Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

[PERSON] звернувся в грудні 2016 року до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики в загальній сумі 559 537.22грн., судових витрат. Судом встановлено особу відповідача яка змінила прізвище та імя з [PERSON] на [PERSON], згідно свідоцтва про зміну імені, наданого відповідачем. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. Відповідач позов визнала, пояснивши що із-за фінансової неможливості вона частково погашала деякі незначні суми за однією з розписок. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22.11.2013 року позивач надав за розпискою відповідачу суму в розмірі 5000 Євро, терміном повернення всієї суми позики разом з винагородою в сумі 1700 Євро до травня місяця 2014 року. 05.12.2013 року позивач надав за розпискою відповідачу суму в розмірі 43000грн., терміном повернення всієї суми позики разом з винагородою в сумі 6200грн. до 01.03.2014 року. Факт підписання відповідачем розписки, свідчить про отримання позичальником всієї грошової суми як за розпискою від 22.11.2013 року, так і від 05.12.2013 року . Даючи оцінку наданим позивачем на підтвердження укладення договору позики письмових доказів (оригіналу розписки), суд дійшов висновку, що ці докази є підтвердженням факту укладення сторонами договору позики, а саме того, що між ними виникли правовідносини з підстав, передбачених ч.2 ст.11 ЦК України. Це також визнала і відповідач. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договорів позики й розписки свідчать про їх укладення відповідно до вимог ст..1046 ЦК України. За вимогами ст.1046 ЦК України за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Статтею 527 ЦК України передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Як слідує зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором. Оскільки, примірник оригіналу розписок позикодавець надав до справи як доказ неповернення позики, суд дійшов висновку, що позика по розписці від 22.11.2013 року не повернута, що підтверджено і відповідачем, а по розписці від 05.12.2013 року частково повернута. Як слідує з вимог ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Також, за ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Несвоєчасну повернення позики суд вважає простроченням грошового зобов'язання, за яке настає відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК, у вигляді сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми. На суму заборгованості позивачем проведено нарахування, окрім тіла позики, відсотки в порядку ст.1048 ЦК України та 3% річних за ст.625 ЦК України. За умовами договору позики від 25.11.2013р. заборгованість в загальній сумі 342 571.32грн. та від 05.12.2013р. заборгованість в загальній сумі 216 965.9грн., що разом становить 559 537.22грн. Всі проведені позивачем нарахування відповідач визнала. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання, оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення кожної особи до суду за захистом свого особистого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. За змістом ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача 5595.37 грн. судового збору. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 15, 16, 625, 1046, 1048 ЦК України,

Outcome: approved