Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України, яку мотивував тим, що він є членом Громадської організації «Всеукраїнський рух «Сила права». В квітні 2014 року, після незаконної анексії Російської Федерацією Автономної Республіки Крим, та на момент початку другої фази збройної агресії Російської Федерації проти України на території Луганської та Донецької областей України, він був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] , відповідно до паспорту громадянина України серії [NUMBER] . Позивач зазначає, що негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та порушення прав людини на тимчасово окупованій території України, особисто для нього призвели до втрати житла і майна, неможливості проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території міста Хрустальний (Красний Луч) Луганської області, стали причиною його вимушеного переселення у грудні 2015 року до підконтрольної Україні території - міста Сєвєродонецьк Луганської області, Україна. [PERSON] звертався до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, за результатами якої рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17 серпня 2018 року у цивільній справі № 428/6081/18, яке не оскаржувалось Російською Федерацією у встановленому порядку та набрало законної сили, встановлено факт того, що вимушене переселення [PERSON] в грудні 2015 року з окупованої території Луганської області України, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини Луганської області України. Позивач вважає, що збройною агресією Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Луганської області України завдано йому істотну моральну шкоду. З урахуванням характеру, обсягу та тривалості порушень особистих прав, свобод та інтересів позивача, він оцінює моральну шкоду в розмірі 1 132 687,99 гривень, що є еквівалентом 35000,00 євро за офіційним курсом НБУ на день підписання позову. Таким чином, враховуючи викладене, позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, відповідно до якої просить стягнути з відповідача компенсацію моральної шкоди в розмірі 1 132 687,99 гривень, що є еквівалентом 35000,00 євро за офіційним курсом НБУ на день підписання позову. Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 22 листопада 2018 року (головуючий суддя Журавель Т.С.) прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження позовну заяву та відкрито провадження у цивільній справі, призначивши зазначену цивільну справу до розгляду у підготовчому засіданні. Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17 грудня 2018 року закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено зазначену справу до судового розгляду по суті. Розпорядженням керівника апарату Сєвєродонецького міського суду Луганської області «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» № 146 від 06 червня 2019 року та протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року цивільну справу передано для повторного автоматизованого розподілу у зв`язку з перебуванням головуючого судді Журавель Т.С. у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами та визначено склад суду (головуючий суддя Юзефович І.О.). Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 липня 2019 року прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження позовну заяву та відкрито провадження у цивільній справі, призначивши зазначену цивільну справу до розгляду у підготовчому засіданні. Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено зазначену справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03 квітня 2020 року зупинено провадження у цивільній справі до закінчення перегляду справи № 357/13182/18 в касаційному порядку Верховним Судом. Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07 серпня 2020 року поновлено провадження у справі та розгляд справи продовжено у відкритому судовому засіданні. В судові засідання, призначені на 17.12.2018 року, 19.03.2019 року, 16.10.2019 року, 14.11.2019 року, 19.02.2020 року, сторони по справі не з`явились, позивачем та його представником надані до суду заяви, в яких просили розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримали. В судове засідання 16 жовтня 2020 року сторони по справі не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки до суду не повідомили. Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно до п.п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч.1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 16.10.2020 року. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України серії [NUMBER] (а.с. 10). Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17 серпня 2018 року по цивільній справі № 428/6081/18 встановлено юридичний факт, що вимушене переселення [PERSON] , [INFO] , в грудні 2015 року з окупованої території Луганської області України відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області. Рішення набрало законної сили 18 вересня 2018 року (а.с. 12-14). Також з мотивувальної частини зазначеного рішення суду вбачається, що [PERSON] має статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується наявною в матеріалах цивільної справи довідкою № 919051128 від 11.12.2015, виданою Управлінням праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради Луганської області 01.06.2016, згідно з якою заявника взято на облік як внутрішньо переміщену особу з тимчасово окупованої території міста Красний Луч (у теперішній час м. Хрустальний) Луганської області та поставлено на облік у місті Сєвєродонецьку за адресою: [ADDRESS] . Заявник [PERSON] , звернувшись з цією заявою, має на меті визначити свій статус як особа, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. В розумінні ч. 4 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті часі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Позивачем разом з позовною заявою також надано зазначені докази на підтвердження обґрунтування позовних вимог (а.с. 11). Звертаючись з даним позовом, позивач доводив, що у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України та, в першу чергу, у зв`язку з втратою ним можливості користування своїм майном, вимушеним переселенням з окупованої території на підконтрольну території владі України, втратою зв`язків із рідними, не можливістю відвідувати м. Хрустальний (Красний Луч) Луганської області, в якому він постійно проживав, був зареєстрований, йому завдано моральну шкоду. Тобто, предметом спору у даній справі є стягнення моральної шкоди із іноземної держави, а саме: Російської Федерації, яка визначена відповідачем у справі. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, стосовно якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет. Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента від 10 червня 1993 року № 198/93, наша держава гарантує додержання положень зазначеної вище Конвенції. Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок. Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закон України «Про міжнародне приватне право» визначено, що приватноправові відносини - відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи. Відповідно до ч. 1 ст. 79 Закон України «Про міжнародне приватне право», пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» закріплює принцип абсолютного судового імунітету (недоторканність, звільнення від чого-небудь) іноземної держави. Судовий імунітет держави включає: судовий імунітет у вузькому значенні слова - саму непідсудність однієї держави судові іншої держави, а також імунітет від забезпечення позову. Теорія абсолютного імунітету держави базується на принципі сучасного міжнародного публічного права суверенній рівності держав. Як суб`єкт міжнародного приватного права, держава не втрачає властивості суверена, а продовжує діяти як владна особа, що користується абсолютним імунітетом. Правило судового імунітету не поширюється на можливість пред`явлення позову до держави у національний суд цієї держави. На підставі принципу національного режиму і судового імунітету іноземної держави іноземці, як і громадяни України, можуть пред`явити позов до іноземної держави, просити про забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України або законом України. Подання відповідних позовів до українських судів в порядку українського цивільного судочинства не може створити жодних правових наслідків для держави Російська Федерація. При цьому за Законом «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» (2268-VIII) існує можливість постраждалим особам подавати позови з приводу компенсації проти держави Російська Федерація до українських судів, однак суд зазначає, що це не є ефективним засобом правого захисту порушених прав, з огляду на судовий імунітет держави Російська Федерація від рішень національних українських судів. Суд звертає увагу про існування перепон для реалізації постраждалими особами їхнього права на справедливе судочинство, гарантованого як Конституцією України, так і ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - ЄКПЛ), оскільки при умові ухвалення рішення на користь позивачів виникне питання про можливість його виконання. Стадія виконання судових рішень є невід`ємною складовою права на справедливе судочинство у розумінні ст. 6 ЄКПЛ. Відповідно до концепції позитивних зобов`язань держави, розвинутої в рішеннях Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ), у випадку втрати контролю над частиною території держава не звільняється від обов`язку виконання положень ЄКПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» від 08.07.2004 р., «Катан та інші проти Молдови та Росії» від 19.10.2012р.) та забезпечення реалізації особами, що перебувають під її юрисдикцією, їхніх прав. Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ суди застосовують положення ЄКПЛ та практику ЄСПЛ як джерело права. В рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції» (Case of Hornsby v. Greece) суд наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду (див. рішення у справі «Філіс проти Греції» (Philis v. Greece) (№ 1) від 27 серпня 1991 року, серія А, N 209, с. 20, п. 59). Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію (995_690) (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року ( 980_086 ), серія А, N 18, с. 16 - 18, п. 34 - 36). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». До того ж Суд уже прийняв цей принцип у справах щодо тривалості судового провадження (див. останні рішення у справах «Ді Педе проти Італії» (Di Pede v. Italy) та «Заппія проти Італії» (Zappia v. Italy) від 26 вересня 1996 року, Reports of Judgments and Decisions 1996-IV, c. 1383 - 1384, п. 20 - 24 та с. 1410 - 1411, п. 16 - 20 відповідно). Зазначені принципи набувають навіть більшої ваги в контексті адміністративного провадження при розгляді спору, результат якого має вирішальне значення для цивільних прав сторони. Подаючи заяву про проведення перевірки в порядку судового контролю до найвищого адміністративного суду держави, сторона у спорі домагається не тільки визнання оспорюваного рішення недійсним, а насамперед усунення його наслідків. Ефективний захист сторони у такому судовому процесі та відновлення законності передбачають, що адміністративні органи зобов`язані виконати рішення цього суду. У зв`язку з цим Суд зазначає, що адміністративні органи є складовою держави, яка керується принципом верховенства права, а відтак інтереси цих органів збігаються з необхідністю належного здійснення правосуддя. Якщо адміністративні органи відмовляються або неспроможні виконати рішення суду, чи навіть зволікають з його виконанням, то гарантії, надані статтею 6 стороні на судовому етапі, втрачають свою мету. Щодо питання про те, який орган іноземної держави компетентний дати таку згоду, вирішується законодавством конкретної держави. Іншими словами, іноземна держава не може бути залучена до суду як відповідач або третя особа без згоди на це компетентних органів відповідної держави. Таким чином, судовий імунітет іноземної держави означає непідсудність її суду іншої держави. Він ґрунтується на суверенній рівності держав, в силу принципу «par in parem non habet imperium» - «рівний над рівними не має влади» і встановлено такі види імунітету держави: 1) імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи; 2) імунітет від попереднього забезпечення позову (майно іноземної держави не може бути предметом забезпечення позову); 3) імунітет від виконання судового рішення (майно іноземної держави не може бути предметом стягнення в порядку примусового виконання судового рішення). Аналогічної позиції дійшов Верховний Суд в постанові від 23 жовтня 2019 року по справі № 914/3360/2012 (бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки зі згоди, висловленої через уповноважених на це осіб). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Незважаючи на те, що Посольством Російської Федерації в Україні отримано позовну заяву з додатками, ухвалу про відкриття провадження у справі, виклики в судові засідання, до суду не було надано відзив на позов та інформацію про те, чи надано компетентним органом Російської Федерації згоду на пред`явлення [PERSON] позову до Російської Федерації. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] , пред`явленого до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, слід відмовити з огляду на принципи міжнародного права з метою недопущення порушення принципу імунітету держави.

Outcome: dismissed