Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-20 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Сторожницька сільська рада Ужгородського району Закарпатської області про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням Позов мотивує тим, що він є власником будинку за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, с. вул. Дружби, 46, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно. Згідно довідки Сторожницької сільської ради від 23.01.2017 року № 127 в будинку зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Реєстрція відповідачів у належному йому будинку не дозволяє позивачу розпоряджатися ним на власний розсуд та значно обмежує його законні права, у нього виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які йому не надаються, але нараховуються за відповідачів. На підставі вищевикладеного позивач просить суд визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, с. вул. Дружби, 46. В судове засідання позивач та його представник за довіреністю - [PERSON] н е з'явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача за довіреністю подав до суду заяву від 21.08.2017 року, в якій просить розглянути справу без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує та просить задовольнити позовні вимоги. Відповідачі в судове засідання повторно не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення від 17.03.2017 року, 20.06.2017 року та від 26.06.2017 року, про причини неявки суд не повідомили, а тому суд уважає, що у відповідності до ч.1 ст. 224 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та постановити заочне рішення. Представник третьої особи Сторожницької сільської ради у судове засідання не з»явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений вчасно та належним чином, однак подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] є власником в цілому житлового будинку, що розташований за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, с. вул. Дружби, 46, що стверджується витягом з Державного реєстру речових на нерухоме майно за індексним номером 78625746 від 23.01.2017 року. Підставою виникнення права власності є рішення іпотекодержателя про прийняття у власність предмета іпотеки від 27.10.2016 року зареєстрованого в реєстрі за № 2127 за договорами іпотеки № 133/03/06-Р від 28.02.2006 року, № 11047347000 від 27.09.2006 року, № 11206583000 від 03.09.2007 року, договором відступлення прав вимоги за договорами іпотеки № 1/1 від 27.10.2016 року. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як зазначено у п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316-319 ЦК України), то власник на підставі ст. 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК Української РСР. У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 335 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Враховуючи наведене суд застосовує правову позиції висловлену Верховним Судом України в постанові № 6-158цс14 від 05 листопада 2014 року: «Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 116 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім»ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.» В даному випадку з моменту набуття позивачем - [PERSON] права власності на будинок відповідачі втратили право на користування житлом. А тому, суд враховуючи, що житловий будинок за адресою: Ужгородський район, с. Минай, вул. Дружби, 46 належить позивачу на праві власності, при цьому в такому зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON] , що обмежує законні права позивача щодо розпорядження належним йому будинком, вважає, що вимога позивача про визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: Ужгородський район, с. Минай, вул. Дружби, 46, є обґрунтованою та підлягає до задоволення.

Outcome: approved