Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Свої вимоги мотивує тим, що 09.12.2016 року між сторонами був укладений договір, за яким відповідач зобов`язався купити та доставити позивачу навантажувач LIEBHERR 551 1998 року випуску. На виконання договору відповідач отримав від позивача грошові кошти готівкою в сумі 4300,00 доларів США, що за курсом НБУ на 27.09.2019 року складає 104003,00 грн. Передача позивачем коштів та отримання їх відповідачем підтверджується борговою розпискою від 09.12.2016 року, яка підписана [PERSON] . Відповідно до розписки від 09.12.2016 року, у випадку невдалої операції і зриву покупки навантажувача позичальник зобов`язувався повернути гроші позикодавцю у сумі 4300,00 доларів США через 10 календарних днів, а саме 20.12.2016 року. Відповідач своє зобов`язання за договором не виконав, не передав позивачу вказаний навантажувач та не повернув йому грошові кошти в погоджений строк. Позивач неодноразово звертався до [PERSON] з вимогою повернути кошти, але марно. Позивач просить суд стягнути з відповідача [PERSON] 143134,51 грн., з яких: 104003,00 грн. - основна сума боргу, 8634,00 грн. - 3% річних за користування коштами та 30497,51 грн. - інфляційні втрати. Сторони в судове засідання не з`явилися. Позивачем подано до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі. Вимоги заяви підтримує повністю та просить суд такі задовольнити. Не заперечує відносно проведення заочного розгляду справи. До заяви додав оригінал розписки від 09.12.2016 року. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Справу вирішено за правилами заочного розгляду передбаченими ст. 280-281 ЦПК України за відсутності відповідача [PERSON] , який повідомлений у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, не подав своїх заперечень проти позову. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Як вказує позивач у своїй заяві, 09.12.2016 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір, за яким відповідач зобов`язався купити та доставити позивачу навантажувач LIEBHERR 551 1998 року випуску. На виконання договору відповідач отримав від позивача грошові кошти готівкою в сумі 4300 доларів США, що за курсом НБУ на 27.09.2019 року (24.1869 грн. за 1 долар США) складає 104003,00 грн. Передача позивачем грошових коштів та отримання їх відповідачем підтверджуються борговою розпискою від 09 грудня 2016 року, підписаною відповідачем. Відповідно до розписки від 09.12.2016 p., у випадку невдалої операції і зриву покупки навантажувача позичальник зобов`язувався повернути гроші позикодавцю у сумі 4300,00 доларів США через 10 календарних днів, а саме 20.12.2016 року. Однак Відповідач своє зобов`язання за договором не виконав, не передав позивачу вказаний навантажувач та не повернув грошові кошти в погоджений строк. Як вказує позивач, він неодноразово звертався до [PERSON] з вимогою повернути грошові кошти, але марно. Той всіляко уникає [PERSON] , від зустрічей ухиляється і відмовляється виконувати свої зобов`язання за договором. Таким чином, станом на дату подання позову відповідач гроші не повернув, свої зобов`язання за договором не виконав, про що свідчить наявний у позивача оригінал зазначеної розписки на підтвердження укладеного договору позики. Відповідно до ст.ст.526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору і вимог закону, який є обов`язковим для виконання сторонами і вимогами законодавства. Згідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але і факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Водночас, за змістом частин 1, 2 ст. 207 і ч.2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання. Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. За своє суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка від 09.12.2016 року, написана [PERSON] власноручно, містить інформацію про позику [PERSON] в [PERSON] 4300,00 (чотири тисячі триста) доларів США із зобов`язанням їх повернення до 20.12.2016 року. Оскільки розпискою від 09.12.2016 року підтверджується наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, позивач вправі вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві кошти у строк та в порядку, що встановлений договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві коштів. Відповідачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження повернення ним [PERSON] частково чи повністю коштів за розпискою від 09.12.2016 року, а наявність у позивача оригіналу розписки свідчить про те, що позичені [PERSON] грошові кошти не повернуті. Оскільки судом встановлено, що відповідач [PERSON] позичив в [PERSON] 4300,00 доларів США, про що власноручно написав розписку від 09.12.2016 року, з терміном повернення до 20.12.2016 року, однак на час розгляду справи судом позичені кошти не повернув, суд вважає, що позовна вимога про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] за розпискою від 09.12.2016 року основної суми боргу 4300,00 доларів США, що становить 104003,00 грн. підлягає до задоволення. Крім того, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення грошових коштів, нараховуються три проценти річних від простроченої суми з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Вказане узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного суду, викладеним у постановах: від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 143134,51 грн., з них: 104003,00 грн. - основна сума боргу, 8634,00 грн. - 3% річних за користування коштами та 30497,51 грн. - інфляційні втрати. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно змісту ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме у зв`язку із задоволенням позовних вимог до відповідача [PERSON] , з нього на користь позивача стягуються понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у розмірі 2148,00 грн.

Outcome: approved