Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що витратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначається, що [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] За вказаною адресою зареєстрований [PERSON], який у 2004 році виїхав з м. Кремінна Луганської області і по теперішній час у цьому будинку не проживає. На даний час позивачу невідомо, де знаходиться відповідач. В той же час, факт реєстрації відповідача перешкоджає позивачу у реалізації його права власності на вказаний будинок, у зв'язку з чим позивач просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеним жилим приміщенням. У судове засідання позивач не з'явився, надав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, а також зазначив, що позовні вимоги підтримує та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань від нього не надходило, відзиву на позов не подав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку із неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки ним не повідомлялися, відзиву на позову він не подав, а позивач не заперечував проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, про що судом була постановлена відповідна ухвала. Також у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, повно всебічно та об'єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Кремінської міської ради (у замін договору дарування, посвідченого державною нотаріальною конторою 12.05.1979, реєстр № 772) набув права власності на житловий будинок з будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] Зазначені обставини підтверджуються свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 12.11.2004 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно [NUMBER] від 12.11.2004 (а.с. 8, 9). Відповідно до довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 6176 від 28.09.2018, виданої адміністратором відділу адміністративних послуг виконавчого комітету Кремінської міської ради Луганської області, позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. За вказаною адресою також зареєстрований відповідач [PERSON], [INFO] (а.с. 10). З акту щодо встановлення факту реєстрації [PERSON] від 27.09.2018, підписаного головою Кремінської міської ради та сусідами-свідками [PERSON] і [PERSON] вбачається, що [PERSON] з 2004 року фактично не проживає за місцем своєї реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). Як зазначається у ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У статті 71 ЖК УРСР зазначається, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS], в якій залишається зареєстрованим відповідач [PERSON], що позбавляє позивача права вільно користуватися та розпоряджатися належною йому власністю. Враховуючи зазначені обставини, а також той факт, що [PERSON] без поважних причин не проживає за адресою своєї реєстрації шести місяців, що підтверджується дослідженим у судовому засіданні актом щодо встановлення факту проживання від 27.09.2018, суд дійшов висновку, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved