Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позивач у позовній заяві в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 14 серпня 1986 року Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області за актовим записом № 1628 був зареєстрований шлюб між ним та відповідачем, у зв'язку з чим прізвище останньої «[PERSON]» було змінено на прізвище чоловіка «[PERSON]». Від цього шлюбу подружжя не має спільних малолітніх або неповнолітніх дітей, проте відповідач відмовляється добровільно розірвати шлюб. Спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя та обов'язки. Можливості зберегти сім'ю немає. Подружні відносини між позивачем та відповідачем припинені, спільне господарство не ведеться. За таких обставин позивач вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить його інтересам. На примирення не погоджується, просить суд розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачем; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. У наданій суду заяві від 13 квітня 2018 року позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, шлюб укладений ним та відповідачем розірвати, винести рішення в судовому засіданні за її відсутності, на фіксуванні судового процесу технічними засобами не наполягав. 13 квітня 2018 року відповідач також надав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнала і не заперечувала проти їх задоволення судом. Справу просила розглянути за її відсутності, на фіксуванні судового процесу технічними засобами не наполягала. Позовні вимоги відповідач також визнала у відзиві на позовну заяву, наданому суду 12 квітня 2018 року. В порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 24 Сімейного кодексу України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3 ст. 105 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Відповідно до ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України, при розгляді справи про розірвання шлюбу, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що 14 серпня 1986 року Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області за актовим записом № 1628 був зареєстрований шлюб між [PERSON] і [PERSON], у зв'язку з чим прізвище останньої було змінено на прізвище чоловіка «[PERSON]» (а.с. 6). Судом встановлено, що спільне життя сторін не склалося через різні погляди на життя, відсутність в родині взаєморозуміння з питань ведення господарства, втрату почуття любові та поваги. Сторони мають роздільний бюджет, спільне господарство не ведуть, не підтримують подружніх відносин. Відповідач в поданій до суду заяві та відзиві на позов позовні вимоги та їх обґрунтування визнала, не заперечувала проти розірвання шлюбу, строку на примирення не просила, вважає, що сімейні відносини зберегти неможливо. У відповідності до вимог ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. У цій справі суд приходить до висновку про те, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, що є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому судовому засіданні. З'ясувавши позицію сторін та оглянувши докази в межах заявлених вимог суд вважає, що в наявності вбачаються законні підстави ухвалити рішення для задоволення позову, оскільки відповідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, відповідачу відомо про наслідки вчинення таких процесуальних дій, а тому є підстави прийняти рішення про задоволення позову. З огляду на вищевикладене та беручи до уваги те, що шлюбні відносини між сторонами по даній справі остаточно припинені та більше не відновлювалися, позивач від позову не відмовилась, а відповідач позовні вимоги визнав, суд дійшов висновку про те, що родина сторін розпалася остаточно, відновлення бути не може, і шлюб підлягає розірванню. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, беручи до уваги результат вирішення справи, а також вимоги ч. 1 ст. 142 ЦПК України, відповідно до якої у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, суд приходить до висновку про необхідність повернення позивачу з державного бюджету 352 гривні 40 копійок, частково задовольнивши таким чином позовні вимоги в частині розподілу судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved