Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики, а сааме просив стягнути грошові кошти в розмірі 386 250, 00 грн., відсотки в розмірі 443319,78 грн., інфляційні витрати в розмірі 166700, 68 грн., три відсотки річних в розмірі 41175,00 грн., судового збору в розмірі 9 605,00 грн, а також витрат на надання правничої допомоги в розмірі 17 000 грн. Позивач обгрунтовує позовні вимоги тим, що 21.01.2016 відповідач звернувся до нього з проханням позичити йому 386 250,00 грн. на придбання, з його слів, однокімнатної квартири в м. Києві та налагодження власного бізнесу. Враховуючи, що позивач добре знав відповідача погодився позичити йому таку суму грошів, за умови повернення йому зазначеної суми до 12.02.2016. Саме на цих умовах вони уклали договір позики, про що відповідач власноруч написав розписку в присутності двох свідків. Однак відповідач свої зобовязання за договором (розпискою) не виконав, борг не повернув. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути гроші. В січні 2019 року відповідач зателефонував та пообіцяв, що найближчим часом розрахується, але цього не відбулось. Тому позивач вимушений звернутися до суду за захистом свого порушенного права. Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 15 листопада 2019 року в справі відкрито загальне позовне провадження. 27.04.2020 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника. 04.05.2020 від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи. 03.06.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому позивач просить в його задоволенні відмовити, з підстав недоведеності позовних вимог. Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 30.09.2020 позовну заяву залишено без руху. 15.06.2021 позивачем на виконання ухвали суду про залишення позову без руху від 30.09.2020 усунуто недоліки. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав просив його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у позові відмовити з підстав викладених у відзиві на позов, а саме позивачем пропущено строк позовної давності, а наданий позивачем договір позики не є доказом боргових зобов`язань відповідача перед позивачем, а навпаки свідчить, що позивач є позичальником коштів. Дослідивши матеріали справи, заслухавши сторони, проаналізувавши надані докази, суд дійшов такого висновку. З наданої копії договору позики від 04.06.2015 (12.01.2016), вбачається, що [PERSON] , як «позикодавець» та [PERSON] «позичальник», уклали договір про таке: позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передала у власність позичальникові гроші в сумі 386 250 грн., що на день передачі грошей відповідала еквівалентові суми 15000 доларів. Остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 12.02.2016. З пояснень сторін у судовому засіданні, вбачається, що датою укладення договору позики є 12.01.2016. У відповідності до ч. 2, ч. 3 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Цивільний кодекс України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Але, факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином не доведений, документально не підтверджений, оскільки відповідно до наданого договору позики позивач є позичальником, а відповідач є позикодавцем. За своєю суттю договір позики який укладається між позичальником та позикодавцем є документом, який підтверджує, як його укладання, так і умови договору, а також засвідчує отримання позичальником певної грошової суми від позикодавця. Отже, подаючи позов, позивач реалізовував передбачене законом право на звернення до суду, оскільки вважав порушеними свої права та законні інтереси. Водночас, гарантоване статтею 55 Конституції України та ЦПК України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. За таких обставин суд не знаходить підстав для задоволення позову, оскільки обставини, на які посилається позивач як на підставу позову не стосуються його індивідуально виражених прав або інтересів. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом не приймається до уваги позиція позивача, що сторони не є українцями, що вони погано розуміють українську мову і помилилися при написанні прізвищ в графах у розписці, як необґрунтована. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed