Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суд з позовом до [PERSON] про визначення часток в земельній ділянці та визнання права власності на земельну ділянку. Позов мотивовано тим, що 28.12.2012 року помер батько позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-АМ № 247142 виданого відділом ДРАЦС Вінницького міського управління юстиції. У встановлений чинним законодавством строк позивач прийняв спадщину шляхом подання відповідної заяви до державного нотаріуса Першої Вінницької державної нотаріальної контори [PERSON], де було заведено спадкову справу № 400/2013 року. Позивач являється єдиними спадкоємцем першої черги після смерті його батька. До складу спадкового майна увійшли: 61/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами,земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування індивідуального гаража, які розташовані за адресою: м. Вінниця, вул. Лугова, 47-А. На успадковану 61/100 частину будинку № 47-А по вул. Луговій в м. Вінниці, 61/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 19.03.2014 року. Отримати свідоцтво про право на спадщину на земельні ділянки та оформити земельні ділянки позивач не має можливості, оскільки земельна ділянка на якій розташований успадкований позивачем житловий будинок (частка 61/100), яка згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 590563 розташована в м. Вінниці по вул. Луговій, б/н, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а також земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування індивідуального гаража перебуває у спільній власності з [PERSON], в додатках до державних актів на право власності на земельну ділянку не визначені части співвласників. Державним нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій саме через відсутність часток співвласників в тому числі померлого [PERSON] Згідно рішення 40 сесії 5 скликання Вінницької міської ради від 30.10.2009 року № 2560 затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передано земельні ділянки у власність. Згідно п.1 додатку № 4 до вказаного рішення, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок [PERSON] та [PERSON], згідно п.6 додатку вирішено передати [PERSON] та [PERSON] по вул. Садовського, 44 в м. Вінниці земельну ділянку площею 1100 кв. м. за рахунок земель в межах будинковолодіння № 44 по вул. Садовського в тому числі 1000 кв. м. безоплатно в спільну сумісну власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; 100 кв. м. безоплатно в спільну сумісну власність для будівництва і обслуговування індивідуального гаража. Також в п.6 додатку № 4 до рішення міської ради від 30.10.2009 року № 2560 вказано виділити земельну ділянку [PERSON] та [PERSON] [PERSON] 30.03.2016 року збільшив позовні вимоги вважає, що частка його покійного батька у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд складає 61/100, а частка померлого батька у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0100 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування індивідуального гаража складає 50/100 частки, дані вимоги просив задовольнити. 21.04.2016 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визначення частки співвласника у праві спільної сумісної власності на земельні ділянки та їх виділ. Позов мотивував тим, що 28.12.2012 року помер [PERSON] батько [PERSON] позивач разом з [PERSON] були співвласниками в будинку по вул. Садовського, 44 в м. Вінниці, відповідно до рішення Замостянського райсуду м. Вінниці від 11.12.2207 року за [PERSON] та матірю позивача [PERSON] було визнано по ? частці будинковолодіння за цією адресою, яка складається з двох жилих будинків «А», «Г» будинків, як спадкоємців [PERSON]Г їх батька. За ними було зареєстровано право власності в БТІ 29 січня 2008 року за [PERSON] 49/100 частки будинковолодіння за [PERSON] 51/100 частки будинковолодіння за адресою: м. Вінниця, вул. Садовського, 44, що підтверджується реєстраційним посвідченням. 29.09.2008 року [PERSON] продав за договором купівлі продажу 11/100 часток будинковолодіння [PERSON], що складається з гаражу «Л» оглядової ями с/я, сараю «М», договір був зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 02.12.2008 року. Таким чином, за [PERSON] було зареєстровано право власності на 3/5 частки будинковолодіння а за [PERSON] 2/5 частки. За договором дарування від 12.12.2008 року [PERSON] подарувала [PERSON] 19/100 часток із своїх 3/5 часток у вище вказаному будинок оволодінні, а саме житлові кімнати 2-4, 2-5, житловою площею 35. 4 кв.м. в буд. літ. «Г». В подальшому у звязку з наданням окремої адреси житловому будинку літ. «Г» рішенням Вінницької міської ради за № 741 від 01.04.2010 року вул. лугова, 47А відповідно до рішення Вінницької міської ради за № 1204 від 10.06.2010 року та в звязку з цим і проведення інвентаризації на підставі заключення за № 1075, КП ВМБТІ 30 квітня 2010 року були перераховані частки і оформлено право власності на [PERSON] 39/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в м. Вінниці по вул. Луговій, 47А і 61/100 часток за [PERSON] Тому, після смерті [PERSON] залишилась спадщина 61/100 частини будинковолодіння відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами від 16.06.2010року, а позивач учу відповідно 39/100 частки. Але з урахуванням первинних часток в будинковолодінні, яке складалося з двох жилих будинків «А» та «Г» по вул. Садовського, 44 в м. Вінниці між спадкоємцями [PERSON] та матірю [PERSON] було оформлено по ? частки у спільну сумісну власність право власності на земельну ділянку біля будинків по вул. Садовського, 44, в м. Вінниці, відповідно до рішення Вінницької міської ради за № 2560 від 30.10.2009 року 40 сесії 5 скликання та видані були державні акти, тому з цих підстав за кожним має рахуватися право власності на ? частку спірних земельних ділянок. В судовому засіданні представник позивача відповідача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала за обставин викладених в справі, просила суд їх задовольнити, зустрічні позовні вимоги, щодо визнання за [PERSON] права власності на ? частини земельної ділянки загальною площею 0,1000 га яка була виділена для будівництва та обслуговування житлового будинку не визнала. В судовому засіданні представник відповідача позивача [PERSON] позовні вимоги визнала частково, лише в межах визнання частки померлого 28.12.2012р. [PERSON] в земельній ділянці, площею 0,0100га для будівництва та обслуговування індивідуального гаража 1/2., зустрічні позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, інвентарної справи № 23508 , спадкової справи № 400/2013 року та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення, а зустрічний позов [PERSON] слід задовольнити повністю. До даного висновку, суд дійшов зі слідуючих підстав. 28.12.2012 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-АМ № 247142 виданого відділом ДРАЦС Вінницького міського управління юстиції (а.с.8). На успадковану 61/100 частину будинку № 47-А по вул. Луговій в м. Вінниці, 61/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 19.03.2014 року (а.с.9). Відповідно до Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 590563 від 18.02.2010 року власником земельної ділянки площею 0,1000 га по вул. Садовського, 44 в м. Вінниці, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд є [PERSON], співвласник земельної ділянки [PERSON] (а.с.11-12). Відповідно до Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 590564 від 18.02.2010 року власником земельної ділянки 0,0100 га по вул. Садовського, 44 в м. Вінниці,для будівництва і обслуговування індивідуального гаража є [PERSON], співвласник земельної ділянки [PERSON] (а.с.13-14). Згідно до витягу з рішення Вінницької міської ради № 2560 від 30.10.2009 року, 40 сесія, 5 скликання, передано [PERSON], [PERSON] на вул. Садовського, 44 земельну ділянку загальною площею 1100 кв. м. за рахунок земель в межах будинковолодіння № 44 на вул. Садовського в тому числі:1000 кв. м безоплатно в спільну сумісну власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; 100 кв.м. безоплатно в спільну сумісну власність для будівництва і обслуговування індивідуального гаража (а.с.15-16). Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 16.06.2010 року, [PERSON] дійсно належить на праві приватної власності 61/100 частка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: м. Вінниця, вул. Лугова 47-А (а.с.18). Державним нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 26.03.2014 року № 384/02-31 саме через відсутність часток співвласників в тому числі померлого [PERSON]І.(а.с.21). Згідно ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, чого сторони на даний час позбавлені. Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 3 ст. 8 Конституції України її норми є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав безпосередньо на підставі норм Конституції України гарантується. Частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України передбачено право власника володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно п. г ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Згідно ст. 86 Земельного кодексу України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Частина 2 ст. 89 Земельного кодексу України передбачає, що у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки відповідно до ч. 3 ст. 89 Земельного кодексу України. Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України, суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом. Частиною 5 ст. 89 Земельного кодексу України визначено, що поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. За нормами ЦК України підставами виникнення (набуття) права власності є різні правопороджуючі юридичні факти, або правовідносини. Право власності може набуватися різними способами, які традиційно поділяються на дві групи: первинні, тобто такі, що не залежать від права попереднього власника на майно, та похідні за яких право власності на майно переходить до власника від його представника в порядку правонаступництва. До похідних способів належить набуття цього права: на підставі правочинів (ст. 334 ЦК), в порядку спадкування після смерті громадянина (ст. 1216 ЦК). Відповідно до ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із манна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Ст. 364 ЦК України регламентовано, що співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Виходячи з порядку користування погодженого з усіма співвласниками будинковолодіння та технічних можливостей що ця частка може бути виділена в натурі. Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Крім того, відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначенні майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Судом встановлено, що згоди щодо поділу майна, що є спільною сумісною власністю між співвласниками досягнуто не було. За змістом ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Крім того, право власності на майно у випадку прийняття спадщини виникає з часу відкриття спадщини (ч.5 ст. 1268 ЦК ), в даному випадку виникло право у [PERSON] на частини земельної ділянки в порядку спадкування після смерті батька [PERSON], дані земельні ділянки перебували у спільній сумісній власності з [PERSON], тому в даному випадку не вірно посилатись на ст. 120 ЗК України, яка регламентує зовсім інші правовідносини, щодо переходу права на земельну ділянку після придбання будинку, а не земельної ділянки. Отже, враховуючи вище зазначене, суд приходить до висновку, що частки співвласників земельної ділянки площею 0,1000 га яка розташована за адресою: м. Вінниця вул. Лугова (Садовського, 44) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд та земельної ділянки 0,0100 за тією ж адресою для обслуговування індивідуального гаража на підставі рішення 40 сесії 5 скликання Вінницької міської ради від 30.10.2009 року № 2560 є рівними. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Outcome: partial