Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Заставнівського районного суду Чернівецької області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення останнього з нього. В обґрунтування позову посилається на те, що згідно договору дарування від 18 травня 2017 року він є власником житлового будинку [ADDRESS] . Право власності на вказаний будинок до 2011 року було оформлене на ім`я його матері - [PERSON] . Рішенням виконкому Кадубовецької сільської ради №7/5-4 від 28.07.2011 року видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 14.09.2011р. на ім`я [PERSON] , яка подарувала спірний житловий будинок відповідачу. Дане рішення та свідоцтво про право власності на нерухоме майно на ім`я [PERSON] , рішенням Заставнівського районного суду від 01.11.2013 року, визнано незаконним та скасовано, а свідоцтво про право власності на нерухоме майно, визнано недійсним. Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 12.03.2014 року витребувано від відповідача, [PERSON] та визнано за [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] [PERSON] право власності за кожним на 1/5 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] , що складається з житлового будинку зазначеного в плані під літ. «А», загальною площею 39,10 кв.м. та житловою площею 16,80 кв.м., сараю літ «Б», літньої кухні літ. «В», сараю літ. «Г», огорожі №1-3 як на частку в майні колишнього колгоспного двору. За договором дарування 18 травня 2017 року [PERSON] , [PERSON] [PERSON] та [PERSON] відчужено на його користь власність 4/5 частки житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд. На сьогоднішній день, на вказаній житловій площі, залишився зареєстрованим та досі проживає відповідач [PERSON] . Добровільно висилитися та знятися з реєстраційного обліку він не бажає. 02.10.2015 року нотаріус направив відповідачу в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вимогу про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстрації, в строк до 20 квітня 2016 року, проте останній жодної відповіді не надав, з реєстрації не знявся. Зазначив, що відповідач проживає у будинку без його згоди, договір найму ними не укладався, він надалі вважає себе власником будинку, не пускає його до належного йому майна, а тому чинить перешкоди в користуванні належним майном. По сусідству, а саме по [ADDRESS] , знаходиться будинок який належить брату відповідача, [PERSON] , який там не проживає, а відповідач наглядає за його господарством та земельною ділянкою. Він як власник будинку не має можливості безперешкодно користуватись, розпоряджатись своїм майном через реєстрацію та проживання відповідача в будинку. Оскільки останній в добровільному порядку відмовляється звільняти зайнятий ним будинок, не маючи при цьому законних підстав для подальшого використання даного приміщення для проживання, тому його позовні вимоги підлягають захисту в порядку визначеному ст. 386, 391 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача адвокат Глинська І.П. вимоги позову підтримала повністю з підстав викладених в ньому. Додатково пояснила, що відповідач живе в житловому будинку власником якого є позивач з 2011 року. Останній на даний час повністю несе витрати пов`язані зі сплатою комунальних послуг, а також його утриманням. Позивач [PERSON] на вказаний момент перебуває за межами України, однак має намір в подальшому проживати в власному будинку, відповідач чинить йому перешкоди. [PERSON] самовільно змінив замки в будинку та не впускав позивача до житла. Про дані обставини їй відомо зі слів свого довірителя. Крім того, позивач має намір приватизувати земельну ділянку, яка знаходиться під будинком, однак не має змоги це зробити через проживання відповідача там. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Пояснив суду, що проживає в спірному житловому будинку з 1995 року. Туди він заселився та був прописаний з дозволу своєї матері, оскільки господарство було колгоспним двором ,а в подальшому власником даного житлового будинку була його матір. Йому відомо, що на даний час власником житлового будинку є позивач [PERSON] , його племінник та колишній член сім`ї, однак останній самостійно дав йому дозвіл на проживання, жодних претензій до нього він не має. Також пояснив, що вхідні замки він не міняв. На вхідних дверях стоїть замок, який був встановлений ще у 1995 році. На даний момент він не чинить жодних перешкод позивачу в користуванні майном. Більше того, він його повністю утримує, на його ім`я відкриті особові рахунки по сплаті за використання електричної енергії та він її оплачує. Позивач не звертався до нього з вимогою виселитися з будинку або ж не чинити йому перешкоди в користуванні ним. Однак в 2015 році ще коли співвласниками було п`ятеро чоловік, то через нотаріуса він отримував заяву, однак не відреагував, оскільки також не чинив їм жодних перешкод. Щодо посилання позивача на наявний по сусідству житловий будинок його брата, то відповідач пояснив, що дійсно по [ADDRESS] знаходиться господарство його рідного брата. Останній там не проживає, а він в свою чергу здійснює догляд за будинком. Жодних законних підстав для проживання в будинку брата він не має. В судовому засіданні представник відповідача адвокат Павчук С.І. просив відмовити в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що стороною позивача не надано суду належних та допустимих доказів чинення його довірителем позивачу будь-яких перешкод в користуванні спірним будинковолодінням. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, пояснення відповідача та його представника, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Так судом встановлено, що відповідно до рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 12.03.2014, яке набрало законної сили 28.03.2014 (а.с. 10-12), вирішено витребувати від [PERSON] у спільну власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] . Цим же рішенням визнано за вказаними особами право власності за кожним на 1/5 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] , інвентаризаційною вартістю 34272 (тридцять чотири тисячі двісті сімдесят дві) гривні, що складається з житлового будинку зазначеного в плані під літ. «А», загальною площею 39,10 м2 та житловою площею 16,80 м2, сараю літ «Б», літньої кухні літ. «В», сараю літ. «Г», огорожі №1-3 як на частку в майні колишнього колгоспного двору. Право власності за вказаними особами зареєстровано в передбаченому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с. 13-14). Відповідно до змісту вищевказаного рішення суду також встановлено, що згідно рiшення виконкому Кадубовецької сільської ради №7/5-4 від 28.07.2011 року видано свiдоцтво про право власності на нерухоме майно вiд 14.09.2011р. на iм`я [PERSON] (матір [PERSON] ), яка подарувала в подальшому 28.03.2012 спірний житловий будинок відповідачу [PERSON] . Відповідно до Договору дарування від 18.05.2017 (а.с. 15-17) [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] подарували позивачу [PERSON] належні їм частки в розмірі по 1/5 житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.05.2017 (а.с. 18-22) за позивачем [PERSON] зареєстровано право власності цілої частки в спірному будинковолодінні. Як вбачається з витягу з по господарської книги (а.с. 9) позивач [PERSON] є власником житлового будинку в [ADDRESS] . Згідно нотаріально посвідченої заяви від 02.10.2015 (а.с. 8), попередні співвласники звернулися до відповідача [PERSON] з вимогою до 20.04.2016 звільнити належний їм на праві особистої часткової власності житловий будинок під [ADDRESS] та знятися з реєстраційного обліку. Таким чином, в судовому засіданні встановлено та дана обставина не оспорювалась стороною позивача, що відповідач [PERSON] вселився в спірний будинок як член сім`ї та проживає там по сьогоднішній час, не втратив зв`язок з даним господарством та повністю його утримує. Правове регулювання побідних за своєю правовою природою правовідносин викладено у висновках постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №353/1096/16-ц (провадження №14-181цс18). Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції». В даному випадку спір виник між власником житлового будинку позивачем [PERSON] , який наразі не є його користувачем, та користувачем цього будинку відповідачем [PERSON] , який вселився та був зареєстрований на законних підставах, є його утримувачем, з приводу користування спірним житлом. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Таким чином, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, необхідно приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У зв`язку з цим є потреба вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. В судовому засіданні встановлено, що матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження викладених представником позивача обставин щодо наявності будь-яких перешкод з боку відповідача в користуванні спірним житловим будинком. Стороною позивача не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження звернення позивача до відповідача з вимогою про звільнення займаного приміщення, вчинення фізичного супротиву проти цього. Суд звертає увагу, що надана суду нотаріальна завірена заява адресована відповідачу з приводу звільнення житлового будинку датована ще 02.10.2015. Крім того, на той час співвласниками житлового будинку було п`ятеро осіб, кожен з яким ймовірно і мав претензії до відповідача. Береться також до уваги і та обставина, що відповідач не має іншого житла та не має можливості проживати в іншому місці. Крім того, він несе повністю тягар по утриманню вказаного майна, шляхом сплати комунальних платежів та підтримання його в належному стані. Щодо житлового будинку під [ADDRESS] , то власником даного житла є рідний брат відповідача. Останній в ньому не проживає, а лише здійснює догляд за ним. Все вищевикладена, дає суду підстави зробити висновок про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому в їх задоволенні необхідно відмовити повністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed