Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду з позовною заявою до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, в якій зазначив наступне. 08 лютого 2019 року на 9-00 годину позивач разом з директором ПП «Укрбудпостач і К» Вінярським О.А. прибув до Сєвєродонецького міського суду, щоб прийняти участь в розгляді справи за позовом [PERSON] до приватного підприємства «Укрбудпостач і К». Коли вийшла секретар судового засідання і запитала у представника приватного підприємства, чи направляли відзив на позов, то відповідач зі зневагою сказав, що ніякого відзиву не отримував. Між ними виникла словесна перепалка. Відповідач вчинив скандал, махав руками та обізвав позивача «злодієм і аферистом». В фойє перед кабінетом судді було декілька чоловік і всі вони це чули. Після засідання суду позивач пішов в міський відділ поліції і написав заяву на [PERSON] . Відповідач навіть у відділку поліції сказав, що «ось оцей лисий крав». Своїми образливими словами відповідач порушив особисті немайнові права позивача, зокрема, принизив честь та гідність, завдавши моральної та фізичної шкоди. В позивача після таких слів різко підвищився тиск, стало погано із серцем, тому він змушений був відразу звернутися до лікарні. Позивач вважає,\~що безпідставні\~слова відповідача\~«злодій,\~аферист» та\~«цей лисий\~крав»,\~є його\~суб`єктивною думкою,\~але ця\~думка висловлена\~в брутальній,\~принизливій формі,\~що принижує\~його честь\~та гідність,\~а тому\~повинна бути\~ним відшкодована. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в 20 000, 00 грн. В результаті отриманих моральних травм позивач звернувся до лікувальної установи. Про факт перебування у стаціонарі з 08.02.2019 до 19.02.2019 свідчить листок непрацездатності АДЕ № 175138, виданий 19.02.2019 року. Затрати на обстеження та придбання ліків склали 3 565, 91 грн. У поданій позовній заяві позивач просить зобов`язати [PERSON] спростувати недостовірну інформацію, а саме: слова «злодій» та «цей лисий крав» шляхом направлення листа до Сєвєродонецького міського відділу поліції з текстом: «Я звертався до міського відділу поліції\~з заявою\~про те,\~що на\~сусідній базі,\~що поряд\~зі складом\~№ 3,\~ [PERSON] розкрадалися\~електродвигуни,\~насоси та\~задвижки.\~Я обізвав\~його злодієм\~і аферистом\~та написав,\~що цей\~лисий крав\~матеріальні цінності.\~Я забираю\~свої слова\~назад і\~вибачаюся перед\~ним,\~бо насправді\~я не\~бачив,\~щоб [PERSON] \~щось крав»;\~стягнути з\~ [PERSON] у\~відшкодування моральної\~шкоди 20\~000,\~00\~грн.; стягнути з [PERSON] у відшкодування матеріальної шкоди 3 565, 91 грн. На виконання ухвали суду від 18.06.2019 відповідачем [PERSON] до суду подано відзив на позов, згідно з яким відповідач позовні вимоги не визнає та зазначає наступне. Позивач стверджує, що 08 лютого 2019 року на 9-00 годину разом з [PERSON] прибув до Сєвєродонецького міського суду для участі в розгляді справи між [PERSON] та ПП «Укрбудпостач і К» (справа № 428/15772/18, на той момент справу розглядала суддя Журавель Т.С.), коли вийшла секретар судового засідання і запитала у представника Приватного підприємства, чи направляли відзив на позов, то відповідач ( [PERSON] ) нібито зі зневагою сказав, що ніякого відзиву не отримував. Він не звертався із зневагою ані до секретаря суду, ані до суду, ані до будь-яких інших осіб. Це упереджена думка позивача. Насправді, секретар суду вийшла та зазначила, що судового засідання не буде, у зв`язку з тим, що не виконані вимоги законодавства, та зобов`язала представників ПП «Укрбудпостач і К» надати [PERSON] копію документів. Розгляд справи було перенесено. Далі [PERSON] та [PERSON] , як представники підприємства, покинули будівлю міського суду, зробили копії документів та повернулися назад до будівлі суду, де він їх чекав, і надали йому його примірник. Він не те, що не сперечався з ними або скандалив, він зовсім з ними не розмовляв з моменту його звільнення з ПП «Укрбудпостач і К». Надалі позивач стверджує, що «Між ними виникла словесна перепалка», тобто нібито вони один з одним сперечалися. Тобто він так зрозумів, що позивач теж брав в цьому участь і теж лаявся. Бо «словесна перепалка» має на увазі обидві сторони, але ж позивач наговорює і на себе, бо і цього не було. Надалі відповідач нібито один скандалив, ще й сам з собою махав руками, та обізвав позивача «злодієм» та «аферистом» і за усим цим спостерігали якісь чоловіки. Позивач надає не правдиву інформацію. Якщо б він себе так поводив в фойє суду, вчиняв скандали, вже на це відреагувала б охорона суду. Позивач стверджує, що «Після засідання суду позивач пішов в міський відділ поліції і написав заяву на [PERSON] , відповідач навіть в відділку поліції сказав, що ось цей лисий крав. Своїми образливими словами відповідач порушив особисті права позивача, зокрема, принизив честь та гідність, завдавши моральної та фізичної шкоди. У позивача після таких слів різко підвищився тиск, стало погано із серцем, тому він змушений був відразу звернутися до лікаря». Позивач надає неправдиві факти, наприклад, що після закінчення засідання суду він здійснював всі ці зазначені маніпуляції. Навіть засідання суду не було, його перенесли на 04.03.2019, якщо позивач писав заяву в поліції, то вона повинна була бути зареєстрована та на неї повинна була бути відповідь та реакція поліції з урахуванням того факту, що він нібито в поліції так ображав позивача, що в нього тиск підскочив на стільки, що його госпіталізували на 12 діб. Саме в нього [PERSON] нічого не крав, всі інші справи знаходяться на розгляді державних установ та знаходяться у правовому полі. У відповідача немає потреби обзивати позивача, також і лисим він його не називав, бо він сам лисий. Вважає, що до позовної заяви позивач додав копію квитанцій, де він купував окрім ліків, ще й мило, рушники та пакет, та не має призначення (рецепту), що все це призначив лікар для його одужання, однак чек датований 22.02.2019, тобто вже після лікування. Просив відмовити у позові [PERSON] у повному обсязі. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Пояснив, що відповідач [PERSON] написав на підприємство ПП «Укрбудпостач» заяву до ГУНП. Після його образ, він теж написав на нього заяву до поліції. Коли він зустрів [PERSON] у відділку поліції, то він і там його ображав, вів поводив себе агресивно. [PERSON] на його адресу казав, що він «злодій, обікрав підприємство, цей лисий злодій («вор» на російській мові), вони все викрали». Відповідач розповсюджує завідомо неправдиву інформацію відносно нього, ображає у публічних місцях. В місцевому суді, у коридорі поруч з кабінетом судді Журавель Т.С., відповідач ображав його прилюдно. Потім у фойє суду при сторонніх особах, які чекали свої судові засідання, [PERSON] казав «вори, банда». У судовому\~засіданні відповідач\~ [PERSON] \~позовні вимоги\~не визнав у повному обсязі, суду пояснив, що він подав позов до ПП «Укрбудпостач», справа перебувала у провадженні судді Журавель Т.С. 08.02.2019 він приїхав до суду на засідання. [PERSON] теж приїхав до суду. Представники підприємства не надали йому заперечення на позов, тому розгляд справи перенесли. Секретар судового засідання вийшла у коридор та видала їм повістки. Позивача він не обзивав, перепалки ніякої не було. У відділку поліції, коли він приїхав туди, був позивач, який писав заяву. Він підійшов до вікна, де йому вручили відповідь на його заяву. Позивач стояв від нього в 10 метрах. Нічого він не говорив на його адресу. Моральну та матеріальну шкоду, заявлену позивачем, він не визнає повністю. Просив відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні свідок [PERSON] \~суду пояснив, що на підприємстві ПП «Укрбудпостач і К» склалися непрості взаємовідносини між працівниками [PERSON] та [PERSON] відмовлявся виконувати вказівки свого начальника [PERSON] , ображав його, погрожував. На вимоги виконувати обов`язки, [PERSON] відповідав грубістю, відмовлявся виконувати роботу. [PERSON] йому неодноразово подавав докладні на [PERSON] . На його зауваження [PERSON] і на його адресу висловлювався грубістю. Почались склоки, скандали. [PERSON] отримав догану, однак висновки для себе не зробив і продовжував вести себе агресивно. Конфлікт дійшов до того, що він його звільнив з підприємства. Після останньої сварки [PERSON] до лікарні. У приміщенні суду [PERSON] кричав на [PERSON] і називав його «злодій, брехун». Вислухавши позивача, відповідача та свідка, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З досліджених\~в судовому\~засіданні фактичних\~обставин справи\~судом встановлено,\~що спір\~між сторонами\~виник з приводу того, що позивач [PERSON] вважає відповідача [PERSON] таким, що порушує його немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію, шляхом розповсюдження недостовірної інформації у громадських місцях.\~Вказані правовідносини регулюються нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України та Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України\~№ 1\~від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України\~«Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Відповідно до ст. 7 Загальної декларації прав людини всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Загальна декларація прав людини у статті 8 гарантує право кожної людини\~на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими\~главою 3\~цього Кодексу. Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. З наведеного вище суд доходить висновку, що обраний позивачем спосіб захисту своїх цивільних прав та інтересів відповідає ст. 16 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Водночас, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Позивач [PERSON] , як особа, відносно якої\~поширено, як він вважає, недостовірну інформацію, скористався своїм правом та звернувся до суду з даним позовом до [PERSON] , як до особи, яка поширила недостовірну інформацію, шляхом висловлення на його адресу слів «злодій, аферист, цей лисий крав», у зв`язку з тим, що вважає викладену відповідачами інформацію відносно нього недостовірною. Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України\~«Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позовна заява має містити, зокрема, відомості про те, в який спосіб була поширена інформація, що порушує особисті немайнові права позивача (заявника), яка саме інформація поширена відповідачем (відповідачами), із зазначенням часу, способу й осіб, яким така інформація повідомлена, інші обставини, які мають юридичне значення, посилання на докази, що підтверджують кожну з таких обставин, а також зазначення способу захисту, в який позивач бажає захистити своє порушене право. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Отже, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, право на спростування та відповідь має певний момент виникнення, що пов`язується з юридичним фактом правопорушення, протиправність якого полягає у складі правопорушення. Щодо\~поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, судом встановлено наступне. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. З пояснень позивача та свідка судом встановлено, що 08.02.2019 в приміщенні Сєвєродонецького міського суду Луганської області відповідач [PERSON] ображав позивача [PERSON] словами «злодій, цей лисий крав», тобто розповсюдив інформацію щодо позивача, яка має негативний характер, яку в подальшому він також розповсюджував і в приміщенні Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції.\~ Суд, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, повинен визначити характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. На підставі викладеного суд доходить висновку, що інформація, яка поширена відповідачем [PERSON] , а саме: «злодій, цей лисий крав» не є предметом судового захисту, адже є оціночним судженням. Поширена інформація є висловлюванням, яке не містить фактичних даних, зокрема є критичною оцінкою певного факту, а саме конфліктними взаємовідносинами між позивачем та відповідачем, тобто є суб`єктивною думкою\~відповідача, а тому не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості, у зв`язку з чим суд вважає, що позовні вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо вимог позивача про стягнення з [PERSON] на його користь матеріальної шкоди в розмірі 3 565, 91 грн. та моральної шкоди в розмірі по 20\~000, 00 грн., суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібно довести наявність елементів складу цивільного правопорушення, а саме: 1) наявність протиправної поведінки, 2) факт понесення збитків, 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ч. 5 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення») у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду. Як вбачається з пояснень позивача, наданих в судовому засіданні, діями відповідача йому заподіяна моральна шкода, яка полягає у приниженні його честі та гідності, а також в тому, що поширення неправдивої інформації створило негативну соціальну оцінку його особи в очах оточуючих та порушило його честь, та як наслідок в результаті отриманих моральних травм він був вимушений лікуватися у стаціонарі. Оскільки судом встановлено, що інформація, яка поширена відповідачем [PERSON] відносно позивача [PERSON] є оціночним судженням, то позивач має право вимагати від відповідача відшкодування моральної шкоди лише у разі, якщо вона висловлена в брутальній, принизливій чи непристойній формі. Водночас, суд вважає, що суб`єктивна думка відповідача викладена у висловлюваннях: «злодій» та «цей лисий крав», хоча і має негативний характер,\~однак не\~може бути\~підставою для\~відшкодування моральної шкоди, оскільки не висловлена в брутальній, принизливій чи непристойній формі. У зв`язку з наведеним вище суд також вважає, що в даному випадку відсутні і підстави для відшкодування матеріальної шкоди, адже позивачем не доведена наявність усіх\~4\~елементів складу\~цивільного правопорушення, передбачених частиною другою статті 22 ЦК України, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, що виключає цивільно-правову відповідальність. За таких обставин, суд вважає, що для задоволення позовних вимог [PERSON] відсутні законні підстави, а позов заявлено не обґрунтовано, у зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] \~до [PERSON] \~про захист\~честі,\~гідності та\~ділової репутації,\~відшкодування матеріальної\~та моральної\~шкоди не підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено повністю і відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

Outcome: dismissed