Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-22 00:00:00

[PERSON] звернувся в лютому 2016 року суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю 1/2 частки будинку [ADDRESS] шляхом зобов'язання [PERSON] не чинити опір та надати доступ до вищевказаного майна [PERSON] та іншим особам, в тому числі для проведення всіх необхідних дій щодо виготовлення технічних та інших правовстановлюючих документів, стягнення судових витрат. Позивач та його представник просили позов задовольнити, з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач заперечила щодо задоволення позовних вимог. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що попередньо згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 15.02.2006 року, власником домоволодіння [ADDRESS] був зареєстрований [PERSON] (а.с.6-7). Однак, рішенням Івано-Франківського міського суду від 28.08.2014 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 01.12.2014р., житловий будинок [ADDRESS] був поділений між [PERSON] та [PERSON], а саме виділено [PERSON] в натурі частинку будинку - кімнату №1-3, кухню №1-2 та веранду І, а [PERSON] відповідно кімнату №1-1, №1-4, кухню №1-6, коридор №1-5 (а.с.13-15, 42-45). Відповідно до наявності поділу житлового будинку між колишнім подружжям, позивач мав намір виготовити технічний паспорт на виділену йому частину, отримати поштову адресу та зареєструвати таке право власності у встановленому порядку (а.с.17, 16), однак доступу за його поясненнями та доводами, до власної частки будинку він не має, а також не пускає відповідач і представників організації для обмірів його частки з виготовленням технічної документації. Натомість відповідач в судових засіданнях усно заперечила створення таких перешкод позивачу, в т.ч. з підстав зазначених в письмовому запереченні. Суду пояснила, що даний спірний будинок був подарований їй ще до укладення шлюбу, а Свідоцтво про право власності на домоволодіння №7 по вул.. Живописна в с.Вовчинці видане [PERSON] не було скасоване судом тільки з формальних підстав - спливу строків позовної давності (рішення від 26.05.2008р., залишено без змін), тому даний спір не був вирішений по суті. Окрім того позивач довший час не проживав у цьому будинку, не вкладав у дане майно, тому частку майна відповідачу може бути збільшено, залишивши позивачу щонайменшу частку. Такі доводи відповідача суд відхиляє, оскільки обставини встановлені рішеннями судів не підлягають доведенню за ст..61 ЦПК України, а поділ житлового будинку вже проведено між колишнім подружжям, тому суд не визначає в дані й справі будь-які частки чи власність, а предметом спору є усунення перешкод у користуванні набутою за рішенням суду власністю. За вимогами ст..391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Разом з тим, вимоги позову в частині зазначення позивачем власності на 1/2 частку житлового будинку, не підтверджені набуття такої частки у вставноленому порядку в т.ч. за рішенням суду, тому суд, з встановлених обставин справи, вважає, що слід задовольнити вимоги щодо усунення перешкоди позивачу у користуванні його власністю, а саме: кімнатою 1-3 площею 14,5 м.кв., кухнею 1-2 площею 14,8 м.кв. та верандою І площею 10,8 м.кв. в будинку [ADDRESS] (а не 1/2 часткою будинку). З врахуванням наявного спору, суд вважає доведеними позовні вимоги про створення перешкод зі сторони відповідача, в користуванні приміщень, що належать позивачу, це також і підтверджено наданими позивачем доказами, а саме звернення [PERSON] до правоохоронних органів та перевірку його звернень. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі вищевказаного та ст. 391 ЦК України та

Outcome: partial