Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що він є користувачем земельної ділянки по [ADDRESS], загальної площі 430 кв.м. Користувачами сусідньої земельної ділянки по [ADDRESS] є відповідачі, які на 2,87 метри допустили самозахват його земельної ділянки, а тому позивач просив суд поновити її межі, зобов'язавши відповідачів розібрати огорожу із цегли, пересунувши на 2,87 метри убік своєї ділянки. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав, у ньому зазначених, просили позов задовольнити та стягнути з відповідачів витрати за проведення по справі судової експертизи. Представники відповідачів у судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на те, що зменшення земельної ділянки [PERSON] сталося не з їх вини. Від представника Новокаховської міської ради надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Заслухавши учасників процесу, дослідивши докази у справі в їх сукупності, матеріали інвентарної справи, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних, встановлених в ході розгляду справи обставин та відповідних їм правовідносин. Так, судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач [PERSON] користується земельною ділянкою по [ADDRESS], загальною площею 430 кв.м. Користувачами сусідньої земельної ділянки по [ADDRESS], загальною площею 700 кв.м., є відповідачі. При розгляді позову про усунення порушення права власності на земельну ділянку зобов'язати відповідачів відновити межі, та стягнути понесені витрати, суд повинен встановити факти, які підлягають доказуванню в справі та мають суттєве значення для правильного вирішення спору, а саме: час та підстави набуття позивачем прав на земельну ділянку, порядок користування нею з моменту набуття прав на земельну ділянку, розмір спірної земельної ділянки, дотримання відповідними органами вимог законодавства під час передачі , як позивачу, так і відповідачам у власність земельних ділянок, що перебували у користуванні позивачів, наявність правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності на земельні ділянки, перевірити належним чином доводи позивача щодо набуття ним права власності на земельну ділянку та порушення права власності на земельну ділянку і при виявленні порушення зобов,язати відповідачів відновити межі та стягнути з них понесені позивачем збитки. Відповідно до вимог ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) «Про практику застосування судами земельного законодавства» при розгляді цивільних справ суди повинні враховувати, що з 1 січня 2002 р. відповідно до статті 125 ЗК право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 р. у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 р. № 1066-VI право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Разом з тим, позивачем не додано будь-якого доказу, який би підтверджував його право власності чи право на користування даною земельною ділянкою. Згідно ст. 1 ЦПК України метою цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Згідно ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Згідно із вимогами ст.ст. 60, 61 ЦПК України, які регламентують, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень, крім випадків, коли мають місце підстави звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Стаття 106 Земельного Кодексу України, нормами якої позивач обґрунтував свої вимоги, передбачає що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відповідно до ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. В ході розгляду справи судом встановлено, що межові знаки між земельними ділянками, які знаходяться в користуванні сторін, не збереглися і в порядку ст.ст. 103, 106, 107 Земельного кодексу України їх не відновлено. За ч. 1 ст. 107 Земельного кодексу України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації, яка, відповідно до ст. 193 ЗК України є сукупністю відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів. За інформацією відділу держкомзему у м. Нова Каховка Херсонської області правова реєстрація спірних земельних ділянок не оформлена. В судовому засіданні встановлено, що межі земельних ділянок сторін не погоджені з суміжними забудовниками, згідно ст. 198 п.б ЗК, а дані будівельних паспортів 1985, 1989 років, у відповідності до ст. 107 ЗК, не є основою для відновлення меж, рівно як і плани забудови земельних ділянок. Межі земельної ділянки по [ADDRESS] не визначались і на даний час неможливо визначити її розмір без відновлення меж земельної ділянки в установленому порядку. Як роз'яснив у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», згідно зі статтею 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Отже, встановлення меж земельних ділянок до компетенції суду не належить. Слід також зазначити, що в ході розгляду справи судом не встановлено і жодних доказів щодо цього, крім власних припущень, позивачем та його представником не надано, що саме відповідачами була порушена межа та здійснений самозахват частини його земельної ділянки. Так, з висновку проведеної по справі судової земельно-технічної експертизи вбачається, що межі земельної ділянки по [ADDRESS] ([PERSON], [PERSON]) не визначались і на даний час неможливо визначити їх розмір без відновлення меж земельної ділянки в установленому порядку. Площа земельної ділянки по [ADDRESS] ([PERSON]) згідно з договором про надання в безстрокове користування - 430 кв.м не змінювалась, а фактично змінилась і має меншу площу, також розмір фасадної та задньої межі ділянки зменшився. Встановити розташування самозахоплення, надлишків на земельній ділянці відповідачів неможливо. Визначити за чий рахунок відбулось зменшення земельної ділянки [PERSON] немає можливості. Таким чином, суд вважає, що позивач не довів порушення його прав саме відповідачами, а не іншими суміжними землекористувачами, його позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому задоволенню не підлягають як такі, що не ґрунтуються на законі та не доведені належними і допустимими доказами. Оскільки у задоволенні позову суд відмовляє, вимоги позивача щодо стягнення на його користь судових витрат задоволенню також не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed