Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

[PERSON] (далі також може вживатися як позивач, Позичальник) звернулась в суд з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі також може вживатись як відповідач, ПАТ «УкрСиббанк», Банк, Кредитор), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Інспекція з питань захисту прав споживачів у Тернопільської області, про визнання недійсними кредитного договору, іпотечного договору, скасування заборони на відчуження нерухомого майна та застосування наслідків недійсності договору. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що у 2007 році вона вирішила отримати кредит у банківській установі на придбання житла. У зв`язку з цим, вона звернулась до акціонерного комерційного інноваційного банку «Укрсиббанк» (далі АКІБ «Укрсиббанк»), котре в подальшому було реорганізовано в ПАТ «УкрСиббанк». Працівники цього підприємства запевнили її у тому, що найвигіднішою для неї буде ситуація, коли вона отримає кредитні кошти у іноземній валюті, а саме: у швейцарських франках. При цьому вони її запевнили, що на всьому проміжку кредитування, офіційний курс цієї валюти до української гривні не перевищуватиме 5 грн. за 1 швейцарський франк. Повіривши цьому, [PERSON] , 16 серпня 2007 року підписала з АКІБ «Укрсиббанк» договір про надання споживчого кредиту № 11199235000. В забезпечення зобов`язань за цим договором було укладено договір іпотеки. На виконання цього договору їй були передані грошові кошти у національній валюті - гривні, а не у іноземній та в сумі значно нижчій, ніж це було зазначено у договорі. Позивач вважає, що при укладенні вказаного договору про надання споживчого кредиту Банк вдався до нечесної підприємницької практики та зловживаючи правами кредитора ввів в оману її, як споживача банківських послуг, щодо істотних умов цього правочину, а також включив до нього умови, котрі є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення її становища. Це, відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання цього договору недійсним. Звертає увагу на те, що: перед укладення договору їй не було надано окремий письмовий документ у якому були б зазначені відомості про які іде мова у частині 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; у договорі немає детального розпису загальної вартості кредиту, що відповідає частині 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; з договору та графіку погашення заборгованості неможливо визначити суму відсотків, що підлягають до сплати кожного місяця, а також які потрібно буде сплатити за весь час користування кредитним коштами; графік погашення кредиту, котрий є невід`ємною частиною кредитного договору, не відповідає частині 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пунктам 3.2., 3.3., 3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту; ціна кредитного договору є несправедливою, оскільки до нього включено пункт 5.2., котрий місить несправедливі умови та згідно якого Банк має право на збільшення процентної ставки у разі дефляційних процесі, тоді як дзеркальної норми для зменшення такої ставки у разі інфляції, не передбачено; Банк зазначив валюту кредиту у нечіткий, незрозумілий та двозначний спосіб; поточний рахунок на який повинні були бути спрямовані кредитні кошти на момент укладення кредитного договору не існував; на момент укладення кредитного договору ПАТ «УкрСиббанк» не мало наміру видавати їй кошти у іноземній валюті, про що в черговий раз свідчить факт відсутності виходу за міжбанківські торги; Банк здійснив валютне кредитування без генеральної ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій або без письмового дозволу НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями. Зважаючи на не, що договір іпотеки є забезпеченням зобов`язання та має похідний від нього характер, і цей договір слід визнати недійсним, вважає [PERSON] . При цьому також просить скасувати заборону на відчуження предмету іпотеки. 17 листопада 2016 року, за заявою представника позивача, судом було замінено третю особу її правонаступником - Головним управлінням Держпродспоживслужби в Тернопільській області. (т. 1 а.с. 43, 44) Представник відповідача подав відзив (заперечення, письмові пояснення) у яких вказані вимоги заперечує, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, а тому у задоволені прозову просить відмовити. Вказує, що перед підписанням кредитного договору з позивачем їй було надано інформаційний лист, відповідно до вимог, в тому числі, пункту 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача», на підтвердження чого у кредитному договорі міститься відповідний пункт - 7.12. Також зазначає, що у позивача було наявне право відкликати згоду на укладення кредитного договору протягом чотирнадцяти днів з моменту його підписання, відповідно до частини 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Окрім цього, рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області з [PERSON] в користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором. Також представник відповідача подав заяву про застосування наслідків пропуску позовної давності. 01 червня 2017 року судом постановлено ухвалу та призначено у справі бухгалтерсько-фінансову експертизу, на час проведення якої провадження у справі зупинено. (т. 1 а.с. 169-171) 11 квітня 2018 року провадження у справі поновлено про що постановлено відповідну ухвалу. (т. 1 а.с. 197) У поясненнях щодо позову представник третьої особи зазначає, що правовідносини, котрі виникли між сторонами регулюються Законом України «Про споживче кредитування», а не Законом України «Про захист прав споживачів». Також вказує, що позивач не зверталась до Головного управління Держпродспоживслужби в Тернопільській області, а тому ця юридична особа є неналежним учасником по справі, вважає її представник. Представник позивача - Хлєбніков С.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові. Представник ПАТ «УкрСиббанк» у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з мотивів, викладених у відзиві та доповненнях до нього (запереченнях, письмових поясненнях). Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, попередньо подавши заяву про розгляд справи за його відсутності. (т. 1 а.с. 254) Заслухавши пояснення учасників, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини: 14 серпня 2007 року [PERSON] подала до АКІБ «Укрсиббанк» заяву у якій просила надати їй кредит в сумі 60'000 швейцарських франків під 8,99 % річних на 252 місяці. (т. 1 а.с. 8-10) 16 серпня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 11199235000 (далі також може вживатися як Кредитний договір). Згідно пунктів 1.1., 1.2.2., 1.4., 1,5 Кредитного договору, Банк зобов`язався надати позивачу кредитні кошти в іноземній валюті - швейцарських франках у сумі 60'000, що дорівнює 250'780,92 грн., шляхом зарахування коштів на поточний рахунок Позичальника № [NUMBER] , а останній в свою чергу зобов`язався прийняти, належним чином використати і повернути ці кошти та сплатити плату за користування ними у порядку, розмірі та на умовах, встановлених графіком погашення кредиту згідно Додатку № 1 до договору (якщо такий укладений), але у будь-якому випадку не пізніше 15 серпня 2028 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору та згідно умов відповідної угоди з цільовим призначенням на купівлю трикімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (далі також може вживатись як Квартира). У пункті 1.3.1. Кредитного договору сторони погодили, що за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 8,99 % річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування, розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов договору. У випадку, якщо Банк не повідомив Позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць, строку кредитування відповідно до умов договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором в попередньому місяці. Згідно пункту 1.3.2., частини 1 пункту 5.2. Кредитного договору, сторони домовились, що за умовами цього договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із таких обставин: порушення Позичальником кредитної дисципліни (зокрема, неналежного виконання умов цього Договору та/або умов договорів, за яким надано забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за цим Договором); та/або погіршення фінансового стану Позичальника, документально підтвердженого в результаті щорічного моніторингу, що проводиться Банком відповідно до внутрішніх нормативних документів на підставі довідки про доходи тощо, а також даних щодо дотримання Позичальником кредитної дисципліни (зокрема, своєчасного погашення заборгованості та/або виконання інших зобов`язань Позичальника за цим Договором); та/або здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та/або кредитами, або зміни у грошово-кредитній політиці НБУ (наприклад, девальвація курсу гривні до курсу долара США більше ніж на 5% у порівнянні з курсом гривні до долара США, установленого НБУ на дату укладення цього Договору чи останнього перегляду процентної ставки; підвищення ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ); та/або підви\-щення ставки на 3 (три) відсоткових пункту за бланковими кредитами «овернайт» НБУ з дати укладення цього До\-говору чи останнього перегляду процентної ставки. Також у договорі міститься пункт 7.12. згідно якого сторони домовилися вважати, що, уклавши Кредитний договір, Позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами договору, підтверджує свої права та обов`язки за ним і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і Позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладанням цього Договору отримав від Банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів». Також позивач та відповідач підписали додаток № 1 до Кредитного договору, тобто графік погашення кредиту. (т. 1 а.с. 11-13) Вказаний графік відображає три позиції. Перша - це порядковий номер, друга, - дату погашення (місяць, число, рік) та третя, - залишок заборгованості. В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором було укладено договір поруки № 1 від 16 серпня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] (т. 1 а.с. 92), а також іпотечний договір від 16 серпня 2007 року, згідно якого в іпотеку було передано Квартиру. (т. 1 а.с. 94) 16 серпня 2007 року з рахунку Банку (№ [NUMBER] ) на рахунок позивача ( [NUMBER] ) були перераховані кошти в сумі 60'000 швейцарських франків, що еквівалентно 249'235,68 грн. Вказане підтверджується меморіальним ордером № 0606154598 від 16 серпня 2007 року, випискою за кредитним договором з 16 серпня 2007 року по 24 січня 2017 року, довідкою про рух по рахунку № [NUMBER] (т. 1 а.с. 72, 98-114, 115-117) Квартиру [PERSON] набула, цього ж дня, тобто 16 серпня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу за 302'700 грн. (т. 1 а.с. 14) З 16 серпня 2007 року до 16 квітня 2014 року позивач вносила кошти на виконання умов Кредитного договору, що підтверджується розрахунком заборгованості. Кошти вносились у іноземній валюті - швейцарських франках. (т. 1 а.с. 130-131) 12 жовтня 2016 року, заочним рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області у справі № 597/981/16-ц задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] та [PERSON] і стягнуто з них в користь банку 1'035'370,08 грн. заборгованості за Кредитним договором, яка складається з кредитної заборгованості в сумі 35'329,26 швейцарських франків, заборгованості по відсотках в сумі 2'708,34 швейцарських франка, 1'355,09 грн. пені за прострочення сплати кредиту, 7'835,33 грн. пені за прострочення сплати відсотків. (т. 1 а.с. 33-34) 28 листопада 2016 року вказане заочне рішення було скасовано, а справу призначено до розгляду про що Заліщицьким районним судом Тернопільської області постановлено відповідну ухвалу в справі № 597/981/16-ц. (т. 1 а.с. 51) Відповідно до ухвали Заліщицьким районним судом Тернопільської області від 07 грудня 2016 року, вказану справу передано до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області. На момент ухвалення даного рішення її розгляд не завершено. Як убачається з висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 631/17/298/299/18-22 від 15 березня 2018 року, призначеної судом, експертами зроблено наступні висновки: в результаті проведеного дослідження встановити, на підставі яких первинних документів ПАТ «УкрСиббанк» відкрив поточний рахунок № [NUMBER] в іноземній валюті на ім`я [PERSON] , ІПН [NUMBER] , та які умови його обслуговування узгоджені з Протоковською Л.В немає можливості в зв`язку з їх відсутністю; належність поточного рахунку в іноземній валюті № [NUMBER] , МФО 351005, що відкритий у ПАТ «УкрСиббанк», саме [PERSON] , ІПН [NUMBER] , не підтверджуються; наявність суми необхідної для надання кредиту в безготівковому порядку [PERSON] , ІПН [NUMBER] , в розмірі 60'000 швейцарських франків на рахунку № [NUMBER] , МФО 351005, що належить ПАТ «УкрСиббанк» станом на 16 серпня 2007 року наявними документами б матеріалах справи не підтверджується; наявність суми необхідної для надання кредиту в безготівковому порядку [PERSON] , ІПН [NUMBER] , в розмірі 60'000 швейцарських франків на рахунку № [NUMBER] , МФО 351005, що належить ПАТ «УкрСиббанк» станом на 16 серпня 2007 року наявними документами матеріалах справи не підтверджується; наявність суми, необхідної для надання кредиту готівкою [PERSON] , ІПН [NUMBER] , в розмірі 60'000 швейцарських франків у касі відділень: № 340 АКІБ «УкрСиббанк» м. Тернополя станом на 16 серпня 2007 року наявними в матеріалах справи бухгалтерськими та первинними документами не підтверджується; здійснення ПАТ «УкрСиббанк» безготівкового перерахування швейцарських франків [PERSON] , ІПН [NUMBER] , за кредитним договором № 11199235000 від 16 серпня 2007 року, з будь якого рахунку (як з № [NUMBER] так і з № [NUMBER] ) бухгалтерськими та первинними документами не підтверджується; отримання [PERSON] кредитних коштів в розмірі 60'000 швейцарських франків готівкою або здійснення нею безготівкового переказу для продажу на міжбанківському валютному ринку України з поточного рахунку № [NUMBER] , МФО 351005, наявними бухгалтерськими та первинними документами не підтверджується; встановити, чи була відображена ПАТ «УкрСиббанк» видача кредитів у швейцарських франках фізичним особам на строк понад 10 років у щоденній формі статистичної звітності № 31 ОД «Звіт про суми і вартість кредитів (у процентах річних)» за 16 серпня 2007 року, відповідно до «Правил організації статистичної звітності, що подається до Національного банку України», що діяли у серпні 2007 року немає можливості; вихід (надання заявки) ПАТ «УкрСиббанк» на міжбанківський валютний ринок України 16 серпня 2007 року для продажу 60'000 швейцарських франків від імені [PERSON] , ІПН [NUMBER] , документами наданими на дослідження не підтверджується; угода за 16 серпня 2007 року з продажу ПАТ «УкрСиббанк», код ЄДРПОУ 09807750, швейцарських франків у розмірі 60'000 швейцарських франків за гривню, у відповідності до «Правил проведення Торговельної сесії та здійснення окремих операцій, пов`язаних з купівлею-продажем іноземних валют та банківських металів», згідно даних «Системи підтвердження угод на міжбанківському валютному ринку України» в матеріалах справи відсутня. Відповідно до листа відповіді НБУ від 28 квітня 2017 року за № 40-0005/31916 на запит [PERSON] , підтверджені угоди за 16 серпня 2007 року з продажу ПАТ «УкрСиббанк», Код ЄДРПОУ 09807750, швейцарських франків за гривню, у відповідності до «Правил проведення Торговельної сесії та здійснення окремих операцій, пов`язаних з купівлею-продажем іноземних валют та банківських металів», у «Системі підтвердження угод на міжбанківському валютному ринку України» відсутні; відкриття рахунків в національній валюті [PERSON] , ІПН [NUMBER] , зокрема рахунку [NUMBER] , наявними в матеріалах справи документами не підтверджується; чи здійснювались ПАТ «УкрСиббанк» перерахування або видача гривні [PERSON] , ІПН [NUMBER] , і чи мають вказані перерахування або видача відношення до кредитного договору № 11199235000 від 16 серпня 2007 року та якими бухгалтерськими та первинними документами це підтверджується встановити не має можливості; істотні умови договору, що є обов`язковими, згідно вимог чинного законодавства України, для договорів споживчого кредиту, у договорі споживчого кредиту № 11199235000 від 16 серпня 2007 року, відсутні, зокрема, відсутній детальний розпис сукупної вартості кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та з інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту; у договорі споживчого кредиту № 11199235000 від 16 серпня 2007 року застереження щодо наявності курсових валютних ризиків та покладання даних ризиків на Позичальника відсутнє; чи обґрунтовано нормативно та документально виконано ПАТ «УкрСиббанк» оформлення з надання кредиту по договору споживчого кредит) № 11199235000 від 16 серпня 2007 року та додатках до нього, не входить де предмету дослідження судово-економічної експертизи; метод нарахування банком процентів за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту № 11199235000 від 16 серпня 2007 року та додатках до нього на момент (дату) укладення не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та «Правилам надання банками у України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10 травня 2007 року; у договорі про надання споживчого кредиту № 11199235000 від 16 серпня 2007 року та додатках до нього відсутні дані, щодо реальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту, то їх відповідність відомостям які до укладення зазначеного договору були викладені банком в змісті інформаційного листа для позичальника про умови кредитування та орієнтов-сукупну вартість кредиту (згідно з умовами п. 7.12 договору та вимогами - 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»), оскільки сам інформаційний лист для позичальника про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту також відсутній, встановити немає можливості; в умовах договору про надання споживчого кредиту № 11199235000 від 16 серпня 2007 року, забезпеченого іпотекою, опис грошових витрат і зборів, пов`язаних з установленням іпотеки та розмір інфляційних витрат, відповідно до ст. 2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» № 979-ІV від 19 червня 2003 року, не визначено та не розраховано; видача суми кредиту в розмірі 60'000 швейцарських франків згідно з п.п. 1.1.,1.5. договору про надання споживчого кредиту № 11199235000 від 16 серпня 2007 року шляхом зарахування банком коштів в іноземній валюті на поточний рахунок № [NUMBER] , документально первинними документами, зокрема меморіальним ордером № 0606154598 від 16 серпня 2007 року, наданим ПАТ «УкрСиббанк», не підтверджується; чи підтверджується документально дотримання ПАТ «УкрСиббанк» відповідних нормативів та відрахувань у валюті кредиту до страхового резерву в НБУ за договором про надання споживчого кредиту № 11199235000 від 16 серпня 2007 року згідно з вимогами п.п.1.5.,1.8. Положення «Про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих витрат за кредитними операціями банків, затвердженого Постановою Правління Національного банку України 06 липня 2000 року за № 279, та зареєстрованого в міністерстві юстиції України 03 серпня 2000 року за № 474/4695 встановити не має можливості. Надаючи оцінку вказаним обставинам справи, суд керується наступними нормами права та прийшов до таких висновків. Відповідно до частини 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частинною 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України) Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з статтями 77, 78, 79 та 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частини 1 ст. 626 ЦК України (в редакції, котра діяла на момент виникнення спірних правовідносин), договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. (частина 1 ст. 629 ЦК України) Відповідно до частини 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В свою чергу, частинам 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. (частина 1 ст. 553 ЦК України) Відповідно до частини 1 ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. (частина 1 ст. 575 ЦК України) Відповідно до частин 1 та 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII від 12 травня 1991 року (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі Закон № 1023-XII), договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Не вважається пропонуванням споживчого кредиту застереження про можливість надання його під час придбання продукції. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Суду вважає, що вказані вимоги Закону № 1023-XII були виконані кредитором до укладення Кредитного договору та позивачу була надана уся визначена законом інформація. Підтверджується це фактом підписання позивачем зазначеного правочину у якому окремим пунктом (7.12) [PERSON] засвідчила виконання банком вимог вказаного закону. Окрім цього, однак не в останню чергу, суд звертає увагу на правову суть статті 11 Закону № 1023-XII в контексті даного спору. Ця норма, окрім іншого, покликана надати споживачу повну інформацію щодо кредитування, ще до укладення самого договору, аби дозволити позичальнику спрогнозувати наслідки підписання правочину, усвідомити реальний об`єм взятих на себе зобов`язань. Визначити чи була виконана така мета можна не лише оглянувши підписану позичальником інформаційну довідку, де містяться положення, викладені у статті 11 Закону № 1023-XII. Про це у певній мірі може говорити і поведінка боржника після підписання кредитивного договору. У даній справі предметно зауважити, що після укладення Кредитного договору [PERSON] тривалий час (більше шести років) виконувала свої зобов`язання за ним та вносила кошти на погашення заборгованості. Водночас, нею не надано доказів того, що вона протягом такого значного проміжку часту, в тому числі у пікові періоди коливання курсу іноземної валюти по відношенню до національної, зверталась до відповідача з заявами, чи документами іншого характеру у яких порушували б питання про незрозумілість чи несправедливість Кредитного договору, або невідповідність його умов її внутрішній волі. Ці обставини у комплексі свідчать про те, що позивач, як на момент укладення Кредитного договору так і після цього, усвідомлювала та чітко розуміла умови Кредитного договору, була з ними згідна і вони відповідали її внутрішній волі. З аналогічних міркувань, суд сприймає критично посилання позивача не незрозумілість валюти кредитування. Чіткість та однозначність валюти кредитування прослідковується послідовно від заяви [PERSON] на видачу кредиту де вона просила надати кошти в швейцарських франках, Кредитного договору де вказано аналогічну валюту кредитування та до сплати нею ж самою чергових платежів у вказаній валюті протягом тривалого часу. При цьому суд звертає увагу, що між підписанням заяви на отримання кредиту та укладенням самого Кредитного договору сплинуло два дні. Таким чином у позивача було достатньо часу для того аби оцінити ризики отримання кредиту в іноземній валюті. Той факт, що після закінчення вказаного строку [PERSON] не змінила свого наміру свідчить про відповідність таких дій її внутрішній волі. Щодо тверджень позивача про неможливість визначити суму відсотків, котрі підлягають до сплати кожного місяця, то і їх суд вважає неспроможними, оскільки вони спростовуються умовами Кредитного договору, а саме: пунктом 1.3. та розділом 5. Форма викладу цих пунктів Кредитного договору, тип процентної ставки, механізми та підстави її зміни, були погоджені сторонами, що вони засвідчили своїми підписами, та не суперечили закону, котрий діяв на той момент. Посилання [PERSON] не несправедливість умов Кредитного договору, оскільки до нього включено пункти за якими Банк має право збільшувати процентну ставку без дзеркальної норми на її зменшення для боржника, суд відкидає їх оскільки. Частиною 1 ст. 18 Закону № 1023-XII, встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Частиною 5 ст. 11 Закону № 1023-XII визначено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Окрім цього, перелік умов, котрі можуть вважатись несправедливими міститься і у частині 3 ст. 18 Закону № 1023-XII із застереженнями, встановленими частиною 4 цієї ж статті. Згідно цих правових норм, несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров`я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов`язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Положення пункту 8 частини третьої цієї статті не застосовується до умови договорів про надання споживчого кредиту, відповідно до якої кредитодавець встановлює право розірвати договір в односторонньому порядку за наявності підстав, визначених законодавством, та за умови негайного повідомлення кожної із сторін про розірвання договору. Положення пункту 11 частини третьої цієї статті не застосовується до договорів, укладених на невизначений строк, за умови встановлення в таких договорах обов`язковості повідомлення заздалегідь споживача про намір змінити умови договору і надання йому у зв`язку з цим права на розірвання договору. Положення пункту 13 частини третьої цієї статті не застосовується до положень про індексацію ціни, що відповідають законодавству, якщо умови та метод розрахунку ціни чітко і недвозначно визначено у договорі. Положення пунктів 8, 11 та 13 частини третьої цієї статті не застосовуються до: 1) операцій із цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем; 2) договорів про купівлю/продаж іноземної валюти, дорожніх чеків або про міжнародні грошові перекази, номіновані в іноземній валюті. Жодного із цих положень Кредитний договір, в тому числі і його пункти, котрі стосуються відсоткової ставки, не містить, а тому відсутні правові підстави вважати його умови несправедливими. Суд залишає без уваги і посилання позивача на те, що при прийнятті рішення про отримання валютного кредиту на неї чинили тиск працівники Банку, а сам кредитор ніколи не мав наміру видавати їй кошти в іноземній валюті, оскільки вони не доведені перед судом, шляхом надання належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, всупереч частині 1 ст. 81 ЦПК України. З аналогічних міркувань суд відкидає і твердження [PERSON] про те, що Банк не відкривав поточного рахунку, на який повинні були надійти кошти згідно Кредитного договору. Водночас існування такого рахунку та рух кредитних коштів по ньому підтверджується меморіальним ордером № 0606154598 від 16 серпня 2007 року та відповідними виписками. (т. 1 а.с. 98-114, 115-117) Не підтвердженні доказово висновки позивача про те, що відповідач не виходив на міжбанківські торги з питанням про продаж 60'000 швейцарських франків у день укладення Кредитного договору, оскільки вони, знову ж таки, не підтверджені відповідними доказами. Лист Національного Банку України № 40-0005/31916 від 28 квітня 2017 року, на який посилається [PERSON] , цих фактів не підтверджує. У ньому лише міститься твердження про те, що запитувані позивачем дані відсутні в Системі підтвердження угод, однак не у зв`язку з не проведенням операцій, а через внутрішні процедури, закріплені нормативно-правовим актом. (т. 1 а.с. 167) При цьому у відповідях на інші запити представника позивача, (т. 1 а.с. 161, 163) Національний Банк України повідомляє, що ПАТ «УкрСиббанк» за 16 серпня 2007 року подав інформацію щодо операцій з продажу безготівкового швейцарського франка за гривню, однак вона відображена узагальнено, без деталізації за окремими операціями. Окрему увагу суд вважає за необхідне приділити висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 631/17/298/299/18-22 від 15 березня 2018 року. Відповідно до частини 1 ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. (частина 1 ст. 110 ЦПК України) З двадцяти питань, котрі були поставлені перед експертами, на чотирнадцять відповіді дано не було з двох підстав. Перша полягає у тому, що це виявилось неможливим (питання № 1, 7, 12, 17, 20), а друга у тому, що запитувані відомості не підтвердились (питання № 2, 3, 4, 5, 6, 7, 9, 11, 19). Щодо пункту 10 висновку, то першу його частину суд до уваги не бере, оскільки вона лише констатує факт відсутності у матеріалах справи певних доказів, що ні підтверджує, ні спростовує жодних обставин справи. Друга частина цього пункту висновку, спростовується самим же листом НБУ № 40-0005/31916 від 28 квітня 2017 року на який у ньому міститься посилання, що обґрунтовано судом вище. Висновки з чотирнадцятого питання суд до уваги не бере, оскільки законом не визначено обов`язку викладати у кредитних договорах застережень щодо наявності курсових валютних ризиків, а тому сторони правочину вільні у погодженні чи не погоджені таких умов. З аналогічних міркувань суд залишає позва увагою висновки шістнадцятого питання, адже ні Законом № 1023-XII, ні Правилами надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими Постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, ні будь-яким іншим нормативно-правовим актом не встановлено вимог щодо методу нарахування банком процентів за користування кредитом. Суд звертає увагу, що у вказаному пункті висновку мова іде саме про «метод нарахування», що являє собою систематизовану сукупність кроків, які потрібно здійснити, щоб виконати певну задачу чи досягти певної мети, а не про інформування щодо реальної процентної ставки. Суд уже зазначав вище, що вибір типу процентної ставки (фіксована або змінювана), методика її нарахування є предметом домовленості сторін і погоджується ними при підписанні кредитного договору. Та форма в якій викладені пункти Кредитного договору щодо нарахування процентної ставки за користування кредитом не порушує прав позивача. Вона була прийнятна, зрозуміла та передбачувана для [PERSON] , про що свідчить виконання нею умов Кредитного договору протягом тривало часу. Також варто зазначити, що протягом усього часу дії Кредитного договору Банк жодного разу не використав свого права на збільшення процентної ставки, а тому реального дисбалансу прав та обов`язків сторін не наступило. Щодо вісімнадцятого питання, то і його висновки суперечать фактичним обставинам справи, а тому відкинуті судом з огляду на таке. Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» № 979-IV від 19 червня 2003 року (далі Закон № 979-IV), у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, встановлює відносини у системі іпотечного кредитування, а також перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном. Відповідно до абзацу 5 ч. 1 ст. 1 Закону № 979-IV, іпотечний борг - основне зобов`язання за будь-яким правочином, виконання якого забезпечене іпотекою. Частиною 1 ст. 2 Закону № 979-IV встановлено, що іпотечний борг виникає з цивільно-правових відносин між сторонами договору про іпотечний борг за умови дотримання встановлених цим Законом вимог. Основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті до укладання договору про іпотечний борг. Ця інформація має бути оприлюднена кредитодавцем у письмовій формі і містити: опис усіх грошових зборів і витрат, пов`язаних з установленням іпотеки; принципи визначення плати за договором про іпотечний борг; положення про інфляційне застереження; порядок дострокового виконання основного зобов`язання у разі неплатоспроможності боржника або невиконання боржником своїх зобов`язань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання; право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобов`язання; реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків; інші умови за рішенням кредитодавця. Ця правова норма тісно пов`язана та кореспондується з іншими вимогами закону, в тому числі і Закону № 1023-XII, щодо інформування боржника про умови кредитування та вимоги виникнення іпотечного боргу до укладення договору про іпотечний борг. Вона не встановлює обов`язку зазначати вказану у статті 2 Закону № 979-IV інформацію у кредитному договорі (договорі про іпотечний борг), а зобов`язує кредитодавця оприлюднити її у письмовій форм до укладення цього правочину. Як уже встановлено та обґрунтовано судом вище, таку інформацію позивач отримала до укладення Кредитного договору, що підтвердила шляхом підписання даного правочину з відповідним пунктом у якому про це йдеться (7.12). Щодо відсутності у Банку генеральної ліцензії, або письмового дозволу на здійснення валютних операцій при укладенні Кредитного договору то вони спростовуються матеріалами, наданими представником відповідача. (т. 1 а.с. 118-19, 123-124, 127) Водночас, суд вважає обґрунтованими доводи позивача щодо відсутності у Кредитному договорі та додатку до нього (графіку погашення кредиту) детального розпису сукупної (загальної) вартості кредиту для неї з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та з інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту. Роблячи такий висновок суд взяв до уваги зміст Кредитного договору та додатку № 1 до нього, висновок експерта з питання № 13, а також вимоги підпункту 2 абзацу 3 ч. 4 ст. 11 Закону № 1023-XII, де зазначено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. Окрім цього, правила надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (набрали чинності 06 червня 2007 року), зобов`язують банки надавати детальну інформацію про сукупну вартість кредиту або в кредитному договорі, або додатку до нього. Ні у Кредитному договір, ні у додатку до нього не міститься інформації про сукупну вартість кредиту. Графік погашення кредиту складений лише у розрізі погашення тіла кредиту, без зазначення відсотків, котрі слід сплачувати божнику в рахунок погашення заборгованості. Як уже зазначено вище, стаття 18 Закону № 1023-XII містить самостійні підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, зокрема їх несправедливості. За змістом частин 5, 6 цієї норми, у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині 2 ст. 18 закону «Про захист прав споживачів», котра процитована судом вище. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, порушення принципу добросовісності (пункт 6 ч. 1 ст. 3, частина 3 ст. 509 ЦК); по-друге, спричинення істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдання шкоди споживачеві. Перелік частини умов договорів, котрі є несправедливими містяться у частині 3 ст. 18 Закону № 1023-XII. Аналізуючи зазначені норми матеріального права в їх системному взаємозв`язку, можна зробити висновок, що недотримання вимог закону при викладенні окремих умов договору не є обов`язковою підставою для визнання договору недійсним у цілому. Вирішуючи питання про визнання договору недійсним у цілому слід виходити зі змісту договору, його істотних умов, цілей, яких прагнули досягти сторони при укладенні цього договору, необхідності у зв`язку із цим зміни інших умов договору, а також зміни суті та змісту правовідносин сторін тощо. Як уже встановлено та частково зазначено судом вище, при укладенні Кредитного договору, сторони мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та досягнув їх, про що свідчить вчинення кожною із сторін дій, спрямованих на його виконання. За даних обставин у суду відсутні праві підстави для визнання Кредитного договору недійсним, а саме такі, і виключно такі позовні вимоги заявляє [PERSON] Вихід за межі таких позивних вимог з ініціативи суду суперечив би одному із основних принципів цивільного судочинства - диспозитивності та є неприпустимим. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі змісту статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки в світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі Проніна проти України). З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України для визнання недійсним Кредитного договору та іпотечного договору від 16 серпня 2007 року. Будь-які підстави вважати, що правочини суперечать ЦК України чи іншим актів цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, що тягнуло б за собою визнання їх недійсним, судом не встановлені, в зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити. У зв`язку з відмовою у позові за недоведеністю, суд залишає поза увагою заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності. Такі висновки суду відповідають роз`ясненням Верховного Суду України, викладеним у постанові його Пленуму № 14 від 18 грудня 2009 року, у абзаці третьому п. 11, якої зазначено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Outcome: dismissed