Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-20 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до державного підприємства «Вигодське лісове господарство» (далі ДП «Вигодське ЛГ»), в якому просив стягнути на його користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 07.07.2014 року по 26.11.2014 року. Свої вимоги мотивував тим, що 23.06.2014 року наказом голови Державного агентства лісових ресурсів України № 368-К його було звільнено з посади директора ДП «Вигодське ЛГ» за пунктом 8 ст. 36 КЗпП України. Однак, тільки 07.07.2014 року відповідач частково виплатив йому розрахункові кошти в сумі 18892,00 грн. За результатами перевірки ДП «Вигодське ЛГ», що здійснювала Територіальна державна інспекція з питань праці в Івано-Франківській області, було встановлено, що розрахунок з ним проведено не в повному обсязі. На виправлення цього порушення 11.11.2014 року йому перераховано 3849,97 грн. донарахованої компенсації за невикористану відпустку, а 26.11.2014 року - 12057,50 грн. донарахованої допомоги по тимчасовій непрацездатності. В порушення вимог закону відповідач не повідомив його письмово про розмір нарахованих сум, а просто 07.07.2014 року на його картковий рахунок перерахував кошти в розмірі 18892,00 грн., хоч повинен був провести повний розрахунок в цей день, а не 26.11.2014 року. Таким чином вважає, що підприємство повинно сплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а тому звернувся в суд з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю від 09.04.2015 року [PERSON] повністю підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задоволити. При цьому додатково пояснила, що вимогу про проведення розрахунку позивач заявив 07.07.2014 року, з»явившись на підприємстві після закінчення лікарняного листка. Однак, відповідач в порушення вимог ст. 116 кодексу законів про працю України, не виплатив йому всіх належних при звільненні від підприємства сум, а провів таку виплату тільки 26.11.2014 року, що є підставою для задоволення даного позову. З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 50) просила стягнути з відповідача на користь позивача 49408,18 грн. середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 07.07.2014 року по 26.11.2014 року. Представник відповідача ДП «Вигодське ЛГ» за довіреністю № 01/14 від 10.07.2014 року Жабяк С.Й. позовні вимоги не визнала та пояснила, що 23.06.2014 року згідно з наказом голови ДАЛР України № 368-к [PERSON] звільнено з роботи з посади директора ДП «Вигодське ЛГ» за п.8 ст.36 КЗпП України. 07.07.2014 року згідно платіжного доручення № 1282 позивачу виплачено всі належні йому від підприємства кошти, в тому числі компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, оскільки в період з 23.06.2014 року по 02.07.2014 року він перебував на лікарняному та був відсутній на робочому місці. Так як в день звільнення позивач не працював, то виплата розрахунку при звільненні повинна здійснитись не пізніше наступного дня після пред'явлення відповідної вимоги. До підприємства з вимогою про проведення повного розрахунку [PERSON] ні 07 липня 2014 року, ні в інший день не звертався, а в жовтні 2014 року звернувся з позовом до суду. Копію позовної заяви, яку вони вважають вимогою про проведення розрахунку, підприємство отримало 10.11.2014 року, в зв»язку з чим було перевірено правильність проведеного з [PERSON] розрахунку при звільненні і встановлено, що при цьому було допущено помилку, оскільки при здійсненні розрахунку бухгалтером помилково не враховано виплачену йому у вересні 2013 року премію в розмірі 14240,00 грн. На виправлення вказаної помилки 11.11.2014 року позивачу добровільно було перераховано 3849,97 грн. донарахованої компенсації за невикористану відпустку, а 26.11.2014 року - 12057,50 грн. донарахованої йому допомоги по тимчасовій непрацездатності, яку підприємству перерахував Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Отже з [PERSON] проведено повний розрахунок та виплачено всі належні йому при звільненні кошти. Даний факт також підтверджено рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 30.12.2014 року, залишеним без змін Апеляційним судом, яким [PERSON] відмовлено в задоволенні фактично таких самих позовних вимог. Крім того, вважає, що позивач пропустив встановлений законом строк на звернення в суд з даним позовом, що також є підставою для відмови в позові. Дослідивши та оцінивши здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлений позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступного. Згідно з ч.1 ст. 116 кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Частиною 1 ст. 117 даного кодексу передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В ч.1 ст. 233 цього кодексу зазначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно зі ст. 267 ч.4 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові. Як встановлено рішенням Конституційного суду України від 22.02.2012 року (справа № 4- рп/2012), в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Судом встановлено та визнається сторонами по справі, що [PERSON] з 22.11.2013 року працював директором ДП «Вигодське ЛГ» і згідно з наказом голови ДАЛР України № 368-К від 23.06.2014 року звільнений з роботи за пунктом 8 ст. 36 КЗпП України. Згідно з листком непрацездатності серії АГМ № 358569 (а.с. 4), позивач з 23.06.2014 року по 02.07.2014 року перебував на лікарняному. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач 07.07.2014 року провів розрахунок з позивачем та виплатив йому згідно з платіжним дорученням № 1282 17792,00 гривень розрахункових коштів. Про те, що проведений 07.07.2014 року розрахунок з позивачем не був повним, тобто йому не було виплачено всі належні від підприємства суми, свідчить лист Територіальної державної інспекції з питань праці в Івано-Франківській області № 01-21/2373 від 15.10.2014 року (а.с. 35), а також платіжні доручення № 6821 від 11.11.2014 року, яким позивачу перераховано 3849,97 грн. донарахованої компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та № 1691 від 26.11.2014 року, яким йому перераховано 12057,50 грн. донарахованої допомоги по тимчасовій непрацездатності (а.с. 45-46). При цьому суд вважає, що [PERSON] звернувся в суд з вимогою про стягнення з відповідача 49408,18 грн. середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 07.07.2014 року по 26.11.2014 року, з пропуском встановленого ст. 233 КЗпП України тримісячного строку позовної давності, оскільки про те, що відповідач повністю з ним розрахувався, позивачу стало відомо ще 26 листопада 2014 року, що підтвердила в судовому засіданні його представник. Ні позивач, ні його представник не вказали поважних причин пропуску даного строку та не заявили клопотання про його поновлення. За таких обставин, враховуючи, що представником відповідача заявлено про застосування позовної давності, суд приходить до висновку, що в задоволені позову [PERSON] до ДП «Вигодське ЛГ» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку слід відмовити в зв'язку пропуском строку позовної давності на звернення до суду. На підставі викладеного, ст.ст. 115-117,232-235 Кодексу законів про працю України, ст. 267 Цивільного кодексу України, рішення Конституційного суду України від 22.02.2012 року (справа № 4-рп/2012),

Outcome: dismissed