Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] та ПАТ УкрСиббанк про визнання поруки припиненою. Позивач в судових засідання не зявився, просив розглянути справу за його відсутності, підтримавши вимоги з підстав зазначених в позовній заяві. Представник відповідача 1 в судовому засіданні вимоги позову не визнав, однак вказав на наявність підстав для задоволення позову. Представник відповідача 2 ПАТ УкрСиббанк позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне. 28.12.2007р. між АКІБ УкрСиббанк, правонаступником якого є ПАТ УкрСиббанк та відповідачем [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11280404000 (а.с.6-17), зі змінами від 28.12.2007р. (а.с.18), від 16.06.2009р. (а.с.19-24). Відповідно до п.1.1 договору Банк зобовязується надавати Позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 60000 доларів США, що еквівалентно 303000грн., строком повернення до 27.12.2028р. (1.2.2), процентною ставкою 9.5% річних (п.1.3.1). Також передбачено договором право банку збільшити розмір процентної ставки в порядку визначеному п.5.2 підп.г), а саме про що повідомити за 14 днів позичальника рекомендованим листом. В забезпечення виконання забовязань 28.12.2007р. між АКІБ УкрСиббанк, правонаступником якого є ПАТ УкрСиббанк та позивачем [PERSON] було укладено договір поруки №11280404000/1-П (а.с.25-26), за умовами якого поручитель відповідає за зобовязаннями позичальника, що виникли з договору про надання споживчого кредиту №11280404000 в повному обсязі як існуючих в теперішній час так і тих що можуть виникнути в майбутньому (п.1.1). Поручителю відомі всі умови Основного договору (п.1.2), але сторони домовилися, що кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя (п.2.1). 28.12.2007р. між АКІБ УкрСиббанк, правонаступником якого є ПАТ УкрСиббанк та відповідачем [PERSON] було укладено додаткову угоду до Договору про надання споживчого кредиту №11280404000 (а.с.18), якою доповнено п.5.2 новим абзацом, а саме: у випадках обставин передбачених підп..а,б п.5.2 - % ставка встановлюється в розмірі подвійної процентної ставки, що діє відповідно до п.1.3.1 договору (п.1.5 додаткової угоди). Як встановлено судом, дана додаткова угода була укладена в один день. однак після підписання договору поруки та основного договору про надання кредиту, що не зміг заперечити і представник банку та випливає з умов договору поруки, в якому не зазначено про внесені зміни до основного договору. В подальшому в жовтні 2014 року кредитор звернувся до суду з позовом до позичальника та поручителя про стягнення заборгованості, з матеріалів саме розрахунку заборгованості, позивач дізнався про застосування банком подвійної % ставки 19% річних, починаючи з 30.04.2008р. та 30.06.2010р. (а.с.27-37). Отже, як встановлено судом, додатковою угодою з позичальником було збільшено розмір % ставки без згоди поручителя. Хоча як зазначалось вище, поручитель взяв на себе зобовязання відповідати перед банком за невиконання позичальником умов договору в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому, однак є суперечливість в умовах договору поруки в розумінні п.1.1 та 2.1, так як одночасно сторони домовилися, що банк не вправі без згоди поручителя змінювати умови Основного договору. А тому, наявність взяття зобовязань поручителем що можуть виникнути в майбутньому, суд враховує саме як добровільність укладення додаткових угод з поручителем та необхідної наявності письмової згоди щодо збільшення такої відповідальності. Поняття поруки закріплено у ст. 553 ЦК, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобовязання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. При цьому, слід також зазначити що згідно ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин передбачено, що припинення договору поруки відповідно до частини першої статті 559 ЦК України пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте, якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням, строків їх виплати, тощо, без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. При цьому згода поручителя на збільшення обсягу його відповідальності має бути очевидною і наданою в спосіб, передбачений договором поруки (постанова від 5 червня 2013 р. у справі № 6-43цс13). Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. А відповідно до ст. 654 ЦК зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Враховуючи зазначене вище, а також вимоги ст. 547 ЦК щодо вчинення правочину про забезпечення виконання зобовязання у письмовій формі, згода поручителя має надаватись в письмовій формі. А тому, поручитель не погоджуючись з умовами додаткової угоди до договору та на підставі ст..559 ЦК, звернувся до суду з позовом про визнання поруки припиненою. Враховуючи, що ПАТ УкрСиббанк не визнав право поручителя на припинення зобовязання за договором поруки, передбаченого ч. 1 ст.559 ЦК України, то позивач змушений був подати позов про захист свого невизнаного права - визнання поруки припиненою на підставі п.1 ч.2 ст.16 ЦК України. Припинення поруки у разі відсутності спору відбувається відповідно до закону і не потребує звернення до суду. За наявності спору, коли кредитор не визнає або заперечує факт припинення поруки на підставі закону, поручитель вправі звернутися до суду за захистом свого оспорюваного права. Тому, про порушене право позивача (збільшення відсоткової ставки без його згоди), позивачу стало відомо з моменту звернення кредитора до суду, то час порушеного права рахується саме з дня відомостей про порушене право. За змістом статей 559, 598 ЦК припинення зобовязання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин субєктивне право і кореспондуючий йому обовязок перестають існувати. Уживаний законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК термін «порука» використовується в розумінні зобовязального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки. Тобто змінами основного зобовязання, в результаті яких збільшується відповідальність поручителя, вважаються такі умови і обставини, що тягнуть або можуть потягти негативні наслідки для поручителя, поява для нього інших нових ризиків, відмінних від тих, з якими він попередньо погодився при укладенні договору поруки, погіршення його майнового становища. Особливістю припинення поруки з підстав зміни зобовязання без згоди поручителя є те, що поручитель у разі зміни зобовязання без його згоди не лише не відповідає за повернення боржником збільшеної суми боргу, а й з моменту такого збільшення його обовязок за договором поруки повністю припиняється перестає існувати. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 16, 559 Цивільного Кодексу України,

Outcome: approved