Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON].) звернувся до суду з позовом до Державного концерну «Укроборонпром» (далі по тексту - відповідач, ДП «Укроборонпром») про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивача - [PERSON] 21 березня 2014 року призначено на посаду заступника генерального директора ДП «Укроборонпром», а 2 квітня 2014 року переведено на посаду першого заступника генерального директора з питань зовнішньоекономічної діяльності на цьому підприємстві. В подальшому 08 серпня 2014 року його було звільнено з займаної посади. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 грудня 2014 року визнано незаконним звільнення позивача з займаної ним посади та зобов'язано відповідача поновити [PERSON] на роботі та внести до трудової книжки відповідні записи. Посилаючись на незаконне його звільнення з займаної посади, що встановлено рішенням Апеляційного суду м. Києва, позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 378 709,24 грн. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Представник відповідача у свою чергу проти задоволення позовних вимог заперечував, пославшись на неправомірно нараховану позивачем середню заробітну плату та період його вимушеного прогулу. Також просив суд застосувати строк позовної давності щодо позовних вимог. Заслухавши пояснення представників сторін, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 21 березня 2014 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, займаючи при цьому посаду заступника генерального директора ДП «Укроборонпром», а 02 квітня 2014 року переведений на посаду першого заступника генерального директора з питань зовнішньоекономічної діяльності на цьому підприємстві. Наказом ДП «Укроборонпром» №268-ОС від 08.08.2014 року позивача за одноразове грубе порушення трудових обов'язків було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року визнано незаконним звільнення [PERSON] ДП «Укроборонпром» №268-ОС від 08.08.2014 року та зобов'язано останнього поновити позивача з 08 серпня 2014 року на посаді першого заступника генерального директора з питань зовнішньоекономічної діяльності цього підприємства, а також внести відповідні записи до його трудової книжки. 03 квітня 2015 року Шевченківським районним судом м. Києва на виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року видано виконавчий лист про зобов'язання ДП «Укроборонпром» поновити позивача на роботі. Наказом ДП «Укроборонпром» від 06 квітня 2015 року за № 62-ОС позивача поновлено на роботі на посаді першого заступника генерального директора з питань зовнішньоекономічної діяльності цього підприємства з 08 серпня 2014 року. Посилаючись на незаконність звільнення, що встановлено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року, а також на те, що позивача поновлено на роботі лише 06 квітня 2015 року, останній просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 серпня 2014 року по день виконання судового рішення, зокрема 06 квітня 2015 року. Відповідно до частини 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. А частиною 2 цієї статті встановлено, що при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Пунктом 5 розд. ІV Порядку встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. У відповідності до довідки ДП «Укроборонпром» про доходи [PERSON] за останні шість місяців роботи на підприємстві, середньоденна його заробітна плата, розрахована судом у відповідності до Порядку, складала 2 267,72 грн., а враховуючи, що час вимушеного прогулу позивача після звільнення до дня його поновлення склав 167 днів, та як встановлено судом, позивач на іншу роботу не працевлаштувався, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 378 709,24 грн. є обґрунтованими. Водночас, суд не бере до уваги подану представником відповідача заяву про застосування строків позовної давності до заявлених позивачем вимог з наступних підстав. Норми Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257), а також спеціальну позовну давність (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність. Крім того, частина перша статті 268 ЦК України містить перелік позовних вимог, на які позовна давність взагалі не поширюється, а в частині другій цієї статті зазначено, що законом можуть бути встановлені додатково інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. У частині 1 статті 233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Як встановлено судом, позивач дізнався про його незаконне звільнення за рішенням Апеляційного суду м. Києва, яке було ухвалено 16 грудня 2014 року, однак звернувся до суду за захистом свого порушеного права, зокрема за стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу, лише 31 липня 2015 року, тобто з пропуском встановленого ст. 233 КЗпП України строку позовної давності. При цьому, відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. В судовому засіданні представником позивача заявлено клопотання про визнання причин пропущення строку звернення до суду поважними та його поновлення, яке обґрунтовано перебуванням позивача з 01.03.2015 року по 30.07.2015 року за межами Києва на стаціонарному лікування у клініці «Медок», що підтверджується наявною у матеріалах справи відповідною довідкою, а також перебуванням у нього на утриманні дитини, яка потребує домашнього догляду підтвердженням чого слугує наявна медична документація. Зважаючи на зазначені обставини та не спресованість їх представником відповідача, суд дійшов висновку про визнання причини пропуску позивачем строків позовної давності поважними та задоволення відповідного клопотання. Разом з цим, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Також суд критично оцінює доводи відповідача стосовно неправомірного обчислення середньої заробітної плати у зв'язку з проведенням позивачу окремих видів виплат, які не підлягають урахуванню у відповідності до п. ІІІ Порядку, оскільки належних та допустимих доказів нарахування таких виплат позивачу, зокрема розрахункові листки, відомості про нарахування заробітної плати, відповідачем надано не було, а службова записка №2.0.117 від 28.09.2015 року таким доказом не є. Стосовно заявленої позивачем вимоги щодо допуску негайного виконання рішення суду по стягненню середнього заробітку суд відмовляє у її задоволенні, оскільки статтею 367 ЦПК України встановлено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, а заявлена позивачем вимога не є тотожною. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача у дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи викладене та

Outcome: partial