Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним. Свій позов обґрунтовує тим, що 27.06.2013 року рішенням Луцького міськрайонного суду стягнуио з нього в користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 84456,42 грн. та 844,56 грн. судового збору. Вказує, що про існування даного заочного рішення він дізнався, коли за місцем його роботи надійшов виконавчий лист про звернення стягнення на його заробітну плату. Крім того, після ознайомлення з матеріалами цивільної справи йому стало відомо про наявність кредитного договору, укладеного від його імені з відповідачем. Позивач зазначає, що даний договір він не підписував, у звязку з чим просить суд визнати недійсним вищевказаний кредитний договір. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, з підстав викладених в позовній заяві. Просили суд позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні за безпідставністю вимог. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 26.06.2007 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого, останній отримав кредит у розмірі 19620,70 грн., зі сплатою 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26.06.2010 р. включно. [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір, підтверджується підписом у заяві. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 27.06.2013 року стягнути з [PERSON], в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 84456,42 грн. заборгованості за кредитним договором та 844,56 грн. судового збору. Відповідно до ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою\~третьою, пятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.1, ч. 3\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У відповідності до\~ст.11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України.) Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення (ст. 212 ЦПК України). Позивач всупереч\~ст. 60 ЦПК України\~не представив суду доказів, які б свідчили, що оспорюваний договір він не укладав та не підписувався. А тому, дослідивши зібрані та досліджені по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Outcome: dismissed