Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] , треті особи - [PERSON] , [PERSON] , просить усунути йому перешкоди в користуванні квартирою по [ADDRESS] , Ѕ частина якої належить йому шляхом зобов`язання [PERSON] не чинити перешкод у вселенні в вказану квартиру [PERSON] та [PERSON] з їх правом реєстрації як проживаючих осіб та визначити за [PERSON] право користування усією квартирою по [ADDRESS] . Покликається на те, що він з відповідачкою є співвласниками квартири. Його теперішня дружина вагітна, та він з неї та її матірю бажає проживати у вказаній квартирі та зареєструвати їх як членів сім`ї. Відповідачка проживає за іншою адресою. Стверджує, що [PERSON] спеціально створює конфліктні ситуації, заселяє в квартиру сторонніх осіб. [PERSON] у відзиві на позов просить закрити провадження у справі в частині позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою та вселення. Покликається на те, що спір з приводу встановлення порядку користування квартирою вже вирішений. Визначення місця проживання дитини разом нею по [ADDRESS] не звужує її права власності на квартиру. Одруження позивача та народження дитини не є підставою для вселення в квартиру, оскільки ці особи мають інше місце реєстрації та проживання. Крім того, позивач має право власності на житло в селі Ралівка Самбірського району Львівської області. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 червня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав, викладених в заявах по суті. Відповідачка та її представник проти задоволення позову заперечили, з підстав, викладених у заявах по суті. Треті особи в судове засідання не з`явилися, не повідомили про причину неявки. Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини. Квартира [ADDRESS] , загальною площею 83,8 кв. м., житловою площею 46,2 кв. м., належить на праві приватної спільної часткової власності позивачу [PERSON] в розмірі 1/2 частки, та відповідачу [PERSON] в розмірі 1/2 частки, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 14309802 та договором купівлі - продажу нерухомого майна від 10.12.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 грудня 2019 року у справі № 607/22826/19 суд ухвалив розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 04 вересня 2010 року відділом РАЦС Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис № 1360. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 вересня 2020 року у справі №607/8663/20 суд ухвалив задовольнити частково позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою. Встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , загальною площею 83,8 кв. м., житловою площею 46,2 кв. м., між співвласниками [PERSON] та [PERSON] , наступний: виділити [PERSON] , в користування 1-а кімнату, житловою площею 13,1 кв. м., балкон, площею 0,9 кв. м., 2-а кімнату, житловою площею 14.1 кв. м., яка розташована в квартирі [ADDRESS] ; виділити [PERSON] , в користування 3-а кімнату, житловою площею 19,0 кв. м., балкон, площею 1,6 кв. м., яка розташована в квартирі [ADDRESS] ; залишити в спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] , кухню, площею 11,5 кв. м., лоджію, площею 2,7 кв. м., ванну кімнату, площею 3,3 кв. м., вбиральню, площею 2,0 кв. м., комору, площею 0,8 кв. м., коридор, площею 14,8 кв. м., що розташовані в квартирі [ADDRESS] . Згідно Висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , орган опіки та піклування рекомендує визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Всебічно, повно об`єктивно та безпосередньо дослідивши докази по справі, надавши їм оцінку на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд доходить такого переконання. Щодо позовної вимоги про визнання права користування квартирою. Як установлено судом, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №607/8663/20 вирішено спір щодо встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] , яка перебуває у спільній власності, справа вирішена в суді першої інстанції та встановлено порядок користування квартирою. Рішення суду вступило в законну сила, про що свідчить його копія, долучена до матеріалів справи. Статтею 255 ЦПК України визначено підстави закриття провадження у цивільній справі. Зокрема, згідно пункту третього частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Закриття провадження у справі у цьому випадку можливе лише за умови, що вже існує рішення суду, яке набрало законної сили, і це рішення ухвалено за наслідками розгляду спору (позову), який розглядається між тими самими сторонами, про той самий предмет спору і з тих самих підстав. Таким чином, необхідність застосування пункту третього частини першої статті 255 ЦПК обумовлена, зокрема, неприпустимістю розгляду судами одного і того ж спору двічі. Суд доходить висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] щодо встановлення поряджку користування квартирою [ADDRESS] , шляхом виділення позивачу всієї квартири підлягає закриттю, у зв`язку із тим, що існує рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у спарві №607/8663/20, яким вже вирішено вказаний спір між сторонами, щодо встанволеня порядку користування квартирою. Щодо позову в частині усунення перешкод в користуванні квартирою, суд виходить із такого. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Однією з особливостей цього позову є відсутність спорів з приводу належності майна на праві власності чи іншому титулі. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди, чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Відповідно до роз`яснень, які викладені в пункті 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ» від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Таким чином, при розгляді даної справи підлягає доказуванню та обставина, що саме діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується право власності чи законного володіння позивача. Згідно частини першої статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Житловий кодекс визначає обов`язковість згоди всіх співвласників (наймачів) квартири лише у тому випадку, коли квартира відноситься до державного та громадського житлового фонду, зокрема стаття 65 ЖК встановлює, що в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Правила користування жилими приміщеннями у будинках (квартирах) приватного житлового фонду визначаються главою 6 ЖК. Визначено статті 156 ЖК, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Загальні засади здійснення права власності всіма співвласниками визначені Цивільним кодексом України, а спеціальним нормативним актом, який регулює реалізацію права власності на житло є Житловий кодекс України, відповідно до якого, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням» - передбачає узгодження з іншими співвласниками квартири питання вселення і відповідно порядок користування житловими кімнатами, кухнею, коридором, тощо. Оскільки, не можливо обговорити порядок користування приміщеннями не повідомивши інших співвласників квартири про вселення в принципі. При вирішенні спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до співвласника квартири, суд насамперед визначає характер спірних правовідносин; чи виникло у особи право користування житлом і коли, тощо. Враховуючи, що спірна квартира належить позивачу та відповідачці на праві спільної сумісної власності, на вселення інших повнолітніх осіб необхідна згода обох співвласників (подібна правова позиція висловлена у постанові ВС від 06 листопада 2019 року у справі № 554/12806/15-ц). Право кожного з подружжя на вибір місця свого проживання є конституційним правом людини, передбаченим частиною першою статті 33 Конституції України. Згідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідно вимог частини четвертої статті 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно положень статтей 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач просить усунути перешкоди в користуванні квартирою по [ADDRESS] , Ѕ частка якої йому належить, шляхом зобов`язання [PERSON] не чинити перешкод у вселенні у вказану квартиру [PERSON] та [PERSON] з їх правом рестрації як проживаючих осіб. Разом з тим, суду не надано доказів порушення прав позивача відповідачем. Позивачем не доведено, що [PERSON] та [PERSON] набули право користування спірною квартирою на підставах вставлених законом. Суду не надано доказів, що [PERSON] та [PERSON] не мають права користування іншими житловими приміщеннями, зважаючи на твердження відповідачки, що треті особи мають зареєстроване місце проживання. Крім того, позивач, звертаючись до суду із позовом, не надав доказів, що він уповноважений захищати права [PERSON] та [PERSON] , які залучені до участі у справи як треті особи без самостійних вимог. Також, суду не надано будь-яких доказів, що позивач намагався вселити [PERSON] та [PERSON] , а [PERSON] йому в цьому перешкоджала. Таким чином, судом не встановлено з наявних доказів в матеріалах справи, що відповідач [PERSON] чинить перешкоди в користуванні власністю, позивач не надала суду доказів підтверджуючих обставини зазначені в позовній заяві, а відтак підстав для усунення перешкод в користуванні власністю судом не встановлено. Отже, в цій частині позовних вимог в задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed