Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця» (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просив стягнути з відповідача на свою користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 03 серпня 2017 року по 23 березня 2018 року в сумі 206 930, 28 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, зокрема, в частині стягнення з відповідача коштів в розмірі 444 396, 63 грн. У вказаній частині рішення підлягало негайному виконанню в частині виплати заробітної плати у межах суми платежу за один місяць. Рішення суду набрало законної сили 08 липня 2016 року, 18 липня 2016 року позивачем отримано виконавчий лист. 05 серпня 2016 року державним виконавцем постановою відмовлено у відкритті виконавчого провадження за виконавчим листом позивача. Вказана постанова в подальшому була скасована. Крім того, відповідачем також оскаржувалось рішення суду від 08 липня 2016 року, яке за результатами апеляційного та касаційного перегляду в частині виплати середнього заробітку було залишене без змін. Після повернення справи з касаційної інстанції позивачем було видано виконавчий лист про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. За вказаним виконавчим листом 06 січня 2017 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження. Рішення суду в частині стягнення з відповідача коштів було виконано останнім лише 04 квітня 2017 року. Рішення в частині поновлення на роботі на час звернення до суду із вказаним позовом відповідачем не виконано взагалі. При цьому, обґрунтовуючи зміст позовних вимог, позивач посилається на ст. 236 КЗпП України та вважає, що середній заробіток за час затримки відповідачем виконання рішення суду в частині поновлення на роботі має бути сплачений останньому та становить за період з 03 серпня 2017 року по 23 березня 2018 року в сумі 240 373, 94 грн. При цьому вказана сума обрахована відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100. Крім того, позивач зазначає, що до 20 грудня 2017 року працював в Апараті виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) та отримував заробітну плату, розмір якої (33 443, 66 грн.) позивачем було вирахувано із загальної сум розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. У зв'язку з вище викладеним, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. 29 березня 2018 року по справі відкрито провадження, прийнято рішення про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін по справі, відповідачу встановлено строк для надання відзиву. 10 травня 2018 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначив, що позивач не з'явився 09 липня 2016 року до робочого місця, не приступив до виконання своїх обов'язків, крім того, не надав трудової книжки для проставлення відповідних відміток. Крім того, позивачем не надано доказів того, що останньому створюються перешкоди щодо допуску його до виконання трудових обов'язків. До виконавчої служби позивач не звертався з приводу невиконання рішення суду в частині поновлення його на займаній посаді у відповідача. Також зазначив, що виконання позивачем своїх обов'язків регулюється зокрема, контрактом. Укладеним між Міністерством інфраструктури України та позивачем 13 лютого 2012 року, 14 лютого 2017 року термін дії Контракту закінчився, у зв'язку з чим виконати рішення в частині поновлення позивача на займаній посаді неможливо. Зазначає, що позивач, відповідно до умов Контракту, не звертався до відповідача з пропозицією щодо продовження терміну його дії. Також зазначає, що позивач має основне місце роботи, не вчиняє жодних дій щодо виконання рішення суду. Таким чином відповідач вважає, що законні права та інтереси позивача порушені не були, доказів протилежного позивач не надав, обрав невірний спосіб захисту порушеного права. В задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі у зв'язку з їх незаконністю та необґрунтованістю. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, які підтверджені наданими сторонами доказами по справі. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року позивні вимоги [PERSON] до Кабінету Міністрів України, Міністерства інфраструктури України, Державної адміністрації залізничного транспорту України, Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця», Голови комісії з реорганізації у зв'язку із злиттям ДТГО «ПЗЗ», задоволено частково, зокрема, поновлено [PERSON] на посаді начальника ДТГО «ПЗЗ» з 25 березня 2015 року на умовах, визначених Контрактом № 5-IV від 13 лютого 2012 року, укладеного між Міністерством інфраструктури України та [PERSON] та Додатковими угодами до Контракту. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2016 року в частині, що стосується поновлення позивача на займаній посаді рішення Шевченківського районного суду м. Києва залишено без змін. Оскільки в частині щодо поновлення [PERSON] на посаді начальника Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця» з 25 березня 2015 року допущено негайне виконання рішення суду, позивач 18 липня 2016 року отримав виконавчий лист щодо виконання рішення суду в цій частині. 04 серпня 2016 року постановою державного виконавця було відмовлено у відкритті виконавчого провадження за вказаним виконавчим листом на підставі п. 4 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження». Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року, постанову державного виконавця від 04 серпня 2016 року визнано неправомірною та скасовано. Крім того, 02 серпня 2017 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва позовні вимоги [PERSON] до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток в сумі 285 005, 93 грн. Вказаним рішенням суду, зокрема, встановлено той факт, що рішення суду від 08 липня 2016 року не виконано без поважних причин. Середній заробіток стягнуто з відповідача по 02.08.2017. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2017 року вказане рішення суду залишено без змін. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 7 ст. 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Положеннями ст. 236 КЗпП України визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок). Згідно п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу III Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Відповідна правова позиція міститься і в постановах судових палат у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України від 1 липня 2015 р. у справі N 6-435цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-648цс15, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України. При цьому, згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Положеннями ч. 1, 4 ст. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). З врахуванням наведеного, в судовому засіданні встановлено, що рішення суду представником відповідача не надано до матеріалів справи доказів того, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2016 року про поновлення [PERSON] на роботі відповідачем виконано. при цьому, до матеріалів справи не надано доказів того, що останнім вчинялись будь-які дії, спрямовані на виконання вище вказаного рішення. При цьому, ст. 236 КЗпП України не містить застережень з приводу того, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, в разі, якщо працівник не вчинив додаткові дії, в цьому випадку - пред'явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі, чи інших дій, спрямованих на безпосереднє виконання своїх посадових обов'язків. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі є обґрунтованими та такими, що підлягаю задоволенню. При розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду суд враховує наступне. Відповідно до Розрахунку середньої заробітної плати [PERSON] від 25.05.2015 № ПА-5/250, середньогодинна заробітна плата становить 185, 94 грн. З відповіді на адвокатський запит представника позивача від 16.06.2017 № Н-3/36-Р вбачається, що середньогодинна заробітна плата позивача, розрахована відповідно до Постанови КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати». Становить 185, 94 грн. Крім того, для працівників Управління залізниці розпорядженням Південно-Західної залізниці від 03.11.2014 №Н-2/49і затверджено графік роботи на 2015 рік при п'ятиденному робочому тижні з двома вихідними днями, графом дотримується норма часу сорокагодинного робочого тижня, при цьому, тривалість щоденної роботи нерівномірна (понеділок-четвер - 8, 25 год., п'ятниця - 7 год.). нарахування заробітної плати працівникам Управління залізниці здійснюється погодинно та пропорційно відпрацьованого часу. Відповідно до Довідки про середньоденну заробітну плату від 13.02.2018 № 09/030-27, наданої Апаратом виконавчого органу КМР (КМДА), середньоденна заробітна плата позивача складає 344, 78 грн. Також з Довідки вбачається, що позивач з 02 лютого 2016 року по 20 грудня 2017 року займав посаду Головного спеціаліста в Апараті ВО КМР (КМДА), форма працевлаштування - основна. З врахуванням наведеного, суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, знаходить його обґрунтованим. Відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 03 серпня 2017 року по 23 березня 2018 року в сумі 206 930, 28 грн. (з вирахуванням 33 443, 66 грн. - заробітної плати, яку позивач отримував на іншій роботі). Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 2069, 30 грн. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Враховуючи наведене та

Outcome: approved