Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач ) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просила визнати відповідача таким, що втратив користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу на підставі ордеру № 350 від 16.06.1993 на право заняття житлового приміщення в сімейному гуртожитку для тимчасового проживання належить квартира [ADDRESS] (далі по тексту - квартира, нерухоме майно). Згідно Довідки про склад сім`ї виданої Шевченківською РДА у вказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] , донька [PERSON] , колишній чоловік позивача [PERSON] , донька [PERSON] . 26.04.2007 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, а з 2008 року відповідач не проживає у вказаній квартирі, не сплачує комунальні послуги, не бере участі в утриманні зазначеного майна. За таких обставин, позивач вважає, що відповідач втратив право користування вказаною квартирою, а тому на підставі ст. 64 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України звернувся до суду з вказаним позовом. Від відповідача відзив не надходив. 25.01.2019 ухвалою суду відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання, сторонам встановлено строки для надання заяв по суті справи. 15.04.2019 ухвалою суду задоволено заяву позивача про виклик свідків [PERSON] , [PERSON] . 27.05.2019 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі. Судом вживалися заходи щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи належним чином, на адресу відповідача направлялась копія ухвали про відкриття провадження по справі та судові повістки. Так, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно положень ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. З врахуванням тієї обставини, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, причини неявки суду не повідомив, відзиву проти позовної заяви не надав, а також того, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд постановив ухвалу про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних у справі даних та доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав. При цьому, положеннями ч.1 ст.15 ЦК України визначено, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 26.04.2007 Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис № 295. Відповідно до Довідки № 109-109/ОПП/ПС-3425 від 12.07.2018, наданої Шевченківською РДА, у спірній квартирі зареєстровані - [PERSON] - з 09.07.1993, [PERSON] - з 26.02.21194, [PERSON] - з 16.08.1996, [PERSON] - з 03.04.1999. Позивач, обґрунтовуючи зміст позовних вимог вказує, що після розірвання шлюбу колишній чоловік не проживав у спірній квартирі. При цьому, оскільки відповідач з моменту розірвання шлюбу не є членом сім`ї позивача, у спірній квартирі не живе більше року, житлово-комунальні послуги не сплачує, участь в утриманні квартири не бере та не проживає в ній понад рік, то є таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] на підставі ст. 405 ЦК України. Так, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] проживає в квартирі [ADDRESS] на підставі Ордеру № 350 на право зайняття жилого приміщення в сімейному гуртожитку для тимчасового проживання. Жиле приміщення на момент видачі ордеру перебувало у віданні ЖКК ГКБ «Київреконтрукція». Підстава для надання жилого приміщення: рішення адміністрації профсоюзного комітету і СТК від 15.03.1993 № 12. Жиле приміщення надане позивачу у користування у зв`язку з робою у вказаній організації. При цьому, доказів того, що позивачем вказана квартира була приватизована, до матеріалів справи не надано. За таких обставин в судовому засіданні встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані Житловим України, оскільки виникли з підстав надання ордеру на жиле приміщення в державному та/або комунальному житловому фонді, і з фактичного договір найму житлового приміщення державного та/або комунального житлового фонду, і на них не поширюються положення , що регулюють житлової правовідносини у жилих приміщеннях приватного фонду. Так, згідно ч. 1 ст. 9 ЖК УРСР, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Положеннями ч. 1 ст. 58 ЖК УРСР визначено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Згідно ч. 1 ст. 129 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно ч. 1 ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. При цьому, відповідно вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (ч. 2 ст. 264 ЦПК України). Враховуючи вище викладене, в судовому засіданні встановлено, що позивач вселилась у жиле приміщення на підставі Ордеру, при цьому, не є власником спірного жилого приміщення, а отже стаття 405 ЦК України до правовідносин, які виникли між сторонами, застосована бути не може. Крім того, позивач, в силу вимог ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України не надав доказів того, що вона є особою, якій надано право на звернення до суду в порядку ст. 71, 72 ЖК УРСР. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог та відмову в їх задоволенні. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed