Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАСМАК» (далі по тексту - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Radio Free Europe, про визнання недостовірною та спростування інформації. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на початку лютого 2019 року, читаючи різні веб-сайти в мережі Інтернет, позивач звернув увагу на статтю, розміщену на веб-сайті «Страна.uа» під заголовком « [INFO] » за посиланням [INFO] , де вказана наступна інформація: «Я отчаянно взволнован регрессом в борьбе с коррупцией в Киеве. Вот вам один конкретный пример. Мне дали задание по Украине . Так я помню, как отбыл туда, чтобы убедить нашу команду, что мы должны предоставить Украине долгосрочные кредитные гарантии. Я ездил в Киев 12-13 раз, и в конце должен был объявить, что мы предлагаем еще один миллиард долларов кредитных гарантий. Я получил обещания от [PERSON] и [PERSON] , что они будут предпринимать шаги по генеральному прокурору, но они этого не сделали. Я пошел на пресс-конференцию и сказал: мы вам не даем миллиард долларов. Они мне говорят: вы не имеете таких полномочий, вы - не президент, президент говорил, что даст. Я ответил: «Так звоните ему». Я сказал, что вы не получаете миллиард долларов. Я сказал, что уезжаю через 6 часов и если ваш генпрокурор не будет уволен до тех пор, вы не получите денег. И тот сукин сын был уволен. И на его место поставили того, кому в то время доверяли» - рассказал экс-вице-президент. Як зазначає позивач, ним були досліджені інші веб-сайти, на яких розміщена аналогічна інформація, а саме інформація на веб-сайті «ТСН» за посиланням [INFO] та на Веб-сайті «Українська правда» за посиланням [INFO] . Позивач, проаналізувавши вказані веб-сайти, виявив, що вказані вище веб-сайти посилаються, як на джерело інформації, на веб-сайт «Голос Америки» ( [INFO]), де, зокрема під заголовком « [INFO] » за посиланням [INFO] була розміщена аналогічна за змістом стаття. На думку позивача, як громадянина України, патріота, особи, яка займає активну громадську та політичну позицію, особи, для якої територіальна цілісність, зовнішня та внутрішня безпека, а також благополуччя всього українського народу є найголовнішим у житті, інформація, яка вказана вище є негативною, неправдивою та такою, що підлягає спростуванню. 01.04.2019 ухвалою суду позовну заяву [PERSON] залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. 10.06.2019 ухвалою суду по справі відкрито провадження, справу призначено до розгляду за правилами позовного провадження в спрощеному порядку, встановлено сторонам строки для надання заяв по суті справи. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання свого представника не направив, причини неявки суду невідомі. Судом вживалися заходи щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, на адресу відповідача направлялась копія ухвали про відкриття провадження по справі та судові повістки. Третя особа свого представника в судове засідання не направила, про розгляд справи повідомлялася належним чином. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно положень ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу, ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Судом встановлено, що [INFO] на веб-сайті «Страна.uа» під заголовком « [INFO] » було розміщено статтю, в якій міститься наступна інформація: «Я отчаянно взволнован регрессом в борьбе с коррупцией в Киеве. Вот вам один конкретный пример. Мне дали задание по Украине. Так я помню, как отбыл туда, чтобы убедить нашу команду, что мы должны предоставить Украине долгосрочные кредитные гарантии. Я ездил в Киев 12-13 раз, и в конце должен был объявить, что мы предлагаем еще один миллиард долларов кредитных гарантий. Я получил обещания от [PERSON] и [PERSON] , что они будут предпринимать шаги по генеральному прокурору, но они этого не сделали. Я пошел на пресс-конференцию и сказал: мы вам не даем миллиард долларов. Они мне говорят: вы не имеете таких полномочий, вы - не президент, президент говорил, что даст. Я ответил: «Так звоните ему». Я сказал, что вы не получаете миллиард долларов. Я сказал, что уезжаю через 6 часов и если ваш генпрокурор не будет уволен до тех пор, вы не получите денег. И тот сукин сын был уволен. И на его место поставили того, кому в то время доверяли» - рассказал экс-вице-президент. Вказану вище інформацію позивач вважає недостовірною. Як зазначає позивач, у вказаній інформації йдеться про дискредитацію вищих органів державної влади України - Президента України, Прем`єр-міністра України, а також Генерального прокурора України. Водночас, оскільки, відповідно до Конституції України, вказані особи займають відповідальне становище в державі, а тому розміщення недостовірної та неправдивої інформації щодо вказаних осіб підриває довіру до інституційних органів влади. Відповідно до ст.ст. 297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію», під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Як вбачається з положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Суд вбачає за необхідне звернути увагу на те, що вказана відповідачем інформація, яку він вважає недостовірною, не свідчать про те, що мав місце факт порушення особистих немайнових прав позивача з боку відповідача. Поряд з цим, матеріали справи не містять доказів і того, що особисті майнові права позивача були порушені та існує причинно-наслідковий зв`язок між поширенням інформації, яку позивач вважає недостовірною, та порушеним правом позивача. Також, суд вбачає за необхідне зосередити увагу на тому, що позивачем необґрунтовано, яким саме чином порушено його особисті немайнові права внаслідок поширення вказаної інформації, у чому полягає приниження його честі чи гідності, ділової репутації, чому ця інформація є негативною. Наведене дає підстави для беззаперечного висновку про безпідставні твердження позивача про порушення його особистих немайнових прав, внаслідок нібито поширення недостовірних відомостей з боку відповідача. Поряд з цим, варто зазначити, що в Україні створені та діють відповідні органи державної влади, на які покладено обов`язок щодо представництва інтересів держави та захисту її національних інтересів, підтримки іміджу у сфері міжнародних відносин в тому числі. Водночас, системний аналіз положень ст.ст. 4, 5 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України дає підстави для висновку, що позов може бути поданий особою виключно для захисту порушеного права і обраний позивачем спосіб захисту повинен відновлювати таке порушене право. При цьому, слід зазначити, що позовна заява не містить жодного конкретного факту про те, яким чином відповідач порушив права позивача, за захистом яких позивач звернувся із даним позовом до суду. Відповідно до п.п. 24, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Положеннями ст. 277 ЦК України визначений загальний порядок доказування у такій категорії справ. Законодавцем було виключено з вказаної статті частину третю, яка покладала обов`язок на особу доказувати правдивість негативної інформації, поширеної такою особою. Водночас, відповідно до ч.ч. 1, 2 Закону України «Про інформацію», передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність і достатність кожного доказу окремо, а також взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а також те, що в судовому засіданні не знайшов підтвердження факт порушення відповідачем прав позивача, з огляду на що суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Оскільки, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, та з урахуванням ст. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed