Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. В обґрунтування заявлених вимог вказав, що 01.02.2015 року позивач надав відповідачу позику - грошові кошти у розмірі 14250, 00 грн. та 400 доларів США, які відповідач зобов`язалася повернути протягом двох років, що підтверджується власноруч написаною [PERSON] розпискою від 01.02.2015 року. З 01.03.2017 року позивач неодноразово звертався до відповідача із вимогою повернути надані їй кошти, які вона одержала у якості боргу. Однак відповідач, на вимоги не реагує, кошти не повертає. У зв`язку із чим позивач звернувся до суду та просить стягнути з відповідача на його користь суму основного боргу у розмірі 25\~494, 00 грн., суму процентів за користування чужими коштами у розмірі 5\~876, 89 грн., суму інфляційних витрат у розмірі 4\~362, 02 грн., суму 3% річних у розмірі 1\~204,85 грн., а також судовий збір і витрати на правову допомогу. 01.10.2018 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області по справі відкрито провадження та призначено до підготовчого судового засідання. 19.03.2019\~року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, про місце, день та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача будучи присутнім у судових засіданнях позовні вимоги підтримував та просив їх задовольнити із викладених у позові підстав. Відповідач та її представник в судове засідання не з`явилися, про місце, день та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідач подала до суду відзив, згідно якого вказала, що позивач вводить суд в оману, оскільки договір позики, з позивачем не укладала, коштів не брала та дані кошти їй передані не були. Між нею та позивачем був укладений договір суборенди нежитлового приміщення від 01.02.2015 року. Даний власноруч написаний текст, на який посилається позивач, як на розписку, є доповненням до договору суборенди, та не має назви та правового статусу та є невід`ємною частиною договору. Зазначила, що це є виключно правовідносини, що склалися в межах договору суборенди. На підставі викладено у задоволенні позовних вимог просила відмовити у повному обсязі. Позивач подав відповідь на відзив, у якій наполягав на задоволенні позову, оскільки відповідачем не надано жодних доказів на спростування змісту боргового документа, як і не надала належних та допустимих доказів на підтвердження обставин викладених у відзиві на позовну заяву. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , [INFO] написала розписку такого змісту « [PERSON] беру в борг в [PERSON] 14\~250 гривень + 400 доларів США. Зобов`язуюсь віддати борг протягом двох років. Дата 1 лютого 2015 року, [PERSON] , підпис». Позивач, як у позовній заяві, так і в суді наполягав на тому, що вказана розписка свідчить про укладення між ним та відповідачем договору позики. Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України. Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей від позикодавця із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15. Зі змісту розписки відповідача суд приходить до висновку про отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 14 250 гривень та 400 доларів США у борг, оскільки така розписка містить відомості про відповідача, як сторону договірних відносин (кредитора), так і обов`язок повернення останньою боргу протягом двох років. Дослідивши розписку, суд, виявивши її справжню правову природу, незалежно від найменування документа, приходить до висновку, що між сторонами укладався договір позики, в розумінні викладених вимог Закону. Разом з тим суд звертає увагу, що відповідач не заперечувала факту написання нею розписки, проте заперечувала отримання у борг будь-яких коштів. Судом враховується, що зазначена розписка містять в собі відомості щодо суми коштів, отриманих в позику, строку погашення боргу, та скріплена підписом відповідача. Отже, вказана розписка містить в собі інформацію щодо отримання позичальником коштів в борг та зобов`язання щодо повернення боргу у визначений строк. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Разом з цим, позивач просить суд стягнути суму боргу отриману відповідачем в борг в іноземній валюті у розмірі 400 доларів США в національній валюті України в розмірі 11\~244, 00 грн. Тобто позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 30.08.2018 року. Належних та допустимих доказів того, що відповідач в дійсності не отримав від позивача суму коштів, зазначену у розписці, суду не надано. Враховуючи вище наведе, позовні вимоги про стягнення основної суми боргу в 25\~494, 00 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат за період з 02.02.2017 року по 30.08.2018 року в розмірі 4\~362, 02 грн., судом враховується наступне. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Оскільки предметом грошового зобов`язання за вказаним договором позики є грошові кошти, визначені як у гривні так і у доларах США, і втрати від знецінення національної валюти відновлені шляхом застосування еквіваленту іноземної валюти за курсом, встановленим НБУ на 30.08.2018 року, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат до суми позики вираженої в іноземній валюті у розмірі 400 доларів США внаслідок несвоєчасного повернення позики з 02.02.2017 року по 30.08.2018 року відсутні. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.02.2019р. у справі № 638/10417/15-ц. Судом встановлено, що позивач здійснив розрахунок інфляційних втрат суми позики вираженої в іноземній валюті у розмірі 400 доларів США за період з квітня 2017 року по лютий 2019 р., тобто в той період, коли існувало грошове зобов`язання у валюті. Однак в подальшому позивач скористався своїм правом і визначив валюту зобов`язання в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 30.08.2018 року. Відтак, з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним саме починаючи з 30.08.2018 року. Однак позивач не пред`являв вимог про стягнення індексу інфляції з 30.08.2018 року. Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 р. у справі № 340/385/17. Разом з\~тим,\~судом вбачаються\~підстави для\~стягнення інфляційних\~втрат внаслідок\~несвоєчасного повернення\~позики вираженої\~в національній\~валюті гривні\~у розмірі\~14\~250,\~00\~грн.за період з 02.02.2017 року по 30.08.2018 року, а саме у сумі 3\~284, 91 грн. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, у задоволенні вимоги позивача про стягнення процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України, за період з 02.02.2017 року по 30.08.2018 року, у порядку ст. 1048 ЦК України, слід відмовити. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. За змістом визначених норм закону проценти сплачуються боржником кредитору за користування його коштами лише в межах строку дії договору позики, тобто протягом часу до якого боржник повинен повернути заборгованість разом з процентами. Після порушення строків повернення грошових коштів вступають в силу вимоги ст. 625 ЦК України, які встановлюють відповідальність за порушення строків зобов`язання і повинна застосовуватись до спірних правовідносин. З викладених норм вбачається, що фактично нарахування процентів по договору позики між сторонами охоплює період дії договору, а саме з 01.02.2015 року по 01.02.2017 року. Отже після 02.02.2017 року відповідач несе відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно вимог ст. 625 ЦК України. Відтак, право [PERSON] про стягнення процентів у розмірі 5 876, 89 від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України, за період з 02.02.2017 року по 30.08.2018 року, на вимогах вказаних норм закону не ґрунтується, а отже у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Зазначена правова позиція підтверджується постановою Великої Палати Верховного Суду України від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З огляду на зазначені правовідносини, судом виявлено порушене права позивача, яке підлягає захистові, а позов про це частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 572, 11 грн. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України). Частиною 1 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як зазначив у Ухвалі ВССУ у справі №6-32389ск15 від 19.01.2017 розмір витрат на правову допомогу у цивільній справі визначається домовленістю (договором) між стороною у справі та особою, яка надає правову допомогу і не повинен перевищувати граничний розмір встановлений ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Склад та розмір таких витрат є предметом доказування у справі. Доказами витрат є: договір доручення або про надання правової допомоги, акт приймання-передачі виконаних робіт та документи, які свідчать про оплату гонорару (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Можуть бути також стягнуті витрати на правову допомогу, які понесені стороною і у разі вчинення дій поза судовим засіданням, але у конкретній справі, що розглядається судом (ВССУ від 14. 09.2016р. у справі 537/3062/15-ц). Отже, стороні, на користь якої прийняте рішення, для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести: факт і тривалість надання їй правової допомоги; факт надання допомоги адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги. При розрахунку розміру відшкодування має враховуватися час на надання правової допомоги: 1) у судовому засіданні; 2) під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; 3) під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження оплати витрат на правову допомогу позивачем надано: договір на надання правничої правової допомоги № 13 від 19.06.2018 року та акт, в якому зазначений перелік виконаних адвокатом робіт, їх ціна та час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, квитанція до про оплату коштів у розмірі 2300, 00 грн. З огляду на викладене, суд вбачає правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного та

Outcome: partial