Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області, від імені [PERSON], з позовною заявою до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Орган опіки та піклування Рубіжанської міської ради, яким просив позбавити батьківських прав [PERSON] щодо дитини [PERSON] [INFO]. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання для розгляду справи по суті представник позивача, відповідач та третя особа не зявились, причини неявки не повідомили. Представник позивача подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі на підставі наявних у справі доказів, не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення, а також вказував на те, що правові наслідки ухвалення заочного рішення йому відомі та зрозумілі, а їх розяснення судом він не потребує. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. В силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У звязку із повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судового засідання 07 листопада 2017 року та 19 грудня 2017 року, та від якого заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило, причини неявки ним не повідомлені, відзив на позовну заяву не поданий, а представник позивача не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності представника позивача і відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини пятої статті 259 Цивільного процесуального кодексу України занесена до протоколу судового засідання. Позиція позивача полягала у тому, що до 22 травня 2008 року позивач перебувала в шлюбі з [PERSON]. Від даного шлюбу вони мають сина, [PERSON], який проживає разом з позивачем та перебуває на її повному матеріальному утриманні. Після розірвання шлюбу відповідач жодної участі у вихованні сина не бере, не має бажання з ним бачитись, взагалі не цікавиться його долею, життям, здоровям, матеріально не підтримує взагалі. А оскільки [PERSON] не виконує свої батьківські обов`язки вже тривалий час та ухиляється від виховання і утримання своєї дитини, його слід позбавити батьківських прав. Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача полягала у тому, що відповідача доцільно позбавити батьківських прав. Оскільки [PERSON] не виконував та не виконує свої батьківські обовязки, не вживає заходів щодо забезпечення своїй дитині достатнього життєвого рівня, всебічного виховання, розвитку та захисту її законних прав та інтересів, не піклується про стан здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, взагалі не спілкується з дитиною. Позивач проживає разом з сином у місті Баранув, Польща, де вона створила всі належні умови для виховання та проживання дитини. А суд на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: Дванадцятого грудня 2005 року народився [PERSON], і його батьками, згідно свідоцтва про народження записані [PERSON]та [PERSON] (а.с.8). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серія 1-ЕД №065100, 22 травня 2008 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.14). Двадцять девятого листопада 2010 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON]. Прізвище дружини після укладення шлюбу «Яніш» (а.с. 53-54). З довідки №GOPS 4721.19.2017, виданої керівником Гмінного центру соціальної допомоги вбачається, що [PERSON] проживає [INFO], перебуває в шлюбі з [PERSON], вони виховують двох дітей. Старший син [PERSON] є шкільного віку і ходить до початкової школи в Барануві. [PERSON] проживає на першому поверсі поверхового будинку, в квартирі є центральне опалення, проточна вода і необхідне обладнання для домашнього господарства, складається з двох кімнат, кухні з їдальнею, в помешканні порядок (а.с.16-17). Відповідно до довідки про реєстрацію на тимчасове перебування, виданої керівником відділу реєстрації актів цивільного стану Управління Гміни Баранув, [PERSON] з 16 травня 2016 року зареєстрований за адресою: [INFO], Гміна: Баранув (а.с.18-19). Згідно медичної довідки Незалежного державного закладу охорони здоровя від 09 червня 2017 року, виданої на імя [PERSON], його батько [PERSON] протягом останніх 6 років не цікавився станом здоров'я дитини, ніколи не появлявся в поліклініці (а.с.20-21). З довідки шкільного та дошкільного комплексу в Барануві від 26 травня 2017 року вбачається, що під час навчання в школі учня [INFO], тобто у період з 01 вересня 2012 року до 26 травня 2017 року, його батько [PERSON] не встановлював будь-яких контактів зі школою (а.с.24-25). З актів обстеження житлово-побутових умов [PERSON] за адресою: [ADDRESS] від 10 жовтня 2017 року, 27 жовтня 2017 року, 08 листопада 2017 року, 14 листопада 2017 року, 05 грудня 2017 року, 13 грудня 2017 року, затверджених начальником служби у справах дітей Рубіжанської міської ради вбачається, що членам комісії не вдалося відвідати квартиру, двері ніхто не відчинив (а.с.82,83,84,85,86,87). Девятнадцятого грудня 2017 року орган опіки та піклування Рубіжанської міської ради, дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітнього сина [PERSON] (а.с.81). З пояснень [PERSON], яка є сестрою [PERSON] вбачається, що на протязі спільного сімейного життя позивачки з її колишнім чоловіком [PERSON], останній не цікавився вихованням та забезпеченням їх спільного сина [PERSON]. Після їх розлучення [PERSON] своєму сину не телефонує, не пише, не цікавиться ним, взагалі не має бажання з ним зустрічатись (а.с.49). З пояснень [PERSON], яка є племінницею [PERSON] вбачається, що після розлучення її тітки з [PERSON], останній зовсім не допомогав та не допомогає утримувати і виховувати їх спільного сина [PERSON]. В звязку з чим її тітка вимушена була постійно працювати, щоб мати змогу самостійно утримувати дитину, а згодом разом з сином виїхала до Польщі. На протязі всього часу [PERSON] не проявляє інтересу та турботи відносно свого сина. Матеріальне забезпечення та духовне виховання [PERSON] здійснює його матір самостійно (а.с.50). Тобто, вихованням [PERSON]у всіх його формах, займалась та займається його мати [PERSON], з якою дитина і проживає. Зокрема: забезпечує отримання дитиною належного рівня освіти (а.с.24-25), дбає про отримання нею належної медичної допомоги (а.с.20-21), створює усі умови для проживання дитини (а.с.16-17,18-19) та фінансово утримує її (а.с.22-23). Із встановлених обставин вбачається, що між [PERSON], як матірю, та [PERSON], як батьком, дитини: [PERSON], виник цивільно-правовий спір щодо не виконання [PERSON], як батьком дитини своїх батьківських обовязків, що порушує право дитини на отримання належного батьківського піклування та виховання. Для вирішення спору, враховуючи визначені судом правовідносини, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини другої статті 51 Конституції України батьки зобовязані утримувати своїх дітей до їх повноліття. При цьому, виходячи з положень частини першої статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року), батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з положеннями пункту шостого частини першої статті 92 Конституції України основи охорони дитинства, виховання визначаються виключно законами України. Так, статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ передбачено, що кожна дитина має право на піклування батьків. Предметом основної турботи і основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. При цьому, статтею 12 цього ж закону встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини; батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток і навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Таким чином, праву дитини на належне батьківське піклування та виховання кореспондує певне коло обовязків, невиконання яких свідчить про порушення вказаного права дитини, за що батьки можуть нести відповідальність встановлену законом. В силу положень частини першої статті 164 Сімейного кодексу України, мірою відповідальності для батьків може бути позбавлення їх батьківських прав, на підставі рішення суду, за наявності будь-якої підстави, що передбачена пунктами 1-6 частини першої статті 164 цього кодексу. Виходячи з положень пункту другого частини першої статті 164 Сімейного кодексу України, підставою для позбавлення батьківських прав, є ухилення матері та/або батька від виконання своїх обовязків по вихованню дитини. Основні обовязки, що беззаперечно входять до кола обовязків з виховання дитини як складової частини батьківського піклування, передбачені статтею 150 Сімейного кодексу України та статтею 12 Закону України Про охорону дитинства від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ. Зокрема, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей. Батьки зобов'язані поважати дитину. Проте із встановлених судом обставин вбачається, що [PERSON] жодного з цих обовязків щодо своєї дитини [PERSON] не виконує, оскільки ці обовязки виконує тільки мати дитини [PERSON]. Саме вона забезпечує отримання дитиною повної загальної середньої освіти (а.с.24-25), дбає про здоровя дитини та отримання нею належної медичної допомоги (а.с.20-21), створює усі умови для проживання дитини (а.с. 16-17,18-19) та фінансово забезпечує реалізацію її потреб (а.с.22-23,49,50). Тому суд вважає, що [PERSON], як батько малолітньої дитини [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обовязків, оскільки жодних батьківських обовязків не виконує, при відсутності обєктивних причин, які б перешкоджали йому їх виконувати (а.с.20-21,24-25,49,50). Зважаючи на це, суд вважає, що право малолітньої дитини [PERSON]на належне батьківське піклування та виховання батьком, порушується і порушується саме відповідачем: [PERSON], як батьком, який свідомо ухиляється від виконання своїх обовязків по вихованню дитини. Вважаючи встановлене достатньою підставою для застосування до [PERSON] такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав відносно [PERSON], позов [PERSON] слід задовольнити у повному обсязі. Враховуючи положення частини 3 статті 166 Сімейного кодексу України, у зв`язку із задоволенням позову щодо позбавлення батьківських прав, суд одночасно повинен прийняти рішення про стягнення аліментів на дитину. Положення частини 2 статті 51 Конституції України гарантують, що батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. Положеннями статей 180 та 181 Сімейного кодексу України передбачено обовязок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття у грошовій і (або) натуральній формі. При цьому, згідно з частиною 1 статті 15 Сімейного кодексу України, сімейні обовязки є такими, що тісно повязані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Відповідно до частини 4 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» позбавлення батьківських прав не звільняє батьків від обовязку утримувати дітей. Отже, виходячи із змісту наведених норм матеріального права, невиконання батьком свого обовязку з утримання дитини до досягнення нею повноліття у грошовій і (або) натуральній формі, порушує право дитини на створення їй належних умов для розвитку, життя та виховання. А тому, на підставі частини першої статті 55 Конституції України, частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 18 Сімейного кодексу України порушене право дитини підлягає судовому захисту. А відповідно до положень частини третьої статті 181, частини першої статті 191 Сімейного кодексу України за рішенням суду, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі, від дня предявлення позову. Згідно з частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 182 Сімейного кодексу України). При визначенні розміру аліментів, суд врахував положення частини першої статті 184 Сімейного кодексу України, та те що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували непрацездатність відповідача, його обмежену дієздатність чи визнання його недієздатним; наявність нерегулярного чи мінливого доходу; незадовільний стан здоровя дитини чи відповідача; перебування чи необхідність перебування відповідача на стаціонарному лікуванні; наявність у відповідача інших дітей та/або непрацездатних батьків або інших обставин, що мають істотне значення для визначення розміру аліментів чи призначення його розміру у твердій сумі. Тому суд вважає, що стягнення аліментів у розмірі ? частини з усіх видів доходу відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дати подання позову (06 вересня 2017 року), слід визнати належним способом захисту порушеного права дитини. В силу положень пункту першого частини першої статті 430 Цивільного процесуального кодексу України, також слід допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. Згідно з частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 640 гривень, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.2), вони підлягають стягненню на користь позивача з відповідача у повному обсязі. Отже,

Outcome: approved