист державним виконавцем повернутий не був, натомість в подальшому заявника було виселено із належної йому квартири. Відповідно до п.\~9 ч.\~1 ст.\~47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення. 07.06.2014р. набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. За змістом ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ч. 3 ст. 109 Житлового кодексу Української РСР звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятками, встановленими законом. Як вбачається з рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.02.2014р., рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.06.2015р. та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.10.2015р., підставою для прийняття рішення про виселення [PERSON] з квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], стало звернення стягнення цим же рішенням суду на дану квартиру, як на предмет іпотеки згідно з договором від 02.04.2008р. Таким чином, оскільки виселення заявника із займаної квартири є наслідком звернення стягнення рішенням суду на таку квартиру як на предмет іпотеки, а також враховуючи, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки зупинено до припинення дії Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд доходить висновку, що за даних обставин правила Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» поширюються і на виселення заявника із займаної квартири внаслідок звернення стягнення на неї як на предмет іпотеки. Водночас, в цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобовязання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій не звільняє від виконання зобовязання, а є відстроченням виконання певних обовязків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду Українивід 15.04.2015р. №6-46цс15, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України. При цьому, відповідно до п. 3.15 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. №\~512/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 р. за №\~489/20802, при поверненні виконавчого документа стягувачу необхідно враховувати, що підставою для повернення виконавчого документа згідно з пунктом 9 частини першої статті 47 Закону є встановлення безпосередньо у Законі заборони звертати стягнення на окреме майно чи кошти боржника. Якщо заборона випливає із норми закону, наприклад така заборона встановлена судом, який відповідно до закону має право заборонити звернення стягнення на майно боржника, необхідно керуватися пунктом 2 частини першої статті 47 Закону. Як вбачається з Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» безпосередньо у ньому не встановлюється заборона виселення осіб з нерухомого майна, а заборона щодо звернення стягнення на предмет іпотеки поширюється лише на окремі, чітко визначені випадки. За таких обставин, питання про наявність або відсутність підстав для відстрочення виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення боржника відповідно до Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» належить до компетенції суду, а не державного виконавця, та підлягає вирішенню або при ухваленні такого рішення відповідно до ст. 217 ЦПК України, або після ухвалення рішення на підставі заяви державного виконавця або сторони у порядку ст.\~373 ЦПК України. Відповідно до ст. 373 ЦПК України за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), за заявою державного виконавця або за заявою сторони суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає питання про відстрочку або розстрочку виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання рішення в судовому засіданні з викликом сторін і у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення. Як вбачається з матеріалів справи, Ленінським районним судом м.Дніпропетровська не вирішувалось в порядку ст.ст. 217, 373 ЦПК України питання про відстрочення виконання його рішення від 13.02.2014р. в частині виселення [PERSON] з займаної квартири на підставі Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у звязку з чим у державного виконавця були відсутні визначені ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» підстави для повернення виконавчого листа №2/205/304/14 стягувачу, а відтак його дії з виконання зазначеного виконавчого документа не суперечили ст.\~47 вказаного Закону.

Outcome: dismissed