Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

[PERSON] з вернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення індексації боргу та трьох відсотків річних по сумі боргу в розмірі 51600 грн. визначених за рішенням Хустського районного суду у цивільній справі №2/309/401/13 р. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 11.01.2013 року рішенням Хустського районного суду стягнуто з відповідача на його користь 51600 грн. за договором позики. На підставі зазначеного рішення, Хустським районним судом видано виконавчий лист № 2/309/401/13, який скеровано на примусове виконання до Хустського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Закарпатській області. На підставі виконавчого листа, Хустським РВДВС було відкрито виконавче провадження №53219854, однак у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно на яке може бути звернено стягнення, а здійсненні виконавцем заходи щодо розшуку такого майна не дали результатів. Тому виконавчий лист повернуто стягувачу без виконання. Позивач вказує на те, що сьогоднішній день рішення суду не виконано, за тривалий період часу сталося знецінення грошових коштів. Посилаючись на ст.625 ЦК України позивач просив стягнути з відповідача основну суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних в загальній кількості 180339 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву в якій просив суд розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин. Про день час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином - шляхом публікації оголошення на сайті судової влади. Відзиву на позов відповідачем не подавалося. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд ухвалює рішення про заочний розгляд даної справи. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає, що справу можливо вирішити у відсутності сторін без фіксування судового процесу. З`ясувавши обставини справи та дослідивши додані до позовної заяви письмові докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Хустського районного суду від 11.01.2013 року задоволено позовні вимоги [PERSON] та стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики в розмірі 51600 грн. та понесені судові витрати. Постановою старшого державного виконавця Хустського районного відділу держаної виконавчої служби ГТУЮ в Закарпатській області від 27.09.2019 року, повернуто позивачу виконавчий лист, виданий на підставі рішення Хустського районного суду у цивільній справі № 2/309/401/13 на підставі ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження». В травні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути з відповідача суму основного боргу за договором із урахуванням інфляційних втрат та 3% річних, а також понесені судові витрати. До позовної заяви додано таблицю індексу споживчих цін, плюс три відсотки річних. За змістом статті 524 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, три проценти річних повинні нараховуватися на суму основного боргу. Беручи до уваги факт виникнення у відповідача зобов`язань вже на підставі рішення суду вбачається, що на них поширюється дія частини 2 статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Передбачене частиною 2 статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що три проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 19.01.2019 у справі №373/2054/16-ц. З таблиці наведеної у позовній заяві вбачається, що позивачем здійснювався розрахунок трьох відсотків річних, із збільшенням щорічної суми в тому числі з додаванням інфляційних витрат. Так в 2013 році розрахунок трьох процентів річних здійснювався з суми боргу зафіксованої у судовому рішенні 51600 грн. з урахуванням інфляційних витрат та 3% річних; у 2014 році ця сума становила 53413,74 грн., у 2015 році з суми - 68715,17 грн., у 2016 році - з суми - 101422,89 грн., у 2017 році з суми - 117419,29 грн., у 2018 році з суми - 137510,90 грн., у 2019 році з суми - 155516,56 грн., у 2020 році з суми - 166749,51 грн. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу. Як вбачається з положень ст.527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. При цьому за змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З матеріалів позовної заяви та зокрема з її прохальної частини вбачається, що позивач повторно просить стягнути суму основного боргу за договором позики у розмірі 51600 грн., що вже стягнутий за рішенням суду та не є предметом розгляду даної цивільної справи. На підтвердження заявленої до стягнення суми, позивачем не надано суду чіткого розрахунку суми заборгованості трьох відсотків річних, інфляційних витрат, а відтак суд не може перевірити його арифметичну вірність та констатує, що позовна вимога заявлена до стягнення в розмірі 180 339 грн. є недоведеною та такою, що не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed