Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Великобагачанського районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання (а.с.а.с.1-2). З позову [PERSON] вбачається, що шлюб між його матір`ю [PERSON] та його батьком [PERSON] було розірвано, він залишився проживати разом з матір`ю, батько [PERSON] виплачував аліменти на його утримання до досягнення ним повноліття. Вказує, що після завершення навчання у школі, ним було вирішено продовжити навчання у вищому навчальному закладі і з 01.09.2018 року він навчається на першому курсі Полтавського національного технічного університету імені Юрія Кондратюка, навчально-науковий інститут фінансів, економіки та менеджменту та перебуває на денній формі навчання, навчається на бюджеті. Позивач зазначає, що в період навчання його підтримує фінансово мати [PERSON] , але цих коштів недостатньо на його потреби у зв`язку з навчання, зокрема, оплати проживання у гуртожитку, проїзду, харчування, придбання навчальної літератури. Зазначає, що у зв`язку з навчанням на денній формі, він не може працювати, його мати не може повністю забезпечити його утримання у зв`язку з навчанням, тому він змушений звернутися до суду з даним позовом. Також позивач вказує, що його батько [PERSON] може надавати йому матеріальну підтримку, оскільки працює в ПА «Агроінвест» та отримує сталий дохід, а також отримує, як вказує у позові, значний неофіційний дохід. Посилаючись на вищевикладені обставини та положення ст.ст.199,200 СК України, позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просив суд стягнути з нього аліменти на його користь у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення ним 23 років (а.с.а.с.1-2). Загальне позовне провадження у справі було відкрито ухвалою суду від 14.06.2019 року і підготовче засідання у справі призначено на 03.07.2019 року (а.с.16). Відповідачу було направлено копію позовної заяви з доданими до неї документами. Відповідач у справі [PERSON] подав відзив на позов з додатками (а.с.а.с.20-25), зі змісту якого вбачається, що він позов не визнає, оскільки в добровільному порядку продовжує сплачувати аліменти на утримання сина, який продовжує навчання в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу), а також сплачує аліменти у такому ж розмірі на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] . У відзиві також навів інші доводи, з яких він не погоджується на стягнення з нього аліментів в межах поданого цивільного позову [PERSON] Підготовче засідання у справі було проведено 20.08.2019 року і ухвалою Великобагачанського районного суду Полтавської області від 20.08.2019 року судовий розгляд справи призначений на 20.09.2019 року (а.с.а.с.44-45); учасники справи повідомленні про день і час розгляду справи в порядку ст.ст.128-131 ЦПК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав зміст заявлених позовних вимог, в своїх поясненнях посилалися на обставини, що викладені в позові і просив заявлений позов задовольнити. Відповідач у справі [PERSON] належним чином сповіщений про день і час розгляду справи, судову повістку отримав 20.08.2019 року (а.с.46). Третя особа у справі [PERSON] належним чином сповіщена про день і час розгляду справи, письмових пояснення щодо позову дана третя особа не направляла. Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON] , розглянувши заяви учасників по суті справи, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи в їх сукупності, оглянувши матеріали цивільної справи №2-39/09 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, і давши їм належну оцінку приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 15 ЦК України (норма матеріального права) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Про це вказується у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 року. В цьому контексті необхідно зазначити, що за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Також, Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09.12.2010 року, яке набуло статусу остаточного 09.03.2011 року ще раз вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії», №48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п.35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні - це певна річ (об`єкт), щодо якої виник спір. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. У пункті 42 рішення «Бендерський проти України» від 15.11.2007 року Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торійа проти Іспанії» від 09.12.1994 р.). Судом встановлено, що від шлюбу, який в даний час розірвано (а.с.10) учасники справи [PERSON] та [PERSON] мають повнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] (а.с.4). Відповідач по справі [PERSON] є батьком повнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Також, учасники справи [PERSON] та [PERSON] мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.5 оглянутої в судовому засіданні цивільної справи №2-39/09). Відповідно до рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 21.01.2009 року у справі №2-39/09, стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] (в даний час прізвище [PERSON] на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку щомісячно, починаючи з 17.12.2008 року і до їх повноліття (аркуш 18 оглянутої в судовому засіданні цивільної справи №2-39/09). З довідки №2131 від 21.03.2019 року Великобагачанського районного відділу ДВС ГТУЮ в Полтавській області вбачається, що виконавчий лист №2-39, виданий 21.01.2009 року Великобагачанським районним судом Полтавської області про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] в розмірі 1/3 частини на утримання дітей перебуває на виконанні в бухгалтерії ПА «Агроінвест»; станом на 21.03.2019 року заборгованість по виконавчому листу відсутня (а.с.11), Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дитина-позивач по справі [PERSON] , народження [INFO] (а.с.3) зареєстрований в [ADDRESS] (а.с.3), навчається на 2 курсі навчально-наукового інституту фінансів, економіки та менеджменту Полтавського національного технічного університету імені Юрія Кондратюка, форма навчання денна, бюджетна, прискорена; плановий термін навчання з 01.09.2018 року по 30.06.2020 року; стипендію [PERSON] не отримує (а.с.а.с.54,55). З наявних матеріалів справи вбачається, що дитина [PERSON] на підставі договору про надання послуг тимчасового проживання в гуртожитку Полтавського національного технічного університету імені Юрія Кондратюка на 2018/2019 навчальні роки проживає в гуртожитку за адресою в [ADDRESS] (а.с.7), ним за проживання в гуртожитку за серпень 2018 року сплачено кошти в сумі 561 грн., за вересень 2018 року сплачено 591 грн., за жовтень сплачено 576 грн. (а.с.6). Мати позивача у справі [PERSON] проживає в [ADDRESS] (а.с.а.с.8,9), даних про доходи та майновий стан вказана третя особа суду не надавала. Відповідач по справі [PERSON] є особою працездатного віку (народився [INFO] ), він зареєстрований та проживає в [ADDRESS] у складі сім`ї: дружина [PERSON] , 1972 р.н., [PERSON] , 1993 р.н. - не родич, [PERSON] , 1993 р.н. - не родич (а.с.56), працює трактористом-машиністом в ПА «Агроінвест», за місце своєї роботи отримує заробітну плату (а.с.а.с.25), має земельний пай площею 4 га, який знаходиться в оренді ПА «Агроінвест» та щорічно отримує орендну плату, частково в натуральній формі на суму близько 17 тис. грн. (про наявність земельною паю та отримання орієнтовного доходу від оренди землі на підготовчому засіданні повідомив сам відповідач [PERSON] , однак будь-яких документів про це суду не надавав), на підставі заяв [PERSON] з нього утримуються в добровільному порядку за місцем роботи аліменти на користь [PERSON] в розмірі 16,67 % - по суті (1/6 частини його заробітку (доходу) (а.с.а.с.36-41), а також з нього згідно виконавчого листа Великобагачанського районного суду утримується аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] (1/6 частина його заробітку (доходу) (а.с.24); також, він є учасником бойових дій (а.с.42). З матеріалів справи вбачається, що відповідач у справі [PERSON] не надавав суду підтверджуючих письмових доказів про належність та розмір належної йому земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а також офіційної довідки про розмір його доходів від оренди земельної ділянки за відповідні періоди з органу державної фіскальної служби. Згідно ст.199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ч.1 ст.200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.200 СК України, при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» та ст.182 СК України, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України. При цьому, відповідно до п.20 вищевказаного Пленуму Верховного Суду України, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до ч.3 ст.199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають. Дослідивши та проаналізувавши наявні матеріали справи в їх сукупності в межах заявлених позовних вимог, з урахуванням того, що в ході розгляду справи дійсно підтверджено, що позивач [PERSON] , [INFO] у зв`язку з навчанням об`єктивно потребує матеріальної допомоги (яку йому надає мати [PERSON] , а батько дитини [PERSON] добровільно сплачує аліменти за місцем роботи на його користь в розмірі 1/6 частини заробітку), проте позивач у справі вважає сплату аліментів в цьому розмірі недостатньою (оскільки подав до суду позов про стягнення на його користь аліментів у зв`язку з навчанням в розмірі саме ј частини всіх видів заробітку (доходу) [PERSON] і в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги), враховуючи вік відповідача у справі, стан здоров`я, сімейний та майновий стан, розмір його доходу та розмір утримань, які проводяться за місцем роботи з його заробітку (доходу) на даний час у вигляді сплати аліментів на утримання як [PERSON] , так і [PERSON] , [PERSON] може надавати таку допомогу до закінчення дитиною [PERSON] терміну навчання, виходячи з меж заявленого позову, положень ст.ст.182,199,200 СК України та роз`яснень, викладених в пунктах 17,20 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд приходить до висновку, що відповідач по справі [PERSON] має можливість сплачувати аліменти на утримання своєї дитини - повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який продовжує навчання, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги. При визначенні розміру аліментів суд враховує суть позовних вимог [PERSON] , матеріальний стан сторін по справі, третьої особи та дитини, яка навчається на денній, бюджетній, прискореній формі навчання, термін закінчення навчання, у зв`язку з навчанням дитина об`єктивно потребує матеріальної допомоги, отримувану від батька [PERSON] на даний час матеріальну допомогу у зв`язку з навчанням позивач у справі вважає недостатньою, те, що обоє батьків повинні надавати допомогу на навчання дитини, майновий стан відповідача [PERSON] , який офіційно працює та отримує заробітну плату та плату за оренду належної йому земельної ділянки, розмір отримуваного ним доходу та розмір утримань із його доходу у вигляді утримання аліментів на користь [PERSON] та [PERSON] , яка ще є неповнолітньою, його сімейний стан, оскільки [PERSON] одружений, інших неповнолітніх дітей, крім [PERSON] , яка з ним не проживає, він не має, у складі його сім`ї згідно довідки виконавчого комітету Рокитянської сільської ради від 16.09.2019 року немає неповнолітніх осіб та осіб, яких він повинен утримувати в силу закону, [PERSON] має працездатний вік, і в сукупності цих обставин суд, з урахуванням ст.ст.182,199,200 СК України приходить до висновку, що [PERSON] як батько повнолітньої дитини, яка продовжує навчання [PERSON] може надавати матеріальну допомогу дитині, яка продовжує навчання та з урахуванням вищевикладених обставин, майнового та сімейного стану відповідача, суд приходить до висновку, що є передбачені підстави для задоволення позовних вимог в частині розміру стягнення аліментів з відповідача та користь позивача і необхідно стягнути з відповідача у справі [PERSON] аліменти на користь повнолітньої дитини, що продовжує навчання - сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 03.06.2019 року (дата звернення до суду з даним позовом) і до закінчення дитиною навчання - до 30.06.2020 року, що забезпечить справедливий матеріальний стан сторін після стягнення аліментів, враховуючи положення ч.2 ст.200 СК України. Разом з цим, суд не може погодитися з посиланням позивача [PERSON] у прохальній частині позову про необхідність стягнення аліментів з відповідача [PERSON] до досягнення ним 23 років (як по суті вбачається з прохальної частини позову), оскільки вказане посилання є безпідставним, враховуючи положення ст.199 СК України та те, що термін закінчення повнолітньою дитиною [PERSON] навчання (30.06.2020 року) настає раніше, ніж цій дитині виповниться 23 роки. Отже, з урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання підлягають частковому задоволенню. За загальним правилом, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, а у разі відмови в позові - на відповідача. Поряд з цим, згідно частини 3 цієї статті, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог щодо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною шостою статті 141 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З урахуванням даної процесуальної норми та того, що позивач у справі звільнений від сплати судового збору за категорією справ про стягнення аліментів, а відповідач у справі [PERSON] є учасником бойових дій, що підтверджено належними доказами та відповідно, в силу ст.5 Закону України «Про судовий збір» та роз`яснень, що викладені в постанові Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №572/2088/17 звільнений від сплати судового збору, судові витрати у справі в розмірі 768 грн.40 коп. належить компенсувати за рахунок держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved