Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначається, що [PERSON] є власником житлового будинку з будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS]. За вказаною адресою також зареєстрований рідний син позивача [PERSON] На даний час відповідач вже понад вісім років за вказаною адресою не проживає, зв'язок із ним втрачений, його адреса проживання позивачу невідома, при цьому добровільно з реєстрації відповідач не знімається та комунальні платежі не сплачує, що перешкоджає позивачу в реалізації у повній мірі права власності на зазначений житловий будинок. За таких обставин, позивач вимушений звернутися до суду із зазначеним позовом за захистом своїх прав. У судове засідання позивач не з'явився, надав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань від нього не надійшло, відзив на позов він також не подав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку із неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки ним не повідомлялися, відзиву на позову він не подав, а позивач не заперечував проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, про що судом була постановлена відповідна ухвала. Розглянувши позовну заяву в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно і об'єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані суду докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] підставі договору дарування житлового будинку з будівлями від 17.11.2004, посвідченого приватним нотаріусом Кремінського районного нотаріального округу Луганської області Недбайло Л.М., набув права власності на житловий будинок з будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS], що також підтверджується витягами з Державного реєстру правочинів № 324162 від 17.11.2004 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6211029 від 14.01.2005, виданого Комунальним підприємством «Кремінське районне бюро технічної інвентаризації» (а.с. 8, 9, 10). Відповідно до довідки про склад сім'ї, виданої виконавчим комітетом Кудряшівської сільської ради Луганської області № 360 від 04.07.2018, позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. У зазначеному будинку також зареєстрований син власника [PERSON], який фактично за даною адресою не проживає з 2010 року по теперішній час, що також підтверджується актом обстеження сім'ї [PERSON] на предмет проживання сім'ї від 23.07.2018, складеного комісією Кудряшівської сільської ради, та довідкою Кудряшівської сільської ради Кремінського району Луганської області № 115 від 31.07.2018 (а.с. 11, 12, 16, 17, 18). Як зазначається у ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв'язку з цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку за адресою: [ADDRESS], в якому залишається зареєстрованим його син - відповідач [PERSON], який з 2010 року за вказаною адресою не проживає, що позбавляє позивача права вільно користуватися та розпоряджатися належною йому власністю. Враховуючи зазначені обставини, а також той факт, що [PERSON] не проживає за адресою своєї реєстрації понад один рік, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні актом обстеження сім'ї [PERSON] на предмет проживання сім'ї від 23.07.2018 та довідкою про склад сім'ї виконавчого комітету Кудряшівської сільської ради Луганської області № 360 від 04.07.2018, а також довідкою Кудряшівської сільської ради № 115 від 31.07.2018, суд дійшов висновку, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved