Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в розмірі 74 756.16 грн., судових витрат. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити, посилаючись на те, що 01.06.2009 року позивач надав за розпискою відповідачу суму 5800 євро, терміном повернення всієї суми до 31.06.2010 року, проте кошти відповідачем не повернуто. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що [PERSON] працювала у [PERSON], при виявленій недостачі товару вона під тиском написала розписку позивачу, тому такий договір не є укладеним. Просив в задоволенні позовних вимог відмовити, застосувавши також пропущення строку позовної давності. Представник позивача подав клопотання визнати строки звернення до суду такі, що пропущено з поважних причин, оскільки ще 24.09.2010 року позивач звернувся до суду за захистом своїх прав, через заміну складу суду цивільна справа перереєстровувалась до іншому складу суду розгляду декілька раз, а в подальшому ухвалою від 27.02.2013 року було залишено позов без розгляду за неявки позивача, однак як стверджує представник позивача неналежно повідомленого про розгляд справи. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 01.06.2009 року [PERSON] надав за розпискою [PERSON] суму 5800 євро, терміном повернення всієї суми до 31.06.2010 року (а.с.46). За вимогами ст.1046 ЦК України за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Факт підписання відповідачем розписки, свідчить про отримання позичальником всієї грошової суми. Доводи представника позивача про те, що [PERSON] працювала у [PERSON], і при виявленій недостачі товару вона під тиском написала розписку позивачу, тому такий договір не є укладеним, не є підтвердженими жодним доказом зі сторони відповідача. При цьому суд також зазначає, що такий договір позики не оспорювався [PERSON] протягом всього часу розгляду цивільної справи №0907/2-3303/2011 року за позовом [PERSON] поданого ще 24.09.2010 року. Не підтверджено також той факт, що існували трудові відносини між сторонами і укладався договір про матеріальну відповідальність працівників, в тому числі про виявлені недостачі з вини відповідача (як пояснив представник були тяжкі обставини відповідача пов'язані зі смертю чоловіка, а тому їй необхідні були гроші). Будь-які докази по справі неможуть підтверджуватись тільки припущеннями. Як слідує зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором. Оскільки, примірник оригіналу розписки позикодавець [PERSON] надав до справи як доказ неповернення позики, суд дійшов висновку, що позика не повернута. Однак, суд приходить до висновку, що позовна вимога підлягає до задоволення в частині стягнення основної суми боргу, що становить 62147 грн. (5800х10.715 по курсу), та 3% річних, оскільки відсотки не обумовлені розпискою, в сумі 5593.23 грн. (62147х3%х3), а не суми нарахованої позивачем (від суми боргу з інфляційними нарахуваннями). Так, згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проте, суд не вбачає обґрунтованою вимогу по сплаті інфляційних втрат, оскільки як зазначено п.18 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів,що виникають із кредитних правовідносин» за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Дане роз'яснення в частині інфляційних втрат застосовується по аналогії і до даних правовідносин позики. Оскільки договір позики укладений не в національній валюті, підстав для стягнення інфляційних витрат немає. Що стосується клопотання про поновлення строку позовної давності, то такий строк слід поновити, оскільки частиною першою ст. 265 ЦК встановлено, що залишення позову без розгляду не є підставою для зупинення перебігу позовної давності. Підстави для залишення позову без розгляду встановлені ст. 207 Цивільного процесуального кодексу України. Норми ст. 207 ЦПКУ мають певні спільні підстави для залишення позову (позовної заяви) без розгляду, причому ці підстави стосуються недоліків при поданні позову або неналежних дій (бездіяльності позивача у певних випадках). З огляду на викладене, метою цієї норми є перш за все запобігання зловживання правом, тобто подання необґрунтованого або неналежно обґрунтованого позову, з метою штучного подовження строку позовної давності. Судом оглянуто в судовому засіданні цивільну справу №2-9918/2010 (в подальшому перереєстровано за №0907/2-3303/2011 року), з якої підтверджено, що позов [PERSON] подав ще 24.09.2010 року, судові засідання призначалися, однак не відбувалися через обрання та призначенням головуючого судді на посаду іншого суду, така заміна складу суду була неодноразово. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 27.02.2013 року було залишено позов без розгляду за неявки позивача в засідання 05.12.2012 року (відсутнє повідомлення про вручення) та 27.02.2013 року (а.с.52). Отже, позов поданий позивачем в 2010 році не був необґрунтований, з метою штучного подовження строку позовної давності, а тому такий строк звернення до суду слід визнати таким, що пропущено з поважних причин, та підлягає поновленню. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання, оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення кожної особи до суду за захистом свого особистого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики є обґрунтованими та підлягають задоволенню. За змістом ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача 3441 грн. судового збору. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 15, 16, 265, 1049 ЦК України,

Outcome: partial