Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, третя особа державний нотаріус Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори [PERSON]. Ухвалою суду від 12.09.2016 року, яка зафіксована в журналі судового засідання, до участі у справі в якості правонаступника позивача залучено [PERSON]. В обґрунтування позову у позовній заяві вказано, що 04 червня 2013 року померла рідна сестра батька позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЕД № 369659. Батько із сестрою підтримували родинні стосунки, а його дружина разом з донькою доглядали [PERSON] за місцем її проживання у [INFO], постійно навідувались, спілкувались, допомагали прибиранням в квартирі, готуванням їжі, оскільки через свій стан здоровя вона потребувала такого догляду. З роками самопочуття [PERSON] дедалі погіршувалось, вона вчиняла дрібні неадекватні вчинки, скаржилась на постійні запаморочення, головний біль, в розмовах виказувала про надумані факти її переслідування «сторонніми силами». [PERSON] періодично - раз на місяць, перебувала на амбулаторному чи стаціонарному лікуванні у лікарні, постійно викликала швидку допомогу через погіршення стану здоровя. Також, вона виказувала скарги на падіння, запаморочення, набряк кінцівок та інше. Через погіршення стану здоров'я батько позивачки також почав потребувати догляду за собою, який почала здійснювала за ним його дружина. За три місяці до смерті [PERSON] мати позивачки стала навідуватись до неї рідше - раз на тиждень, один раз на два тижні. Під час візитів відмічала погіршення її психічного стану. 06.06.2013 року на номер телефону батька позивачки зателефонувала невідома йому жінка, назвавшись [PERSON], яка повідомила про смерть [PERSON] і про те, що організацію поховання вона буде здійснювати самостійно, оскільки [PERSON] заповіла квартиру [ADDRESS] її дочці. Позивачка із матірю заборонили [PERSON] організовувати похорони, оскільки померла [PERSON] мала родичів, які могли організувати похорони. Ритуал поховання було проведено за кошти позивачки. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, однак в нотаріальній конторі батько позивачки довідався про те, що його померла сестра дійсно 03.04.2013 року склала заповіт на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS], на [PERSON], [INFO], який посвідчено у державного нотаріуса Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори [PERSON] За таких обставин [PERSON] вважає, що через похилий вік, неврологічні захворювання, розлади психіки, померла [PERSON] на час підписання заповіту не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, тому у своїх позовних вимогах просить визнати зазначений заповіт недійсним. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник підтримали заявлений позов з підстав, які викладені у позові. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав. Суду пояснив, що [PERSON] 03.04.2013 року знаходилася у стані, в якому вона змогла прибути до нотаріальної контори і підписати заповіт. Нотаріус перевірив її особу та пересвідчився в її вільному волевиявленні. Висновки експертів просив оцінити критично з огляду на їх необґрунтованість та невідповідність дійсним обставинам справи. Третя особа [PERSON] в судове засідання 20.10.2017 року не зявилася, причин неявки суду не повідомила. Під час допиту за правилами допиту свідків [PERSON] пояснила, що вона працює державним нотаріусом Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори. В 2013 році вона прийняла та посвідчила заповіт [PERSON]. [PERSON] під час посвідчення заповіту була в адекватному стані, без навідних запитань розповіла що їй потрібно від нотаріуса, сама прочитала заповіт вголос. [PERSON] для посвідчення заповіту зявилася із усіма необхідними документами (паспорт, ідентифікаційний код, правовстановлюючі документи на нерухоме майно то тощо). Сумніву в її дієздатності у неї, [PERSON], не виникло. Під час складання заповіту [PERSON] на запитання повідомила, що у неї немає родичів, які мають паво на обовязкову частку спадщини. Всього спілкування (складення та посвідчення заповіту) її та [PERSON] тривало близько 30 хвилин, супроводжуючих осіб, які прийшли разом із [PERSON], вона не бачила, тобто [PERSON] підписувала заповіт сама. Приблизно через 2 місяці після смерті [PERSON] до неї, [PERSON], прийшла родичка [PERSON], яка вказала, що [PERSON] можливо отруїли. Сумнівів у дієздатності [PERSON] під час складення заповіту вищевказана родичка їй, [PERSON], не висловлювала. Під час допиту за правилами допиту свідків [PERSON] пояснила, що [PERSON] був її батьком, а [PERSON] була його сестрою. За 3-4 роки до смерті [PERSON] перебувала в тяжкому стані здоровя, [PERSON] та [PERSON] надавали їй допомогу. [PERSON] могла виїхати на тролейбусі і не доїхати до точки призначення, загубитися в місті. Після лютого 2013 року стан здоровя [PERSON] погіршився, у неї відбувалися різки зміни настрою, вдома у неї був безлад, влітку вдягала пальто, колготи, виявляла ознаки страху того, що її вкрадуть або квартиру обкрадуть, не могла сама помитися внаслідок головокружіння. Вона, [PERSON], вперше побачила [PERSON] на кладовищі під час похорон. [PERSON] казала, що вона віддасть свою квартиру тому, хто буде за нею доглядати. Для вирішення побутових питань, придбання ліків [PERSON] зверталася до [PERSON]. Вночі [PERSON] могла подзвонити, попросити приїхати, потім могла вночі почати збиратися йти в магазин. [PERSON] останні пів року сама на пошту не ходила. Допитана в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона є племінницею [PERSON], який був чоловіком [PERSON]. В березні 2012 року [PERSON] повідомила їй, що їй потрібна допомога в купівлі продуктів, приготуванні їжі. Вона, [PERSON], приблизно 3 рази на тиждень на протязі одного року ночувала з [PERSON], допомагала їй. [PERSON] часто мала провали у памяті, не розуміла де знаходиться, вночі могла почати одягатися та збиратися на вулицю, часто падала, мала багато синців. У неї були галюцинації, депресії, вона чогось боялася, багато не розмовляла. Комунальні послуги [PERSON] ходила оплачувати з сусідкою, сама розпоряджалася пенсією, сама складала списки продуктів для придбання в магазині, проте могла забути, що деякі продукти вже придбані. Вона, [PERSON], вперше побачила [PERSON] на кладовищі під час похорон. Допитана в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що [PERSON] був її чоловіком, а [PERSON] є її дочкою. Вона, [PERSON], часто спілкувалася з сестрою свого чоловіка [PERSON], за два місяці до смерті [PERSON] дзвонила їй та просила надати допомогу у побутових питаннях та догляді. Одни раз на місяць вона, [PERSON], супроводжувала [PERSON] в лікарню. [PERSON] часто було погано, вона часто падала, боялася, що в її квартиру хтось залізе, часто їй здавалося, що до неї прийшов її безвісти зниклий син, вона його кликала. В першій годині ночі [PERSON] могла почати збиратися на вулицю. [PERSON] не розказувала про [PERSON] або [PERSON] За час свого життя [PERSON] до психіатрів не зверталася, казала, що її квартира достанеться тому, хто буде за нею доглядати. [PERSON] часто скаржилася на болі в голові та серці, іноді просила приїхати, а потім казала, що їй нічого не потрібно. [PERSON] сама оплачувала комунальні платежі. Допитана в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона з 2012 року працює на посаді медичної сестри-анестезиста в Комунальній установі «Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня». З початку 2012 року вона разом зі своїм чоловіком переїхала на нове місце проживання, де її сусідкою по будинку та підїзду (через один поверх) стала [PERSON]. В перші місці її знайомства з [PERSON] остання виглядала та поводилася нормально, проте приблизно за пів року до смерті [PERSON] почала виглядати розгубленою, стала апатичною (нічим не цікавилась), могла не реагувати на запитання, виходити в жарку погоду на вулицю в теплому одязі та шапці, казала, що до неї хтось ломиться у двері та стукає по даху. Приблизно 5 (пять) разів протягом півроку до смерті [PERSON] вона, [PERSON], знаходила [PERSON] на вулиці на значній відстані від будинку, при цьому [PERSON] не впізнавала її, не могла пояснити що вона робить на вулиці, куди йде або кого чекає. В таких випадках вона, [PERSON], відводила [PERSON] до дому. Тривалого відкриття газу, затоплень з вини [PERSON] не було, квартира [PERSON] не містила ознак безладу. Одного разу до [PERSON] приходила жінка, яка повідомила, що вона доглядає за [PERSON] Допитана в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона з 2010 року працює на посаді лікаря-невропатолога КДП № 2, а також працює в двох інших приватних лікарнях, зокрема в медичному центрі «Віта Плюс». В 2012 році під час проведення нею прийому в медичному центрі «Віта Плюс» до неї двічі зверталася [PERSON], при цьому [PERSON] мала при собі первинні медичні документи, де їй був встановлений діагноз «АГСМ дисциркуляторна енцефалопатія 2, струс головного мозку». [PERSON] приходила до неї на прийом у супроводі іншої жінки, яка розповіла їй, [PERSON], що у [PERSON] є проблеми із памятю, зокрема щодо прийому ліків. Допитана в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона з 1975 року була знайома із [PERSON], вони працювали на одному підприємстві. Останній раз вона бачила [PERSON] весною 2013 року, вони спілкувалися близько 5-10 хвилин про загальний стан їх справ, про стан здоровя одна одної. При цьому [PERSON] при зустрічі відразу її впізнала. Характер у [PERSON] був послідовний. Допитана в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона з 1989 року по грудень 2016 року працювала медичною сестрою в Сєвєродонецькій міській організації «Товариство Червоного Хреста». [PERSON] вона знає приблизно з 2010 року, вона проводила відносно неї на дому маніпуляційні процедури (внутрішньовенні та внутрішньомязові уколи) за призначеннями лікарів. Вона колола [PERSON] серцево-судинні, ноотропні, протизапальні, обезболювальні препарати, в основному деклофинак, ноклофен, дегоксин, теоцетам. Вказані процедури вона проводила за графіком 5 або 10 днів поспіль в залежності від призначення лікаря, переважно вранці. До серйозного погіршення стану здоровя [PERSON] була переважно позитивною особою. Разом з тим, восени 2012 року [PERSON] вже почала просити її переночувати з нею, надала їй ключ від квартири адже вона дуже боялася нічних падінь з ліжка, внаслідок яких у неї зявлялися синці. Також [PERSON] скаржилася на падіння під час переміщення по квартирі, чому вона падає [PERSON] не знала. В цілому в квартирі [PERSON] було чисто, проте меблів було дуже мало. Оформити квартиру на неї [PERSON] не пропонувала. Останній раз вона бачила [PERSON] навесні 2013 року, при цьому [PERSON] була одягнута у теплі речі, в шапці. Допитана в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що їй відомо про те, що [PERSON] працювала разом з жінкою на імя [PERSON], прізвища жінки вона не знає. З [PERSON] її познайомила [PERSON] приблизно восени 2012 року, після чого вона спілкувалася з [PERSON] 3-4 рази, їх спілкування зазвичай тривало близько 10 хвилин. Під час останнього спілкування з [PERSON] в кінці осені 2012 року [PERSON] повідомила їй, що вона має намір скласти заповіт на [PERSON] в якості подяки за догляд [PERSON] за нею. Точну дату смерті [PERSON] вона не памятає. Дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії посвідки про народження № 1720443, виданої 12 липня 1936 року ЗАГС при Першотравневій с/раді Донецької області, [PERSON] народилася 10 липня 1936 року, про що зроблено відповідний запис. Батьком записаний [PERSON], матірю [PERSON]. Згідно із копією посвідки про народження серії УГ № 259451, виданої 05 жовтня 1941 року Чепіговською селищною радою, [PERSON] народився 05 жовтня 1941 року, про що зроблено відповідний запис. Батьком записаний [PERSON], матірю [PERSON]. З копії свідоцтва про одруження серії І-ЯР № 687081, виданого 18 серпня 1956 року Сєвєродонецьким ЗАГС Лисичанського району Луганської (Ворошиловградської на момент видачі свідоцтва) області вбачається, що [PERSON] (російською) та [PERSON] (російською) 18 серпня 1956 року одружились, про що зроблено відповідний актовий запис № 249. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] (російською). Згідно із копією паспорта громадянина України серії ЕМ № 219874, виданого Сєвєродонецьким МВ УМВС України в Луганській області 18.06.1999 року, [PERSON], [INFO], був зареєстрований з 20.05.1975 року за адресою: Україна, [ADDRESS]. З копії паспорта громадянина України серії ЕК № 453681, виданого Сєвєродонецьким МВ УМВС України в Луганській області 19.06.1997 року вбачається, що [PERSON], [INFO], зареєстрована з 19.06.1997 року за адресою: Україна, [ADDRESS]. Згідно із копією свідоцтва про народження серії ІІ-ЕД № 491982, виданого 20 березня 1981 року Сєвєродонецьким міськ. ЗАГС Луганської (Ворошиловградської на момент видачі свідоцтва) області, [PERSON] (російською) народилася 17 березня 1981 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 404. Батьком записаний [PERSON] (російською), матірю [PERSON] (російською). Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії І-ЕД № 369659, виданого 07 червня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сєвєродонецького міського управління юстиції у Луганській області, [PERSON] померла 04 червня 2013 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 724. З копії заповіту, посвідченого державним нотаріусом Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори [PERSON] № 1-33 від 12 січня 2012 року вбачається, що [PERSON] заповіла належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] [PERSON]. Згідно із копією заяви [PERSON] на імя державного нотаріуса Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори [PERSON] від 23 травня 2012 року, [PERSON] скасувала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори [PERSON] № 1-33 від 12 січня 2012 року. Відповідно до копії заповіту, посвідченому державним нотаріусом Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори [PERSON] № 1-161 від 03 квітня 2013 року вбачається, що [PERSON] заповіла належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] [PERSON]. З копії заяви [PERSON] на імя державного нотаріуса Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори [PERSON] від 15 червня 2013 року вбачається, що [PERSON] приймає всю спадщину по закону після смерті [PERSON]. Згідно із копією заяви [PERSON] на імя державного нотаріуса Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори [PERSON] від 12 листопада 2013 року, [PERSON] приймає всю спадщину по закону після смерті [PERSON]. Відповідно до листа державного нотаріуса Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори [PERSON] № 533/01-16 від 04 квітня 2014 року, свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] нікому із спадкоємців не видавалося. З копії висновку експерта № 193 від 18.06.2013 року, наданого судово-медичним експертом Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи [PERSON], встановлено, що смерть [PERSON] настала від гострої серцево-судинної недостатності, яка розвинулася внаслідок дифузного дрібновогнищевого кардіосклерозу ішемічної хвороби серця, що підтверджується даними дослідження трупу. При дослідженні трупу встановлено: синець біля правого ока, крововилив в мякі покрови голови з боку їх внутрішньої поверхні в лобній області справа. Дані ушкодження утворились від контакту з тупим твердим предметом незадовго від настання смерті. Виявлення у крові трупу 1,40% етилового алкоголю вказує на те, що незадовго до смерті [PERSON] вживала алкогольні напої та момент смерті знаходилася у легкому ступені алкогольного спяніння, що сприяло настанню смерті. Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії І-ЕД № 419208, виданого 29 серпня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сєвєродонецького міського управління юстиції у Луганській області, [PERSON] помер 28 серпня 2014 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 1118. Згідно із висновком амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 202 від 29.10.2015 року, проведеної експертною комісією Сватівської обласної психіатричної лікарні, встановлено, що [PERSON], на час складання заповіту 03 квітня 2013 року, страждала на стійкий психічний розлад у вигляді судинно-органічного ураження головного мозку з явищами лакунарної деменції та окремими психопатологічними проявами /хворобливі ідеї малого масштабу/ (згідно з МКХ-10 F02.84). На час складання заповіту 03 квітня 2013 року, [PERSON] за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 574 від 30.08.2017 року, проведеної експертною комісією Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, встановлено, що [PERSON] в період підписання заповіту 03.04.2013 року страждала на органічне ураження головного мозку судинного ґенезу (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба, дисциркуляторна енцефалопатія) з вираженим психоорганічним синдромом та параноїдальними включеннями. [PERSON] за своїм психічним станом в період підписання заповіту (03.04.2013 року) не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Також, з мотивувальної частини вищевказаного висновку вбачається, що свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] описують у підекспертної в період 2012-2013 р.р. ознаки вираженого психоорганічного синдрому з параноїдними включеннями, що цілком узгоджується з даними про наявність у підекспертної органічного ураження головного мозку, на яку вказує медична документація. Так, свідки [PERSON] та [PERSON] описують у підекспертної порушення з боку інтелектуально-мнестичної сфери: «забувалась, плуталась, могла вийти на вулицю та загубитись, могла піти не туди, куди хотіла». Свідок [PERSON] описує у [PERSON] емоційно-вольові порушення: «була розгубленою, потеряный взгляд, була апатичною, нічим не цікавилась». Також свідок [PERSON] вказує, що у підекспертної «була подавленність, потухший взгляд, байдужість до всього». Свідок [PERSON] (лікар-невропатолог) вказує на наявність у підекспертної когнітивних розладів, «була не пунктуальною, треба було сто раз пояснювати щось, відповідала на запитання тільки частково, були проблеми з памяттю». Впадає в око, що свідки [PERSON] (медична сестра) та [PERSON] (лікар-невропатолог) повязують погіршення психічного стану у [PERSON] з кінця 2012 р., саме в цей час, згідно з їхніми показами, у [PERSON] посилились прояви когнітивних порушень, інтелектуально-мнестичного зниження; почала погано осмислювати події, що відбувалися з нею; посилились емоційно-вольові порушення. Це цілком співпадає з даними, що містяться в наданій медичній документації, згідно з якими саме в цей період в неї посилився ступень психоорганічного синдрому. Всі вище означенні свідки вказують, що хоча у [PERSON]І зберігались ознаки динамічно-соціального стереотипу: «платила за комунальні послуги, ходила в магазин, до лікаря», однак вказують, що робила вона це зі сторонньою допомогою. Всі свідки описують наявність у підекспертної ознаки параноїдного (маячного) синдрому, тобто «страхи за те, що її вкрадуть або обкрадуть квартиру. Боялась, що в квартиру хтось зайде. Заявляла, що до неї приходить її зниклий безвісті син. Вночі збиралася і намагалася кудись піти. Були галюцинації. Боялася. Відмічалися ознаки неадекватної поведінки. Влітку вдягалась в теплу одежу. Заявляла, що до неї хтось стукає в двері та на даху. Кудись вночі намагалася вийти». Заявляла, що «брат хоче мати з неї зиск, забрати її майно». Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог, суд враховує наступне. Згідно із ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. В пункті 16 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 вказано, що правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК. Розглядаючи справи за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК, суд відповідно до ст. 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобовязаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. В Аналізі окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних розяснень, викладених постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підготовленим та оприлюдненим в 2017 році Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, звертається увага на те, що обовязковість вимог ст. 145 ЦПК щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання недійсним правочину на підставі ст. 225 ЦК, вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні ст. 58 ЦПК. Згідно зі ст. 1 Закону України від 25 лютого 1994 року № 4038-XII «Про судову експертизу» судова експертиза це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних обєктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду. Відповідно до ст. 3 Закону України від 22 лютого 2000 року № 1489-III «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоровя суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Згідно з постановою ВСУ від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити насамперед на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Суд враховує, що в цій справі наявні два висновки судово-психіатричної експертизи: первинна експертиза, проведена комісією у складі двох експертів Сватівської обласної психіатричної лікарні, та повторна експертиза, проведена комісією у складі трьох експертів Київського міського центру судово-психіатричної експертизи. В обох вищевказаних експертних висновках експертами на підставі показань свідків та наявної медичної документації було однозначно встановлено, що станом на час складення спірного заповіту [PERSON], [INFO], не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. При цьому, як під час проведення повторної комісійної експертизи, так і під час первинної експертизи, жоден із пяти експертів не склав окремого висновку в порядку ч. 2 ст. 148 ЦПК України, що свідчило би про незгоду експерта з висновком інших експертів. Також, обидва вищевказаних експертних висновки не містять припущень щодо підсумкового психічного стану [PERSON] станом на час складення заповіту, висновки експертів викладені чітко та недвозначно, експертами проаналізовано та надано оцінку показанням свідків і медичній документації стосовно стану здоровя [PERSON] до та після складання спірного заповіту. Стосовно посилань представника позивача на те, що допитана в якості свідка державний нотаріус під час складання та підписання [PERSON] спірного заповіту перевірила її дієздатність та здатність усвідомлювати значення своїх дій, суд зазначає, що перевірка нотаріусом зовнішнього волевиявлення особи в подібних випадках не свідчить про те, що внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину був таким, що особа могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Суд повторює, що будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) в подібних справах мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Клопотання представника відповідача про призначення повторної (третьої) експертизи в іншій установі з тих самих питань, які були предметом дослідження двох попередніх експертиз, не ґрунтуються на нормах ЦПК України, які передбачають можливість призначення лише первинної та повторної експертиз. Крім того, повторна експертиза була призначена саме за клопотанням представника відповідача та в запропонованій представником відповідача установі. На думку суду, висновок повторної експертизи є обґрунтованим, не суперечить іншим матеріалам справи та не викликає сумнівів в його правильності. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги та визнати спірний заповіт недійсним на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України. При цьому суд вважає за необхідне окремо відзначити, що права позивача [PERSON] були порушені спірним заповітом в розумінні ч. 1 ст. 225 ЦК України, тобто [PERSON] є належним позивачем у цій справі, адже вона в порядку ст. 1261, 1268 ЦК України може вважатися спадкоємцем за законом після смерті її батька, який в свою чергу є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] та який, в разі відсутності спірного заповіту, успадкував би належне [PERSON] майно, яке є предметом спірного заповіту. Відсутність у померлого батька позивача свідоцтва про право на спадщину в даному випадку не має правового значення, адже законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і повязує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Суд також додатково розяснює сторонам, що згідно із ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Тобто спірний заповіт, після набрання цим рішенням законної сили, вважатиметься таким, що є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 82 від 08.11.2013 року про сплату судового збору в сумі 229 грн. 40 коп., у звязку із чим суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача вказану суму судових витрат. Стосовно застосованих судом заходів забезпечення позову суд зазначає, що скасування цих заходів до набрання цим рішенням законної сили є недоцільним та може створити реальну загрозу відчуження третім особам квартири, яка є предметом спірного заповіту. Після набрання рішенням законної сили сторони мають право звернутися із окремим письмовим клопотанням про скасування заходів забезпечення позову.

Outcome: approved