Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до Люботинського міського суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON], інтереси якої представляє [PERSON], за участю третіх осіб: Люботинської міської ради Харківської області, приватного нотаріуса ХРНО [PERSON], про визнання права власності на землю та скасування державних актів на землю, визнання договору купівлі-продажу недійсним. З урахуванням уточнень до позовних вимог позивач [PERSON] просив: · визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки, № 6311200000:27:021:0015, розміром 0,1800 га, для введення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: [ADDRESS], укладений 27 червня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1344; · скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку № 6311200000:27:021:0015, розміром 0,1800 га, для введення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: [ADDRESS], за [PERSON], виконану 27 червня 2013 року приватним нотаріусом [PERSON]; · визнати частково недійсними державні акти про право власності на землю серії ХР № 114067 та ХР № 114066, зареєстровані в книзі записів реєстрації державних актів на право власності за № 1/142, № 1/143 від 18 липня 2003 року за [PERSON] · скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку № 6311200000:27:021:0015, розміром 0,1800 га, для введення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: [ADDRESS], за [PERSON], виконану 27 червня 2013 року приватним нотаріусом [PERSON]; · визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки № 6311200000:27:021:0014, розміром 0,1000 га, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташовану за адресою: [ADDRESS]; · визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки № 6311200000:27:021:0015, розміром 0,1800 га, для введення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Сторони про дату, час і місце розгляду справи були повідомленні належним чином та своєчасно. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позивні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили в їх задоволені відмовити, посилаючись на їх безпідставність. Представники третіх осіб в судові засідання не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справи були повідомленні належним чином та своєчасно. Представник Люботинської міської ради направив на адресу суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі відповідно до вимог чинного законодавства. Приватний нотаріус [PERSON] направила до суду заяву, в якій проти задоволення позову заперечувала та просила розглядати справу без її участі. Виходячи з наведеного, вислухавши думку сторін, які були присутні в судовому засіданні, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити у відсутності представників третіх осіб, які були належним чином та своєчасно повідомлені про час і місце розгляду справи, та висловили свою думку щодо розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши думку сторін та оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Судом встановлені такі факти, що не оспорюються сторонами та підтверджуються наданими суду доказами, та відповідні їм правовідносини. За адресою: [ADDRESS], розташовані дві земельні ділянки: земельна ділянка, № 6311200000:27:021:0014, розміром 0,1000 га, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, та земельна ділянка, № 6311200000:27:021:0015, розміром 0,1800 га, для введення особистого селянського господарства. Вказані земельні ділянки в 2003 році рішенням ХІ сесії ХХІV скликання Люботинської міської ради Харківської області № 80/ХІ від 19 червня 2003 року передано безоплатно [PERSON] з видачею державних актів (а.с.175). Люботинським міським відділом земельних ресурсів 18 липня 2003 року [PERSON] видано державний акт на земельну ділянку № 6311200000:27:021:00154, розміром 0,1000 га, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів за № 1/462, та державний акт на земельну ділянку № 6311200000:27:021:0015, розміром 0,1800 га, для введення особистого селянського господарства, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів за № 1/463 (а.с.234-235). На земельній ділянці № 6311200000:27:021:00154, розміром 0,1000 га, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, за адресою: [ADDRESS], розташований житловий будинок літ. «Б-1», загальною площею 91,90 кв.м, в тому числі житловою 38,50 кв.м. Як вбачається з технічного паспорту, виготовленого КП «Люботинське бюро технічної інвентаризації», рік забудови зазначених житлового будинку - 1992 рік. Вказаний житловий будинок був зареєстрований за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно (САС-047148 від 28 серпня 2009 року), виданого виконкомом Люботинської міської ради Харківської області (а.с.168-169). Рішенням апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2012 року, яке набрало чинності, житловий будинок [ADDRESS], визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], які перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 березня 1974 року. Цим же рішенням за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої [INFO] (а.с.17-18). [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 07 вересня 2013 року, виданого на підставі актового запису про смерть № 11810 від 07 вересня 2013 року (а.с.62). Під час життя [PERSON] склав заповіт на все своє майно в тому числі на житловий будинок з надвірними будівлями та земельні ділянки за адресою: [ADDRESS], на ім'я [PERSON] (а.с.119) Як вбачається з спадкової справи після смерті [PERSON] спадщину прийняла [PERSON], звернувшись з заявою про прийняття спадщини, яка зареєстрована в реєстрі за № 2006, до приватного нотаріуса [PERSON] Спадкову справу № 113/2013 заведено 11 вересня 2013 року. Свідоцтва про право власності не видавалися (а.с.122-131). Між [PERSON] та [PERSON] 27 червня 2013 року укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки № 6311200000:27:021:0015, розміром 0,1800 га, для введення особистого селянського господарства, яка зареєстрована за [PERSON] на підставі державного акту, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів за № 1/463 (а.с.219). Наведені вище обставини сторони не заперечували та не оспорювали, тому оскільки, зазначені обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, суд відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України вважає їх встановленими та такими, що не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Земельного Кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:…безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Згідно з вимогами ст. 116 Земельного Кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:…одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених Земельним Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Статтею 40 Земельного Кодексу передбачено, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених Земельним Кодексом. На підставі ст. 33 Земельного Кодексу України громадяни України можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до вимог ст. 22 Кодексу України про шлюб та сім'ю» майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Як вбачається з рішення ХІ сесії ХХІV скликання Люботинської міської ради Харківської області № 80/ХІ від 19 червня 2003 року [PERSON] отримав спірні земельні ділянки в порядку безоплатної приватизації земельних ділянок із комунальної власності. Тобто [PERSON] використав своє право громадянина на приватизацію. Проаналізувавши наведені вище норми права та матеріали цивільної справи суд приходить до висновку, що, оскільки земельні ділянки були отриманні шляхом реалізації особистого права [PERSON] на приватизацію, а не шляхом залучення коштів подружжя [PERSON], спірні земельні ділянки не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON]. В постанові Пленуму Верховного суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зі змінами внесеними згідно з Постановою Верховного Суду № 2 від 19 березня 2010 року (п. 18-2), роз'яснено, що відповідно до положень ст.ст. 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Між тим, суд не може залишити поза увагою норми ст.120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, відповідно до яких до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до п. 18-2 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зі змінами внесеними згідно з Постановою Верховного Суду № 2 від 19 березня 2010 року, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України. Оскільки розташований на земельній ділянці № 6311200000:27:021:0014, розміром 0,1000 га, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, житловий будинок належить в ? частині [PERSON], а в 1/2 частині [PERSON], право власності на зазначену земельну ділянку слід в 1/2частині визнати за [PERSON] на підставі ст.ст. 120 ЗК України, 377 ЦК України. Ухвалюючи рішення, суд згідно з ч. 1 ст. 214 ЦПК України має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Встановивши, які правовідносини випливають з встановлених вище обставин, суд дійшов висновку, що посилання позивача [PERSON] на ст. 1225 ЦК України, є помилковим, а зазначена норма не підлягає застосуванню. Крім того, не правильним, є посилання позивача на норми ст. 60 Сімейного кодексу України, оскільки правовідносини щодо спірних земельних ділянок виникли в 2003 році до набрання чинності Сімейним Кодексом України. А тому застосуванню підлягає норми КпШС України, за якими приватизована земельна ділянка не є спільним майном подружжя та не підлягає поділу. Разом з тим, посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у даній справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред'явленого позову, оскільки при вирішенні справи саме суд враховує підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог (стаття 119 ЦПК), що роз'яснюється постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». З огляду на наведене, позовні вимоги [PERSON], як особи, якій належить 1/2 частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS], в частині визнання права власності на 1/2 частину земельну ділянку № 6311200000:27:021:0014, розміром 0,1000 га, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, за адресою: [ADDRESS], на підставі ст. 377 ЦК України - підлягають задоволенню. А позовні вимоги в частині визнання права власності на 1/2 земельну ділянку № 6311200000:27:021:0015, розміром 0,1800 га, для введення особистого селянського господарства, задоволенню не підлягають. Земельна ділянка № 6311200000:27:021:0015, розміром 0,1800 га, для введення особистого селянського господарства, власником якої є [PERSON], - окремо зареєстрована земельна ділянка, має власний кадастровий номер, не пов'язана з обслуговуванням житлового будинку. Згідно з вимогами ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. [PERSON], реалізуючи своє право розпоряджається своїм власним майном, а саме земельною ділянкою кадастровий № 6311200000:27:021:0015, розміром 0,1800 га, для введення особистого селянського господарства, уклав 27 червня 2013 року договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки з [PERSON]. [PERSON] просить визнати договір купівлі продажу недійсним, посилаючись на порушення вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, а саме недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зі змісту ст. 203 ЦК України вбачається, що 1) Зміст правочину не може суперечити цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4) Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦК України. Жодних доказів, що при укладанні договору купівлі-продажу земельної ділянки порушенні вимоги ст.ст. 203, 215 ЦК України, позивачем не надано. Посилання позивача на те, що [PERSON] був обізнаний в момент укладання договору купівлі-продажу про наявність судового спору про земельну ділянку, яка є предметом договору, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Оскільки, як вбачається з матеріалів справи, перше судове засідання, призначене на 27 червня 2013 року - день укладання договору купівлі-продажу, було відкладено на 09 липня 2013 року в зв'язку з відсутністю відомостей про повідомлення сторін по справі та вручення сторонам судових повісток. Конверт з ухвалою про відкриття провадження та позовною заявою повернувся до суд 05 липня 2013 року без вручення в зв'язку з закінченням строків зберігання. Наведене дає підстави вважати, що на момент укладання договору купівлі-продажу [PERSON] не був обізнаний про наявність судового спору. Крім того, як зазначено в п. 5 договору купівлі-продажу від 27 червня 2013 року, та вбачається з витягу з Державного земельного кадастру № НВ-6300267952013 від 21 червня 2013 року, виданого Держземагенством у Харківському районі Харківської області відомості про обмеження у використанні земельної ділянки не зареєстровані (а.с.61,225). Проаналізувавши наведені вище обставини, суд дійшов висновку, що підстави, вважати договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий № 6311200000:27:021:0015, розміром 0,1800 га, для введення особистого селянського господарства, укладеним 27 червня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], не дійсним, - відсутні. В зв'язку з тим, що договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] отримала у власність земельну ділянку кадастровий № 6311200000:27:021:0015, розміром 0,1800 га, для введення особистого селянського господарства, не визнається судом недійсним, відсутні підстави скасовувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за [PERSON], здійснену 27 червня 2013 року приватним нотаріусом [PERSON] та державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за [PERSON], виконану 27 червня 2013 року приватним нотаріусом [PERSON] Щодо позовної вимоги про визнання частково недійсними державні акти про право власності на землю серії ХР № 114067 та ХР № 114066, зареєстровані в книзі записів реєстрації державних актів на право власності за № 1/142, № 1/143 від 08 липня 2003 року за [PERSON], суд відмовляє в її задоволенні в зв'язку з її необґрунтованістю. Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Outcome: partial