Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Словянського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що Позивач перебуває з Відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 06 жовтня 2006 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб від 28 листопада 2018 року, Актовий запис № 34. Від шлюбу сторони мають спільних дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають разом із Відповідачем, спорів із цього приводу у сторін немає. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, він поїхав в невідомому напрямі, покинувши Позивача разом із дитиною. Шлюбні відносини з липня 2018 року фактично припинені, на даний час, однією сімєю вони не проживають, спільного господарства не ведуть, спору про розподіл майна не мають. Вважає, що збереження сімї не можливе та суперечить їх законним інтересам. Просить суд, шлюб, зареєстрований 06 жовтня 2006 року Виконавчим комітетом Райгородоцької селищної ради Словянського району Донецької області, Актовий запис № 34, між ним та Відповідачем, розірвати. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання. 21 січня 2019 року надав до суду Заяву, в якій просить суд справу розглянути за його відсутності, просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с.20). Представник позивача [PERSON]Б, який діє на підставі Договору про надання юридичних послуг від 12 грудня 2018 року (а.с.11), у судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання (а.с.22), про причину неявки суду не повідомив, заяв про відкладення судового засідання до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач повідомлений у встановленому порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 280 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК, у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до\~[PERSON] про\~розірвання шлюбу підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про шлюб, серії І-НО № 509813, видане повторно 28 листопада 2018 року, сторони 06 жовтня 2006 року уклали шлюб, про що Виконавчим комітетом Райгородоцької селищної ради Словянського району Донецької області було зроблено Актовий запис № 34 (а.с.3). Від шлюбу сторони мають спільних малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], про що свідчить Свідоцтво про народження серії І-НО № 799854, видане повторно 28 листопада 2018 року, зареєстроване Виконавчим комітетом Райгородоцької селищної ради Словянського району Донецької області (а.с.9) та [PERSON], [INFO], про що свідчить Свідоцтво про народження серії І-НО № 799855, видане повторно 28 листопада 2018 року, зареєстроване Виконавчим комітетом Райгородоцької селищної ради Словянського району Донецької області (а.с.10). Сторони у теперішній час шлюбні стосунки не підтримують, спільне господарство ними не ведеться. Тобто, зараз кожний живе своїм окремим особистим життям, ніяким чином не переймаючись проблемами іншого. І таке спільне життя стало для сторін неприйнятним і неможливим. Таким чином, їх сімя фактично розпалась, шлюб існує тільки формально і зберегти його неможливо. Надання часу для примирення позивач вважає недоцільним, так як всі можливості зберегти сімю вичерпані. У Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у звязку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно ч. 1 ст. 3 Сімейного кодексу України, сімя є первинним та основним осередком суспільства. Згідно зі\~ ст. 24 Сімейного Кодексу України,\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст. 56 Сімейного кодексу України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, у суду є усі підстави для задоволення позовних вимог та розірвання шлюбу між сторонами, так як подальше спільне життя подружжя та збереження сімї неможливе. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] до суду не зявилась, не висловила своє бажання про зміну прізвища, суд не вирішує питання про відновлення дошлюбного прізвища, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 113 Сімейного кодексу України, право на вибір прізвища після розірвання шлюбу належить особі, яка змінила таке прізвище, в даному випадку відповідачці [PERSON]. Позивач [PERSON] не наполягав на відшкодуванні судових витрат за рахунок Відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved