Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] «Сєвєродонецьке обєднання Азот» м. Сєвєродонецьк Луганської області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, мотивуючи вимоги тим, що 15.08.2017р. позивач [PERSON] припинив трудові відносини з відповідачем [PERSON] «СО Азот», однак відповідач [PERSON] «СО Азот» не провів з ним розрахунок в день звільнення. Тільки 09.10.2018р. сума заборгованості по заробітній платі була перерахована відповідачем [PERSON] «СО Азот» на банківський рахунок позивача [PERSON]. Позивач [PERSON] вважає, що на його користь підлягає до стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 84324,68грн.. Тому, [PERSON] звернувся до суду з позовом і просить суд стягнути з відповідача [PERSON] «СО Азот» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.08.2017р. по 09.10.2018р., визначений без утримання податків й інших обовязкових платежів, у розмірі 84324,68грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 704,80грн.. Оскільки в установлений нормами чинного законодавства України від відповідача до суду не надійшов відзив на позовну заяву, то суд, враховуючи положення ч. 5 ст. 279 ЦПК розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії трудової книжки серія БТ-ІІ №5528531, виданої 24.06.1992р. на імя [PERSON], позивач був звільнений з [PERSON] «Сєвєродонецьке обєднання Азот» 15.08.2017р. на підставі ч. 3 ст.38 КЗпП України. Відповідно до копії судового наказу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11.05.2018р. по цивільній справі №428/5144/18, наказано стягнути з [PERSON] «СО «Азот» на користь [PERSON] суму заборгованості по заробітній платі в розмірі 33191,76грн.. Відповідно до копії виписки по картковому рахунку [PERSON], оформленої 24.10.2018р. АБ «Кліринговий Дім», 09.10.2018р. зараховано погашення боргу за судовим наказом №428/5144/18 від 11.06.2018р. у розмірі 33191,76грн.. Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог суд враховує наступні норми Закону. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається із цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.\~ Оскільки трудовим законодавством не врегульовані відносини з приводу відшкодування майнової шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини. Враховуючи позовні вимоги у цій справі, зокрема вимоги щодо виплати середнього заробітку у звязку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, що регулюються главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобовязання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. В постанові від 27 березня 2013р. по справі № 6-15цс13 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999р. зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не\~ доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Підсумовуючи викладене суд зазначає, що вина у формі необережності має місце за відсутності у особи наміру вчинити протиправне діяння та завдати шкоди або сприяти завданню шкоди. У цивільному праві зустрічається поділ необережності на просту та грубу (наприклад, ст. 1193 ЦК). Так, необережність є грубою, якщо особа передбачала можливість настання шкідливих наслідків свого діяння, але легковажно розраховувала на їх відвернення. Необережність вважається простою, якщо особа не передбачала можливість настання шкідливих наслідків свого діяння, хоча могла та повинна була їх передбачити. В даному випадку [PERSON] «Сєвєродонецьке обєднання Азот» як приватне підприємство, метою якого є отримання прибутку, могло та повинно було передбачити, що відсутність будь-яких ефективних дій призведе до неможливості підприємства виконувати свої трудові зобовязання перед працівниками належним чином. Також, [PERSON] «Сєвєродонецьке обєднання Азот» передбачало можливість настання шкідливих наслідків порушення норм ст. 116 КЗпП України, але легковажно розраховувало на їх ненастання, хоча мало обєктивну можливість здійснити із позивачем повний розрахунок при звільненні або протягом розумного строку (протягом декількох днів) після звільнення. Отже, у спірних правовідносинах з вини відповідача не був проведений повний розрахунок при звільненні з позивачем, при цьому відповідач мав можливість здійснити такий розрахунок протягом часу його затримки. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем, суд враховує, що позивач [PERSON] був звільнений 15.08.2017 року, тобто в день, коли він знаходився на роботі і оплата за який була нарахована йому при звільненні, у звязку із чим розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з дня, наступного за днем звільнення позивача, що відповідає положенням ст. 116 КЗпП України. Такий висновок суду обґрунтовується тим, що затримка розрахунку при звільненні починається не в день звільнення, а в день, наступний за днем звільнення, адже день звільнення є робочим днем і оплачується в загальному порядку. Отже, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з 16.08.2017р. по 09.10.2018р. ( як і просить позивач [PERSON] у позовній заяві). Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995р. №100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134. При цьому з вищевикладеного вбачається, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, можуть проводитися з розрахунку відпрацьованих годин працівника, якщо це є доцільним. В даному випадку суду надані відомості для розрахунку саме виходячи з кількості відпрацьованих годин. Середньогодинна заробітна плата позивача складає 36,52грн., середньомісячне число робочих годин позивача складає 163,1 робочих годин, згідно довідки [PERSON] «СО «Азот» №37462 від 06.11.2018р. (а.с. 14). Затримка розрахунку відповідача перед позивачем за період з 16.08.2017р. по 09.10.2018р. складає 288 робочих днів. Тобто, середньомісячне число робочих годин за період невиплати тривалістю 1 повний місяць складає 163,1 середньомісячних робочих години, а за 13 повних місяців 2120,30 середньомісячних робочих години, до яких виходячи з 40-годинного робочого тижня позивача має бути додано 87,45 робочих годин за одинадцять робочих днів у серпні 2017р. та 56 робочих години за сім робочих днів у жовтні 2018р.. В кінцевому підсумку, затримка розрахунку відповідача перед позивачем складає 2263,75 робочих години, які обраховані із урахуванням постанови Верховного Суду України від 21.01.2015р. по справі №6-195цс134. 2263,75 робочих години за час затримки розрахунку відповідача перед позивачем при звільненні слід помножити на середньогодинну заробітну плату позивача в сумі 36,52грн., що складе 82672,15грн.. Із змісту п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999р. вбачається, що справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, а отже суд визначає суму до стягнення без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. При цьому, суд не приймає до уваги розрахунок сум виплат за час затримки розрахунку при звільненні, який було зроблено позивачем, адже такий розрахунок виконаний без урахування постанови Верховного Суду України від 21.01.2015р. по справі №6-195цс134, тому позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму середнього заробітку за весь час затримки за період з 16.08.2017р. по 09.10.2018р., визначену без утримання податків й інших обовязкових платежів, в розмірі 82672,15грн.. При цьому суд звертає увагу, що Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за певних обставин, зокрема в разі працевлаштування позивача або отримання ним доходу з інших джерел. Суд також бере до уваги, що відповідачем протягом тривалого часу не було вчинено жодних дій для погашення суми заборгованості з виплати заробітної плати перед позивачем, тобто характер порушення трудових прав позивача з боку відповідача в даному випадку є свідомим, тривалим та не містить ознак наявності у роботодавця волі щодо відновлення порушених трудових прав працівника. З урахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що обставини викладені [PERSON] в обґрунтування позовних вимог знайшли своє часткове підтвердження в матеріалах справи, а отже позовна заява [PERSON]\~ до [PERSON] «Сєвєродонецьке обєднання Азот» м. Сєвєродонецьк Луганської області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд у відповідності до ст.141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] «СО «Азот» на користь позивача [PERSON] суму судового збору в розмірі 690,20грн., з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог.

Outcome: partial