Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра»(далі по тексту - відповідач, Банк), третя особа - [PERSON] , відповідно до якого просила визнати припиненою поруку позивача перед відповідачем згідно договору поруки від 14.11.2007, якою забезпечено виконання третьою особою зобов`язань за кредитним договором № 1930/2007 від 14.11.2007. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.11.2007 між [PERSON] та ПАТ «КБ «Надра» укладено Договір поруки, за яким позивач поручилась перед Банком за належне виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором. При цьому позичальник та поручитель за Договором поруки несуть солідарну відповідальність перед кредитором (Банком).у подальшому між кредитором та позичальником було укладено ряд додаткових угод, зокрема, Додаткову угоду № 1 від 30.08.2010 та Додатковий договір № 2 від 20.06.2013, за якими змінено і збільшено зобов`язання третьої особи перед Банком. При цьому, позивача про збільшення обсягу відповідальності позичальника не попереджали. Позивач вважає, що вказаними додатковими угодою та договором до кредитного договору без згоди позивача як поручителя було внесено зміни, що підвищують її відповідальність за фінансовими зобов`язаннями позичальника, погіршують майнове становище, а тому, з внесенням таких змін, порука позивача перед банком за кредитним договором № 1930/2007 від 14.11.2007 припинилась на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України. У зв`язку з наведеним позивач звернувся до суду з позовом. Від відповідача відзив не надходив, однак у своїх додаткових поясненнях до позову, які надійшли до набрання чинності новою редакцією Цивільного процесуального кодексу України від 03.10.2017 (далі по тексту - ЦПК України), відповідач проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні. Вказав, що підстави для припинення зобов`язання, у тому числі припинення поруки позивача перед Банком, які передбачені, зокрема, ст. 559, 600, 601, 604, 605, 606, 607, 608, 609 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) позивачем у позові не наведені. 23.12.2016 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Малинникова О.Ф. відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду. 26.02.2018 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Малинникова О.Ф. у зв`язку з набранням 15.12.2017 чинності змін, відповідно до яких ЦПК України викладено в новій редакції, справу призначено до розгляду в спрощеному порядку без виклику сторін, сторонам встановлено строки для надання заяв по суті справи. 23.11.2017 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Кондратенко О.О. на підставі Розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва № 01-08-1275 від 31.10.18 та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.11.2018, вказану справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду у спрощеному порядку з викликом сторін. 28.08.2019 від представника відповідача надійшли письмові пояснення. 06.10.2020 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. на підставі Розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва № 01-08-967 від 05.10.20 та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.10.20, вказану справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду в спрощеному порядку без виклику сторін. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до ч. 5 ст. 247 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідних клопотань до суду не надходило. За вказаних обставин, а також враховуючи те, що відповідач у встановлений строк відзив на позовну заяву не надав, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомлення сторін не заявив, суд вирішує справу за наявними матеріалами, як це передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України. Судом встановлено, що 14.11.2007 між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 1930/2007-ф, за умовами якого Банк надав Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 27 000, 00 доларів США зі сплатою 11, 5 % річних строком до 11.11.2022. 14.11.2007 між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» укладено Договір поруки, за умовами якого позивач як Поручитель поручився за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань, що витікають з Кредитного договором № 1930/2007-ф від 14.11.2007. За умовами Договору поруки, поручитель повинен виконати зобов`язання у тому ж порядку, який встановлено для Позичальника Кредитним договором. (п. 1.1. Договору поруки). Поручитель відповідає перед Кредитором у повному обсязі. Позичальник і Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники (п. 1.2. Договору поруки). Відповідальність Поручителя виникає як у випадку невиконання Позичальником будь-якої частини зобов`язань, так і при невиконанні Позичальником зобов`язань в цілому (п. 1.3 Договору поруки). Позивач та відповідач також узгодили, що відповідно до п. 5.2. Договору поруки, цей Договір закінчується належним виконанням Позичальником взятих на себе зобов`язань по Кредитному договору чи виконанням Поручителем своїх зобов`язань згідно з умовами цього Договору. З матеріалів справи також вбачається, що 30.08.2010 між Банком та третьою особою [PERSON] було укладено Додаткову угоду № 1 до Кредитного договору № 1930/2007-ф від 14.11.2007, за умовами якої були внесені зміни до п. 2.4, 2.13, 3.2.8, 3.2.16 Кредитного договору щодо встановлення додаткової комісії для Позичальника у разі дострокового повного погашення кредиту чи сплати кредитного платежу у розмірі більшому, ніж встановлено графіком погашення, а також встановлення права Банку на підвищення відсоткової ставки за користування кредитними коштами у разі порушення Позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором та стягнення відсотків у збільшеному розмірі, зміни формул розрахунку відсотків за користування кредитом. У подальшому, 20.06.2013 між Банком та третьою особою [PERSON] було укладено Додатковий договір про внесення змін та доповнень № 2 до Кредитного договору № 1930/2007-ф від 14.11.2007, за умовами якого збільшено процентну ставку для розрахунку плати за користування кредитними коштами у разі неналежного виконання або невиконання Позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором, а також надано Банку право самостійно здійснювати розрахунки/перерахунку нового графіку платежів по виконанню Позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором без додаткового погодження з Позичальником. Позивач стверджує, що зазначений Додатковий договір фактично збільшує обсяг відповідальності позивача перед Банком. При цьому, Банком не було повідомлено позивача про таке збільшення відповідальності, а відтак наявні підстави для припинення Договору поруки. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором Банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до ст. 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) 1. порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Разом з тим, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. У відповідності до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд позбавлений можливості самостійно збирати докази. Так, судом встановлено, що Додатковою угодою та Додатковим договором були внесені зміни до Кредитного договору, укладеного між відповідачем та третьою особою. Разом з тим, саме зобов`язання в частині повернення коштів фактично не було змінене сторонами. Крім того, позивачем не доведено у судовому засіданні, що внаслідок укладення зазначеної Додаткової угоди та Додаткового договору, його відповідальність збільшилась, оскільки як вбачається з матеріалів справи, умови, які були змінені Додатковими угодою та договором стосуються збільшення відповідальності Позичальника тільки у разі порушення ним зобов`язань за кредитним договором. Відтак, підстави для припинення поруки на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України відсутні. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, Велика палата Верховного Суду у постанові від 26 січня 2021 року, справа № 522/1528/15-ц звернула увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним. Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту. Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту. Як вбачається з пояснень позивача, а також матеріалів справи, відповідач 31.08.2016 пред`явив позивачу у судовому порядку вимоги про стягнення з неї солідарно з Позичальнико (третьою особою) заборгованості за Кредитним договором, провадження по справі було відкрито. У свою чергу позивач звернулась до суду із вказаним позовом 09.12.2016. За таких обставин, звернення позивача з вказаним позовом про визнання поруки припиненою, тобто відсутності права вимоги у відповідача як кредитора та кореспондуючого обов`язку позивача не є належним способом захисту. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність і достатність кожного доказу окремо, а також взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог через їх недоведеність та необґрунтованість. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed