Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-18 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся 09 серпня 2018 року до суду з позовом до [PERSON] , в якому, після зміни предмету позову 26 грудня 2018 року просить, визнати квартиру [ADDRESS] спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] . Визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Мотивує свої вимоги тим, що 01.06.2007 року позивач зареєстрував шлюб зі [PERSON] . Під час перебування у шлюбі позивачем придбано квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] загальною площею 127,1 кв.м., житловою площею 61,9 кв.м. Право власності на вказану квартиру зареєстровано за позивачем 17.03.2010 року, тобто під час перебування у шлюбі. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07.09.2018 року. Провадження у справі відкрито 28 вересня 2018 року, встановлено загальний порядок розгляду справи. Відзив на позов відповідачем не подавався. 11 січня 2019 року судом закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. Ухвалою суду від 19 червня 2019 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити повністю. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, просила відступити при поділі майна від рівності часток, зважаючи на наявність у відповідача неповнолітньої дитини та виділити відповідачеві 2/3 частки у спільному майні. При цьому, представник відповідача пояснила, що питання стягнення аліментів з позивача її довірителем не піднімалося, з позовом про стягнення аліментів вона не зверталась. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. 01.06.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеси зареєстровано шлюб між сторонами, а/з 391. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07.09.2018 року, яке набуло чинності 09.10.2018 року. 06 серпня 2003 [INFO] народилась [PERSON] , батьком якої відповідно до свідоцтва про встановлення батьківства визнано [PERSON] . Під час перебування у шлюбі позивачем придбано квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] загальною площею 127,1 кв.м., житловою площею 61,9 кв.м. Право власності на вказану квартиру зареєстровано за позивачем 17.03.2010 року, тобто під час перебування у шлюбі. Згідно ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, придбане подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності. У відповідності до ст.68 ч. 1 СК України, розірвання шлюбу не припиняє право спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. В п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60. 69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. На підставі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними. За таких обставин, суд вважає доведеним те, що квартира [ADDRESS] є спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] ,так як придбана в період перебування сторін в шлюбі. За змістом ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ним в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Суд критично відноситься до твердження відповідачки, що під час поділу спільного майна їй належить виділити 2/3 частки від спільного майна. Так, відповідно до ч.2,3 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Однак, відповідачем не наведено жодних істотних підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя при вирішенні спору про поділ майна. Крім того, відповідач взагалі не ставила питання про стягнення аліментів з позивача на утримання дитини, яка мешкає з нею. За таких обставин, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про поділ спільного майна в рівних частинах, а тому задовольняє позов повністю.

Outcome: approved