Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-22 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності на частку у спільному майні, придбаному під час шлюбу. В позовній заяві зазначено, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 08.02.2010 року шлюб між сторонами було розірвано, який попередньо був укладений 11.08.1990 року. За час шлюбу подружжям було придбано за спільні кошти квартиру [ADDRESS], та гараж [NUMBER], на підставі чого виконкомом Івано-Франківської міської ради видано Свідоцтво про право власності від 14.04.2006 року №57557 на ім'я відповідача. Дана квартира та гараж є спільною сумісною власністю подружжя, з рівністю часток майна дружини та чоловіка, а тому позивач має право на ? частину даної квартири та гаражу, власність на дану частку якої відповідач не визнає. Ухвалою суду від 04.02.2014 року до участі у справі залучено третю особу без самостійних вимог на предмет спору ПАТ «Укрсиббанк». Представник позивача просила позов задовольнити повністю. Відповідач та представник відповідача позов не визнали з підстав зазначених в запереченні, а також з підстав, що квартира та гараж придбана відповідачем за власні кошти ([PERSON] працювала за кордоном), окрім того майно яке є предметом спору не є всім охопленим майном що могло належати подружжю, а тому суд має встановити обсяг всього майна і ці частки права на нього не можуть вважатися рівними з всього би встановленого в переліку в тому числі і по квартирі та гаражу (судом при цьому роз'яснено відповідачу що набуте майно може бути встановлено в повному обсязі тільки те, яке зазначають сторони - ст.11 ЦПК України та спір про яке розглядається судом), а також подано заяву про застосування строків позовної давності за ст..72 СК України щодо поділу майна за межами позовної давності - 3 роки (а.с.85), з посиланням на факт розірвання шлюбу 08.02.2010 року, отже строк позовної давності сплив 08.02.2013 року, а позов позивачем подано 27.11.2013 року. Представник ПАТ «Укрсиббанк» просив в позові відмовити із застосуванням спливу позовної давності щодо поділу майна колишнього подружжя за ч.2 ст.72 СК України (а.с.86-87). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 08.02.2010 року, яке набрало законної сили 19.02.2010 року, шлюб між сторонами було розірвано, який попередньо був зареєстрований 11.08.1990 року (а.с.5-6), про що зроблено відповідний актовий запис та отримано позивачем Свідоцтво про розірвання шлюбу 03.04.2013 року (а.с.7). За час шлюбу подружжям [PERSON] було придбано за спільні кошти, як стверджує позивач, двохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 62.7 м.кв., житловою 33.4 м.кв., та гараж [NUMBER] за цією ж адресою площею 23.4 м.кв., на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 28.02.2006 року видано Свідоцтво про право власності від 14.04.2006 року №57557 на ім'я [PERSON] (а.с.8-9). Загальна вартість даного нерухомого майна (квартири та гаражу) становить 273 424 грн., згідно звіту про незалежну оцінку (а.с.10-21). Відповідач суду зазначила, що дана квартира та гараж є її особистою власністю, оскільки придбані за власні кошти, зароблені нею за межами України. Окрім того, відповідач у письмовому запереченні зазначила також, що дана квартира і гараж перебувають в іпотеці з 07.12.2006 року (а.с.83-84), оскільки була внесена відповідачем в забезпечення зобов'язань за кредитним договором укладеним позивачем з ВАТ «Укрсиббанку» (однак іпотечний договір наданий відповідачем від 13.12.2007 року а.с.60-62 стосується іншого кредитного договору а.с.76-77), при укладенні договору іпотеки вона самостійно передала в іпотеку дане майно (судом встановлено що передавала двічі), отже підтвердивши таким чином саме особисту власність на це майно за нею, як іпотекодавцем. Вказала також на те, що є рішення суду про стягнення з [PERSON], як позичальника, та [PERSON], як фінансового поручителя, солідарно заборгованість за кредитним договором (а.с.63-65), по виконанню якого триває виконавче провадження з накладенням арешту на все рухоме майно, а саме транспортні засоби [PERSON] (а.с.66,75). Саме зважаючи на заборгованість за кредитними зобов'язаннями, позивач тому і намагається визнати право власності на її квартиру та гараж, а спірне майно і так знаходиться в іпотеці ПАТ «Укрсиббанку», тобто на її думку, перебуває у володінні та розпорядженні банку, що підтверджує витягом з реєстру заборон відчуження (а.с.96). Зважаючи на це позивач, на думку відповідача, втратив право власності на частку у спільному майні, оскільки з 2010 року він не зареєстрований та не проживає в спірній квартирі, а з врахуванням того, що за вимогами ст..365 ЦК України його частка є незначною та неподільною і спільне користування неможливим, то суд повинен постановити рішення про припинення його права на частку у спільному майні. Судом встановлено, що рішення про припинення права користування квартирою за позивачем в зв'язку з відсутністю факту проживання, відсутнє. Суд не бере такі доводи відповідача до уваги виходячи з такого. У силу статті 60, 63 Сімейного кодексу України та ст.368, 369 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Будь-яких укладених договорів між подружжям про те, що є домовленість щодо набутого майна суду не представлено. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Як вказує ст.68 цього ж кодексу розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Ця ж норма роз'яснюється і п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Згідно п.23 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Суду відповідачем не надано жодного доказу про те, що спірне майно придбано за особисті кошти [PERSON], а тому не може бути визнане судом у даній справі як спільна сумісна власність, натомість суд вказує що майно придбане на ім'я одного з подружжя, яке перебувало у зареєстрованому шлюбі. Тому доводи в цій частині суд сприймає критично. З врахуванням придбаного під час шлюбу спірного майна подружжям, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS], загальною площею 62.7 м.кв., житловою 33.4 м.кв., та гараж [NUMBER] за цією ж адресою площею 23.4 м.кв. є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки, дана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, то слід виходити з рівності часток майна дружини та чоловіка, так як інших доказів суду сторонами не надано, а тому позивач має право на ? частину даної квартири та гаражу, власність на дану частку якої відповідач не визнає. Згідно зі статтею 70 Сімейного кодексу України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Суду не надано вимоги про відступлення від рівності часток. Відповідач та її представник також зазначили, що обставини зазначені в позовній заяві стосуються і обґрунтовані щодо поділу майна, а тому слід застосовувати статтю, що регулює строк позовної давності по питанню поділу майна, а не загальні засади щодо визнання права власності на частку в цьому майні. Однак, суд на такі доводи зазначає, що за ч.1 ст.20 СК України особливістю захисту прав, які випливають з сімейних правовідносин, є незастосування до них позовної давності, крім випадків, прямо визначених законом, в т.ч. за ч.2 ст.72 цього Кодексу. За вимогами ч.2 ст.72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один з подружжя дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Якщо шлюб розривається у судовому порядку, моментом його розірвання є день вступу в силу рішення суду як слідує зі ч.2 ст.114 СК України. Норма про початок обчислення позовної давності з днем, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності є відтворенням загального правила, що визначає порядок обрахування перебігу строку позовної давності за ч.1 ст.261 ЦК України. Але, як зазначено п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (абз.3) початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майн подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови органу РАЦС (ст..106, 107 СК) чи з дати набрання рішення суду законної сили (ст..109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст.72 СК України). Факт розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, а також їх окреме проживання, здійснення кожним з колишнього подружжя правомочностей власників, що обмежувало позивача у володінні, користуванні або розпорядженні спільним майном, а також те, що відповідач добровільно не бажала поділити майно, а також не хотіла визнати право власності на частку, як стверджує представник позивача, суд приходить до висновку що порушенням права власності позивача на майно є той період, коли він дізнався про порушене своє право, а не рішення про розірвання шлюбу, як стверджує відповідач. При цьому позивач позовну вимогу ставить не про поділ майна подружжя, а визнання права власності на частку в майні спільної сумісної власності, що не визнається відповідачем. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі наведеного, відповідно до ст. 261, 368, 369 ЦК України, ст. 20, 60, 63, 68 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved