Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-03 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON], просить стягнути з відповідача 11 000 грн. боргу за договором позики, три відсотки річних за користування коштами в сумі 162 грн. 74 коп. та інфляційні збитки в сумі 547 грн. 80 коп., нарахованих станом на 07.12.2017 року. Позов мотивовано тим, що відповідач не виконав своїх зобов'язань за договором позики, та не повернув суму боргу в строк, встановлений письмовою розпискою. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав викладених в ньому. Відповідач належним чином повідомлявся про час та місце судового розгляду, однак в судове засідання не з'явився, а тому, за згодою представника позивача, судом ухвалено проводити заочний розгляд справи. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 06 червня 2017 року, [PERSON] зобов'язався повернути грошову позику 11000 гривень до 10.06.2017 року [PERSON]. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Верховний Суд України, у постанові від 18 вересня 2013 року, справа № 6-63цс13, виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Отже, дослідивши надану позивачем розписку [PERSON] суд приходить до переконання, що вона підтверджує факт укладення договору позики, відповідно до умов якого [PERSON] позичив у [PERSON] гроші в сумі 11000 гривень, в строк до 10 червня 2017 року, оскільки містить всі істотні умови такого договору. Згідно статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статей 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Із змісту статті 12, 13 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Із змісту статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи те, що відповідачем не надано будь-яких доказів повернення боргу за договором позики від 06 червня 2017 року, відповідно до пояснень представника позивача, відповідач не повернув йому заборгованість за договором позики, а тому, право позивача підлягає судовому захисту шляхом стягнення із відповідача суми боргу. Крім того, в силу статті 625 ЦК України із відповідача слід стягнути три проценти річних та інфляційні збитки, які, відповідно до розрахунку позивача в позовній заяві, становлять за період із 11 червня 2017 року по 07 грудня 2017 року три відсотки річних за користування коштами - 162 грн. 74 коп., інфляційні збитки - 547 грн. 80 коп. Враховуючи те, що судом задоволені позовні вимоги, а тому, в силу ст. 141 ЦПК України із відповідача слід стягнути понесені витрати - 640 гривень сплаченого судового збору. Щодо стягнення витрат на правову допомогу в сумі 3000 грн., то із долучених позивачем договору про надання правової допомоги, квитанції від 06 грудня 2017 року, видно що 3000 гривень позивачем оплачено фізичній-особі-підприємцю [PERSON], доказів, що вказана особа є адвокатом суду не надано. Тому, в силу ст. 133,137,141 ЦПК України ця сума не може бути віднесена до судових витрат та не підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача.

Outcome: approved