Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якому просить стягнути з держави Україна через Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області 5900 грн. у рахунок відшкодування моральної та майнової шкоди. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 30.01.2020 року державним виконавцем Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в ході проведення виконавчих дій за виконавчим провадженням 61098524, накладено арешт на банківську картку [PERSON] в АТ КБ «Приватбанк», який скасовано ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08.07.2020 року по справі № 522/22680/18 за скаргою [PERSON] на дії державного виконавця. Позивач вважає, що неправомірними діями державного виконавця йому спричинено матеріальну шкоду, яка полягає в витратах на правову допомогу у сумі 900 грн. та спричинено моральні страждання, які позивач оцінює в 5000 грн. Ухвалою суду від 04.11.2020 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк на усунення недоліків. Після усунення недоліків, ухвалою суду від 01.12.2020 року, по справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 24.02.2021 року. 24.02.2021 року у зв`язку зі знаходження судді у відпустці, розгляд справи відкладено на 17.03.2021 року. Ухвалою суду від 01.03.2021 року виправлено описку в ухвалі суду про відкриття провадження у справі. У судове засідання 17.03.2021 року учасники справи не з`явилися, про час, дату і місце судового засідання повідомлені належним чином, позивач раніше подав заяву, якою позовні вимоги підтримав, просив задовольнити повністю та закінчити розгляд справи за його відсутності. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши\~ та проаналізувавши\~ матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , паспорт серія [NUMBER] , який є інвалідом третьої групи, відповідно до пенсійного посвідчення № [NUMBER] , уклав 01.02.2020 року Договір про надання юридичних послуг №028 з ФІП [PERSON] щодо отримання юридичних послуг, які надані відповідно до Акту прийому-передачі наданих послуг від 08.07.2020 року на суму 900 грн., що сплачені відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №028 від 08.07.2020 року. Позивач посилається на те, що вказані юридичні послуги ним отримані в рамках справи № 522/22680/18 по скарзі [PERSON] на дії державного виконавця, які виразилися у накладення 30.01.2020 року арешту на банківську картку позивача (боржника) в АТ КБ «Приватбанк» за виконавчим провадженням № 61098524, а також отримані в рамках даної справи для підготовки позовної заяви. Підставою для відшкодування матеріальної шкоди, позивач вказує те, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08.07.2020 року по справі № 522/22680/18 за скаргою [PERSON] на дії державного виконавця, було визнано дії державного виконавця протиправними та скасовано вказаний арешт банківської картки. Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно із частиною третьою статті 11 Закону України «Про виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. За змістом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України). Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421). Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними. При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, державного виконавця під час проведення виконавчого провадження необхідно виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону «Про виконавче провадження», а також з положень статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. При цьому, порядок відшкодування витрат на професійну правову допомогу, врегульований нормами Глави 8 ЦПК України. Зокрема, з аналізу положеннь ст. 141 ЦПК України, можна зробити висновок, що порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу вирішується судом в рамках тієї справи, для забезпечення професійної допомоги по якій вони витрачені та є предметом доказування в рамках такої справи. З цих підстав, суд робить висновок, що [PERSON] в даному випадку порушив порядок, який передбачено для вирішення питання про розподіл понесених судових витрат на отримання професійної правничої допомоги, звернувшись до суду в рамках даної справи з вимогами про стягнення судових витрат, понесених по іншій справі, а тому ці позовні вимоги не підлягають задоволенню. Щодо стягнення судових витрат на отримання професійної правничої допомоги в рамках даної справи, то у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року, зазначено, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Однак, жодних належних доказів розміру витрат на професійну правничу допомогу в рамках даної справи суду не надано, а надані позивачем докази, стосуються отриманих послуг 08.07.2020 року, а відтак, не відносяться до даної справи, з позовом по якій, [PERSON] звернувся до суду лише 02.11.2020 року. За таких підстав, суд вважає позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 900 грн. не обгрунтованими та залишає їх без задоволення. Згідно з частиною першою, пунктами 1, 2 частини другої, частиною четвертою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Тобто , відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли неправомірні дії завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Отже, зобов`язання з відшкодування шкоди як майнової, так і моральної є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. За своїм характером ці зобов`язання належать до недоговірних, тобто вони виникають поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин. Складовими для відшкодування шкоди є: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою заподіювача; вина. Перераховані підстави для деліктних зобов`язань є обов`язковим. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду. Між тим, тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Суд, також, враховує положення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за якими при визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити ступінь страждань, заподіяних громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. При цьому, визначаючи розмір відшкодування суд має виходити із засад поміркованості, розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом. Перевіривши надані позивачем докази, суд виходить зі змісту позову та зауважує, що встановити саму наявність шкоди та ступінь моральних страждань позивача, які викликані такою дією державного виконавця як накладення арешту на банківську картку, на що посилається [PERSON] , як на підставу для відшкодування моральної шкоди, неможливо, оскільки позивачем не надано належних та достатніх доказів спричинення такої шкоди та характеру моральних страждань позивача. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди теж не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed