Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до Жовтневого суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому просив суд витребувати у ТОВ «Автокредит Плюс» та у [PERSON] автомобіль OPEL, модель ASTRA, номерний знак [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію № [NUMBER] та повернути його [PERSON] В обґрунтування своїх позовних вимог, [PERSON] посилається на те, що на підставі довідки - рахунку № ЦБР 230777 від 30 липня 2008 року позивач придбав автомобіль OPEL ASTRA, державний номер [NUMBER], 2004 року випуску. Автомобіль він зареєстрував у МРЕВ-2 УДАІ УМВС України в Дніпропетровській області 30 липня 2008 року, отримавши свідоцтво про реєстрацію [NUMBER]. Для покупки автомобіля позивач отримав в ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит в розмірі 9 826,69 доларів США, уклавши з банком кредитно - залоговий договір №DNGOAE0000118841 від 31 липня 2008 року. Згідно умов договору предметом застави є OPEL ASTRA, державний номер [NUMBER], 2004 року випуску, вартість якого згідно п. 17.10 заставного договору 52 279,56 гривень. У зв'язку з фінансовою кризою у позивача утворилась заборгованість. 11 червня 2012 року працівниками КБ «ПриватБанк» незаконно та примусово було вилучено автомобіль у позивача. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2012 року було звернено стягнення на предмет застави (авто позивача). Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2013 року заочне рішення від 16 жовтня 2012 року було скасовано, а позовну заяву залишено без розгляду. 20 квітня 2013 року в ВРЕР №1 представником банка «ПриватБанка» на автомобіль позивача було отримано дублікат свідоцтва про реєстрацію № 863305. 11 травня 2013 року в ВРЕР № 1 даний автомобіль за рішенням суду від 16 жовтня 2012 року представником банку було знято з обліку для реалізації, з записом в особливих відмітках «кредит не погашено». Відповідно договору фінансового лізингу № DN 00A1 0000475589 від 19 червня 2013 року з додатками № 1, 2 сертифікату № AFR 496565 спірний автомобіль переданий в лізинг громадянину [PERSON] Позивач категорично не погоджується з такими діями відповідачів та третьої особи, вважає їх незаконними, оскільки умови кредитно-заставного договору не дають підстав банку примусово вилучати предмет застави без згоди заставодавця, у зв'язку з чим позивач і звернувся до суду з даним позовом. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити з підстав, викладених в позові та доказів, наявних в матеріалах справи. Представник ТОВ «Автокредит Плюс» в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними. [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог також заперечував, при цьому пояснював, що право користування спірним автомобілем ним було набуто правомірно згідно укладеного між ним та ТОВ «Автокредит Плюс» договору лізингу від 19 червня 2013 року. Представник третьої особи ПАТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі, з підстав їх незаконності та необґрунтованості. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 31 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитно - заставний договір №DNG0AE0000118841 відповідно до якого банк надав [PERSON] кредитні кошти в розмірі 9 826,69 доларів США для придбання автомобіля. Згідно умов договору предметом застави є OPEL ASTRA, державний номер [NUMBER], 2004 року випуску, вартість якого згідно п. 17.10 становить 52 279,56 гривень (а.с. 38 - 48). У зв'язку з порушенням зобов'язань по кредитно - заставному договору у [PERSON] утворилась заборгованість в розмірі 12 172,36 доларів США, що підтверджується повідомленням банку від 19 квітня 2011 року (а.с. 50). Умовами ст. 12.2.2 кредитно-заставного договору передбачено обов'язок позичальника усунути подію Дефолту негайно або передати предмет застави у володіння банку за актом за актом приймання - передачі за адресою, що вказана у статті 17.13 договору протягом 30 днів з моменту реєстрації відомостей про звернення стягнення на предмет застави у Державному реєстрі. Якщо предмет застави не був переданий у володіння банку у порядку та строки, визначені ст. 12.2.2, згідно ст. 12.2.3 договору позичальник надає право банку здійснити доставку предмета застави за адресою, що вказана у статті 17.13 договору, у володіння банку для забезпечення його схоронності, як власними силами, так і на договірних засадах з третіми особами. Витрати, пов'язані з доставкою предмета застави покладаються на позичальника. Позичальник зобов'язується не чинити у такому випадку жодних перешкод у заволодінні банком предметом застави. Також ст. 12.2.3 договору передбачено, що підписавши цей договір, позичальник безумовно погодився на застосування процедурні визначеної у цій статті, і не має щодо неї жодних заперечень. У зв'язку з невиконанням позичальником умов договору, 11 червня 2012 року працівниками ПАТ КБ «ПриватБанк» спірний автомобіль у [PERSON] було вилучено (а.с. 192). Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2012 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» було частково задоволено та в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 156278,09 грн. звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль OPEL ASTRA державний номер [NUMBER], 2004 року випуску (а.с. 25 - 26). З відповіді начальника Управління державтоінспекції ГУМВС в Дніпропетровській області від 21 листопада 2013 року № 7896/03 вбачається, що представником ПАТ КБ «ПриватБанк» 20 квітня 2013 року у Відділі реєстраційно-екзаменаційної роботи № 1 Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області (ВРЕВ № 1) на спірний автомобіль було отримано дублікат свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] та 11 травня 2013 року даний автомобіль за рішенням суду від 16 жовтня 2012 року був знятий з обліку для реєстрації із записом в особливих відмітках «кредит не погашено» (а.с. 7, 8). Відповідно до договору купівлі - продажу від 20 червня 2013 року ТОВ «Автокредит» придбав у ПАТ КБ «ПриватБанк», що діяв в інтересах [PERSON], спірний автомобіль за 56000,00 гривень. 26 червня 2013 року автомобіль OPEL ASTRA, 2004 року випуску було зареєстровано за ТОВ «Автокредит Плюс», номерний знак [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] (а.с. 7). 19 червня 2013 року між ТОВ «Автокредит Плюс» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансового лізингу № DN00AI0000475589, згідно якого спірний автомобіль було передано в лізинг [PERSON] (а.с. 10 - 12). 10 грудня 2013 року ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення було задоволено, заочне рішення від 16 жовтня 2012 року було скасовано, справу призначено до розгляду у загальному порядку (а.с. 27). 28 січня 2014 року ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] про звернення стягнення було залишено без розгляду за заявою представника позивача (а.с. 28). Також судом було встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач неодноразова звертався з заявами до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій з боку представників ПАТ КБ «ПриватБанк» стосовно незаконного вилучення його автомобіля, однак органами досудового слідства було відмовлено в порушенні кримінальної справи, 21 червня 2012 року,02 серпня 2012 року, 15 вересня 2012 року, 16 вересня 2012 року (а.с. 18, 22 - 24). Окрім того, в січня 2014 року [PERSON] звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовної заявою до Відділу реєстраційно - екзаменаційної роботи № 1 Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровські області про визнання протиправних дій стосовно видачі дубліката свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та визнання протиправних дій щодо зняття з реєстраційного обліку спірного автомобіля. В задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено. 11 листопада 2013 року за заявою [PERSON] до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості стосовно кримінального правопорушення, а саме незаконне заволодіння невстановленою особою автомобілем OPEL ASTRA, державний номер [NUMBER] (спірний автомобіль), кримінальне провадження № 12013040670004799 (а.с. 67). 29 квітня 2014 року [PERSON] слідчим Кіровського РВ Дніпропетровського міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області було вручено повідомлення про підозру у скоєнні злочину передбаченого ст. 289 ч. 1 КК України, а саме незаконне заволодіння транспортним засобом (а.с. 68). В подальшому спірний автомобіль OPEL ASTRA, державний номер [NUMBER] відповідно до постанови про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 27 грудня 2013 року - визнано речовим доказом в кримінальному провадженні № 12013040670004799 та передано на зберігання під розписку представнику потерпілого ТОВ «АвтокредитПлюс» (а.с. 65 - 66). Судом було встановлено, що 11 грудня 2014 року ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у задоволенні заяви [PERSON] про поворот виконання рішення суду по цивільній справі за позовною заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] про звернення стягнення було відмовлено (а.с. 172 - 173). Відповідно до довідки ПАТ КБ «ПриватБанк», виданої 13 березня 2015 року, банк повідомив, що станом на 13 березня 2015 року за клієнтом [PERSON] за кредитним договором №DNG0AE0000118841 від 31 липня 2008 року рахується заборгованість у розмірі 26352,45 доларів США (а.с. 191). Правовідносини, що виникли між сторонами по справі врегульовані Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про заставу» та іншими підзаконними актами. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ст.ст. 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором, який укладається в письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки. Стаття 1 Закону України «Про заставу» передбачає, що застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Згідно ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 387 власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляд у цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» до вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законно володільця). Так, оскільки спірний автомобіль був предметом застави відповідно до кредитно - заставного договору від 31 липня 2008 року - 11 червня 2012 року у зв'язку з невиконанням позивачем умов договору, працівники ПАТ КБ «ПриватБанк» вилучили спірний автомобіль у [PERSON], а отже позичальник підписавши кредитно - заставний договір добровільно погодився на можливість застосування процедури щодо передачі предмета застави. Ані кредитно - заставний договір від 31 липня 2008 року, ані договір купівлі - продажу від 20 червня 2013 року судом недійсними не визнавались. Посилання позивача та його представника на неправомірність дій працівників банку щодо вилучення автомобіля та подальшої його реалізації, є необґрунтованими та недоведеними, оскільки такі дії у судовому чи іншому порядку неправомірними не визнавалися. Звернення [PERSON] до правоохоронних органів із заявами з приводу неправомірних, на його думку, дій з боку представників ПАТ КБ «ПриватБанк» стосовно незаконного вилучення його автомобіля, судом до уваги не приймаються, оскільки за наслідками таких звернень у порушенні кримінальної справи було відмовлено, що підтверджується відповідними постановами від 21 червня 2012 року, 02 серпня 2012 року, 15 вересня 2012 року, 16 вересня 2012 року, які позивачем оскаржені не були (а.с. 18, 22 - 24). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги [PERSON] посилається на те, що оскільки заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська скасоване ухвалою цього ж суду від 10 грудня 2013 року, у нього існує право витребування автомобіля у відповідачів. Суд не погоджується з такою правовою позицією сторони позивача з огляду на те, що заочне рішення районного суду на момент його скасування було фактично виконано. В той же час нормами ст. 380 ЦПК України передбачено, що якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернено на новий розгляд, а при новому розгляді справи в позові відмовлено або позовні вимоги задоволені в меншому розмірі, або провадження у справі закрито чи справу залишено без розгляду, суд, ухвалюючи рішення, повинен зобов'язати позивача повернути відповідачеві безпідставно стягнене з нього за скасованим рішенням. Так, 11 грудня 2014 року ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська у задоволенні заяви [PERSON] про поворот виконання рішення суду по цивільній справі за позовною заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] про звернення стягнення було відмовлено, так як суд дійшов висновку про те, що заява [PERSON] про поворот виконання рішення суду не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні, а отже не підлягає задоволенню. Отже, на виконання ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 грудня 2014 року, судом були виконані вимоги суду касаційної інстанції та досліджені додаткові докази, надані сторонами на обґрунтування своїх правових позицій. В силу викладеного суд не вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] та витребувати у ТОВ «Автокредит Плюс» та у [PERSON] автомобіль OPEL, модель ASTRA, номерний знак [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію № [NUMBER] та повернути його позивачу. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ТОВ «Автокредит Плюс», [PERSON], третя особа, - ПАТ КБ «ПриватБанк» про витребування майна. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне судові витрати по справі не відшкодовувати. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed