Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Позов обґрунтовує тим, що в серпні місяці 2018 року відповідач [PERSON] пообіцяв відремонтувати та взяв в ремонт автомобіль позивача [PERSON] , а саме Фольксваген Пасат БЗ, д.н.з. [NUMBER] , а також отримав він нього кошти на ремонт автомобіля в сумі 19000грн. Тривалий час відповідач не здійснював ремонту автомобіля та не повертав позивачу, а ні автомобіль, ані гроші надані для його ремонту. 01.09.2020 відповідач [PERSON] зобов`язався повернути позивачу автомобіль до 02.09.2020 та грошові кошти в сумі 19000грн. до 02.10.2020, про що ним власноручно було написано розписку, однак відповідач своє зобов`язання по розписці виконав частково, оскільки 02.09.2020 повернув позивачу автомобіль. Проте, станом на 27.10.2020 грошові кошти не повернув, тому позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому, посилаючись на положення ст.ст. 202, 207, 1046, 1047, 1049, 526, 612 ЦК України, просить стягнути з відповідача на його користь 19000грн в рахунок повернення боргу за розпискою від 01.09.2020р. та понесені ним судові витрати із правничої допомоги в розмірі 500грн та сплати судового збору в розмірі 847,20грн.. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 грудня 2020 року відкрито провадження у справі, справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх повністю. Відповідач в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив. Про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari\~v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, №\~37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Так, звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач вказує на те, що в серпні місяці 2018 року, він передав відповідачу автомобіль марки Фольксваген Пассат БЗ, д.н.з. [NUMBER] та грошові кошти в розмірі 19000грн. задля проведення ремонту вказаного автомобіля. Проте, тривалий час відповідач [PERSON] не здійснював ремонту вказаного автомобіля. Також не повертав позивачу автомобіль та кошти отриманні для проведення ремонтних робіт цього автомобіля. 01 вересня 2020 [PERSON] склав розписку, якою зобов`язався повернути позивачу автомобіль марки Фольксваген Пассат БЗ, д.н.з. [NUMBER] в строк до 02.09.2020 та повернути грошові кошти в сумі 19000грн., які брав у [PERSON] на ремонт автомобіля, в строк до 02.10.2020р. На підтвердження чого, позивачем було надано копію розписки, складеної [PERSON] від 01.09.2020р. (а.с. 5). Позивач вказує, що відповідач свої зобов`язання за вказаною вище розпискою виконав частково, а саме в частині зобов`язання повернути автомобіль марки Фольксваген Пассат БЗ, д.н.з. [NUMBER] в строк до 02.09.2020р. В іншій частині, відповідач, станом на 27.10.2020р. свої зобов`язання за вказаною розпискою не виконав. Тому, посилаючись на положення ст.ст. 202, 207, 1046, 1047, 1049, 526, 612 ЦК України, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Відповідно до\~ст.1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно\~ст.1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За змістом ч.ч. 1.2 ст.207\~та ч.2 ст.1047 ЦК України\~дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання. В матеріалах справи міститься розписка від 1 вересня 2020 року з якої вбачається, що [PERSON] вказаною розпискою, зокрема, зобов`язався повернути в строк до 02 жовтня 2020 року кошти в сумі 19000грн., які брав у [PERSON] на ремонт автомобіля. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також, засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Такий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку прийнятому у Постанові ВСУ від 18 вересня 2013 року по справі 6-63цс13. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Водночас, досліджена розписка, її зміст не свідчать про те, що відповідач взяв кошти у сумі 19000грн. саме в борг. Із змісту вказаної розписки вбачається, що вказані кошти були отримані відповідачем задля проведення ремонтних робіт автомобіля марки Фольксваген Пассат БЗ, д.н.з. [NUMBER] , що належить позивачу. Крім того, слід зазначити, що вказане також вбачається із змісту позовної заяви. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Дослідивши розписку, суд виявивши її справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, приходить до висновку, що між сторонами договір позики не укладався. В постанові Верховного Суду від 8 липня 2019 року (справа №524/4946/16-ц) зазначено, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України\~суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі\~№ 6-1967цс15. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. За таких обставин, суд вважає, що позивачем в судовому засіданні не доведений факт отримання відповідачем 01 вересня 2020 року в борг коштів в сумі 19000грн., у зв`язку з чим приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, то відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем відшкодуванню не підлягають. На підставі наведеного, ст.ст. 526, 625, 1046-1050 ЦК України,

Outcome: dismissed