Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-19 00:00:00

[PERSON] , (далі - позивачі) в особі представника адвоката Ганенка Р.А., звернулась до суду із позовом до [PERSON] , (далі - відповідачі), в якому вказала, що рішенням Макарівського районного суду Київської області від 13.04.2005 року у справі №2-433/2005 за батьком позивачки - [PERSON] , та відповідачем було визнано право власності на житловий будинок (домоволодіння) в [ADDRESS] , в рівних долях, по 1/2 частині за кожним. [INFO] батько позивачки помер, після чого відкрилася спадщина, до складу якої увійшла 1/2 частина зазначеного вище домоволодіння, та яку успадкувала його донька, позивач по справі. Отримавши свідоцтво про право на спадщину, позивач звернулась до Рожівської сільської ради з метою приватизації земельної ділянки, на якій розташована належна їй 1/2 частина домоволодіння, однак згодом дізналась, що власником всієї земельної ділянки, на якій розташоване і її частина домоволодіння належить одноособово відповідачеві. Так відповідачеві на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ №016302, зареєстрованого за №83 від 14.12.1998 року, на праві приватної власності належить земельна ділянка загальною площею 0,2911 га (в тому числі 0,1118 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,1793 га для ведення особистого підсобного господарства), яка розташована у [ADDRESS] . Як вбачається з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 21.06.2019р. №НВ-3215657962019, відомості про земельну ділянку [PERSON] , площею 0,1118 га, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, внесені до Державного земельного кадастру, а земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3222787101:01:013:0009. Позивач вважає, що з переходом права власності на ? частину будинку з господарськими будівлями і спорудами, до неї перейшло право власності і на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером 3222787101:01:013:0009, на якій вони розміщені відповідно до ст. 120 ЗК України (в редакції станом на час набуття позивачкою права власності на частину житлового будинку), зміст якої вказує на те, що сам лише факт набуття права власності на житловий будинок чи його частину є підставою для виникнення у набувача права власності на відповідну частину земельної ділянки та підставою припинення права власності на дану земельну ділянку попереднього власника. Позивач вказує, що в силу положень п. «а» ч. 3 ст. 152 ЗК України, ст. 392 ЦК України позивач має право на захист свого порушеного права власності на земельну ділянку шляхом пред`явлення позову про визнання права власності, оскільки його право не визнається відповідачем по справі. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права власності на належну йому земельну ділянку веде до реального відновлення порушеного права власності на землю, що в свою чергу забезпечує реалізацію права позивача на ефективний засіб юридичного захисту, яке гарантоване статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи викладене, позивач просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1118 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки 3222787101:01:013:0009, місце розташування: [ADDRESS] від 10.01.2020 року позов [PERSON] , прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Також даною ухвалою суду відповідно до ст. 84 ЦПК України витребувано від П`ятої київської державної нотаріальної контори (03058, м. Київ, вул.Машинобудівна, 8) належним чином засвідчену копію спадкової справи №643/2012 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Витребувані докази надійшли до суду та приєднані до матеріалів справи. У встановлений судом строк, відповідач подав відзив на позов, в якому проти задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач вказав, що на підставі рішення Рожівської сільської ради народних депутатів від 04.04.1994 року йому передано у приватну власність дві земельні ділянки, що розташовані у [ADDRESS] з яких для будівництва, обслуговування будівель та господарських споруд, площею 0,1118 га. 14.12.1998 року позивач отримав державний акт на право приватної власності на землю № ІІ-КВ 016302, що зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 88. На земельній ділянці площею 0,1118 га розташований житловий будинок, що належав на праві власності його покійній матері - [PERSON] , яка померла [INFO] . Після смерті матері, відповідач та його рідний брат [PERSON] , в рівних долях, успадкували даний житловий будинок на підставі рішення Макарівського районного суду Київської області від 13.05.2005 року у справі № 20433/2005. При цьому спірна земельна ділянка до складу спадщини не входила, оскільки з 1994 року належала відповідачеві на праві власності. Даним будинком він з братом користувались разом, договорів про поділ будинку, та визначення порядку користування ним між ними не укладалось, у зв`язку з тим, що спорів про користування будинком між ними не виникало. [INFO] брат відповідача помер, після чого його частину будинку успадкувала позивач і вона почала користуватися даним житловим будинком. Хоча між ними і не було укладено відповідного договору, фактично даний будинок був між ними розділений та визначені відповідні частини, якими кожен користується окремо. Ним жодного разу не чинились перешкоди у користуванні позивачеві її частиною житлового будинку, і він ніколи не заперечував щодо її права на користування земельною ділянкою, що необхідна для проходу до будинку та необхідною для його обслуговування. Посилання позивача у позові на ст. 120 ЗК України, як на підставу виникнення у неї права власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка належить відповідачеві на праві власності, не може мати місце в даному випадку, оскільки відповідно до вказаної норми та ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Як зазначено вище, відповідач став власником спірної земельної ділянки ще 14.12.1994 року. Його покійна мати, яка мала у власності житловий будинок, що був розташований на цій земельній ділянці, не була власником цієї земельної ділянки, також не переходила у власність спірна земельна ділянка і моєму покійному брату [PERSON] , у зв`язку з отриманням ним у власність 1/2 частини будинку як спадщини після покійної матері. Таким чином, оскільки у спадкодавця позивача право власності на земельну ділянку було відсутнє, воно не може перейти і до позивача. У встановлений судом строк позивач подав відповідь на відзив, у якому спростовує заперечння відповідача. Так позивач вказує, що доводи відповідача про те, що спірна земельна ділянка не увійшла до складу спадщини померлої [INFO] [PERSON] (матері відповідача) спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Зокрема, відповідач зазначає, що спірна земельна ділянка йому належала на праві власності згідно рішення Рожівської сільської ради від 04.04.1994 року, однак відповідно до ст. 22 ЗК України від 18.12.1990 року (який був чинним станом на дату відкриття спадщини [PERSON] ) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Згідно ст. 23 ЗК України від 18.12.1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Як вбачається з матеріалів справи, державний акт на право приватної власності на землю, яким посвідчувалось право власності відповідача на спірну земельну ділянку було видано лише 14.12.1998 року тобто після смерті [INFO] [PERSON] . Також варто зауважити, що відповідно до ч. 2 ст. 30 ЗК України від 18.12.1990 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії рішення Макарівського районного суду Київської області від 13.04.2005 року у справі №2-433/2005, відповідач та його брат [PERSON] , прийняли спадщину померлої [INFO] [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР, який також був чинним станом на дату відкриття спадщини [PERSON] , прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Таким чином у зв`язку з прийняттям відповідачем та [PERSON] , спадщини померлої [INFO] [PERSON] , до них в рівних долях перейшло як право власності на житловий будинок так і право користування відповідною земельною ділянкою, на якій цей житловий будинок був розташований. Щодо можливості застосування до спірних правовідносин сторін ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України зауважу наступне. Відповідач не заперечує того факту, що житловий будинок (домоволодіння) в [ADDRESS] , який на праві спільної часткової власності належить сторонам по справі, розташований на спірній земельній ділянці площею 0,1118 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції станом на 26.07.2017 року - час набуття позивачкою права власності на 1/2 частину житлового будинку) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Відповідно до ст. 377 ЦК України (в редакції станом на 26.07.2017 року) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований («superficies solo cedit» - збудоване на землі слідує за нею). За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Відповідно право власності відповідача на 1/2 частину спірної земельної ділянки припинено відповідно до ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України внаслідок набуття позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку. Зазначені висновки щодо застосування норм ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України викладені у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі №461/2328/19 та від 26.12.2019 року у справі №364/515/19. У встановлений судом строк відповідач заперечень на відповідь на відзив не подавав. Ухвалою суду від 11.02.2020 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та її представник вимоги за позовом підтримали, просили їх задовольнити із вказаних ними підстав. Зазначили також, що питання розподілу судових витрат будуть подані з заявою про ухвалення додаткового рішення у справі. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, просили суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 13.04.2005 року у справі №2-433/2005 за позовом [PERSON] , [PERSON] до Рожівської сільської ради про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно за батьком позивача - [PERSON] , та відповідачем - [PERSON] було визнано право власності на житловий будинок (домоволодіння) в [ADDRESS] (в рівних долях, по 1/2 частині за кожним) (а.с. 10-13). Як було встановлено судом, що вбачається з вказаного рішення, зазначене домоволодіння належало їх матері [PERSON] , яка померла [INFO] . [INFO] батько позивача, [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 16.04.2012 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві, актовий запис №7024 (а.с. 14). Після смерті [PERSON] , відкрилася спадщина за законом, до складу якої, зокрема, увійшло право власності на 1/2 частину зазначеного житлового будинку у [ADDRESS] . Спадкоємцем всього майна померлого [PERSON] , є його донька, позивач по справі - [PERSON] . Позивач прийняла спадщину після смерті [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 26.07.2017 року, яким посвідчується право власності позивача на 1/2 частину зазначеного вище житлового будинку із надвірними будівлями і спорудами у [ADDRESS] , яке належало померлому (а.с. 15). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухому майно про реєстрацію права власності від 26.07.2017 року №92894528, право власності позивача на 1/2 частину домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 26.07.2017 року, номер запису про право власності: 31129036 (а.с. 16-17). Судом також встановлено, що власником земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння у [ADDRESS] , є відповідач - [PERSON] . Як вбачається з копії державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ- КВ №016302, він зареєстрований за №83, виданий від 14.12.1998 року, [PERSON] , на праві приватної власності належить земельна ділянка загальною площею 0,2911 га (в тому числі 0,1118 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,1793 га для ведення особистого підсобного господарства), яка розташована в [ADDRESS] (а.с. 20). З вказаного державного акту вбачається, що він виданий відповідачу на підставі рішення Рожівської сільської ради народних депутатів від 04.04.1994 року. В подальшому, рішенням Рожівської сільської ради Макарівського району Київської «Про перейменування назв вулиць. Затвердження назв вулиць села Рожів» від 19.11.2015 року №13- 2-УІІ назву [ADDRESS] без зміни нумерації будинків (а.с. 33). Як вбачається з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 21.06.2019 року №НВ-3215657962019, відомості про земельну ділянку [PERSON] , площею 0,1118 га, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, внесені до Державного земельного кадастру, а земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3222787101:01:013:0009 (а.с. 21-26). В заявах по суті сторони визнали той факт, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , який належить позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності розташований на земельній ділянці площею 0,1118 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером 3222787101:01:013:0009. Вирішуючи вимоги за даним позовом, суд керується наступним. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 14 Конституції України встановлює, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Статтею 12 ЗК України визначено повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, до яких належать, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу, інформування населення щодо вилучення (викупу) та інші. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (частина перша статті 79 ЗК України). За змістом статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 78-1 ЗК України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Згідно із частиною десятою статті 78-1 ЗК України державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Стаття 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлює, що земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Згідно з частинами першою, четвертою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16). Згідно вказаної постанови, земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними. Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України. Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Як було встановлено судом, позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності (по 1/2 частині кожному) належить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами (домоволодіння), який розташований за адресою: [ADDRESS] . Станом на дату набуття позивачкою права власності на 1/2 частину домоволодіння (26.07.2017р) вказане нерухоме майно було розташоване на земельній ділянці площею 0,1118 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка перебувала у приватній власності відповідача [PERSON] , на підставі державного акту на право приватної власності серії ІІ-КВ №016302, зареєстрованого за №88 від 14.12.1998 року. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції станом на час набуття позивачкою права власності на 1/2 частину домовлодіння) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. З огляду на положення ч. 4 ст. 334 ЦК України, ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» момент набуття права власності на житловий будинок (як об`єкт нерухомого майна) пов`язується з фактом державної реєстрації права власності на нього. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухому майно про реєстрацію права власності від 26.07.2017р. №92894528, право власності позивачки на 1/2 частину домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 26.07.2017р., номер запису про право власності: 31129036. При цьому в силу положень ч. 1 та ч. 4 ст. 120 ЗК України у відповідача припинилось, а позивача - виникло право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1118 га, якій згодом було присвоєно кадастровий номер земельної ділянки 3222787101:01:013:0009. Зміст ст. 120 ЗК України вказує на те, що сам лише факт набуття права власності на житловий будинок чи його частину є підставою для виникнення у набувача права власності на відповідну частину земельної ділянки та підставою припинення права власності на дану земельну ділянку попереднього власника. Доводи відповідача про те, що спірна земельна ділянка не увійшла до складу спадщини померлої [INFO] [PERSON] , (матері відповідача та [PERSON] , спадкоємцем якого є позивач) спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Відповідно до ст. 22 ЗК України від 18.12.1990 року (який був чинним станом на дату відкриття спадщини [PERSON] ) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Згідно ст. 23 ЗК України від 18.12.1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Як вбачається з матеріалів справи, державний акт на право приватної власності на землю, яким посвідчується право власності відповідача на спірну земельну ділянку було видано лише 14.12.1998 року, тобто і право власності відповідача на спірну земельну ділянку виникло вже після смерті [INFO] [PERSON] . Також варто зауважити, що відповідно до ч. 2 ст. 30 ЗК України від 18.12.1990 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії рішення Макарівського районного суду Київської області від 13.04.2005 року у справі №2-433/2005, [PERSON] (відповідач по даній справі) та його брат [PERSON] прийняли спадщину померлої [INFO] [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР, який також був чинним станом на дату відкриття спадщини [PERSON] , прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Таким чином у зв`язку з прийняттям [PERSON] та [PERSON] спадщини померлої [INFO] [PERSON] , до них в рівних долях перейшло як право на житловий будинок в [ADDRESS] , так і право користування відповідною земельною ділянкою, на якій цей житловий будинок був розташований, а тому отримання одноособово у власність відповідачем земельної ділянки, яка мала б належати їм обом у рівних частинах є таким, що не відповідає вимогам закону, чинного на той час. Щодо можливості застосування до спірних правовідносин сторін ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України слід зазначити, наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції станом на 26.07.2017 року - час набуття позивачкою права власності на 1/2 частину житлового будинку) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Відповідно до ст. 377 ЦК України (в редакції станом на 26.07.2017 року) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований («superficies solo cedit» - збудоване на землі слідує за нею). За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості. Відповідно право власності відповідача на 1/2 частину спірної земельної ділянки припинено відповідно до ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України внаслідок набуття позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Зазначені висновки щодо застосування вказаних норм викладені також у постановах Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі №461/2328/19 та від 26.12.2019 року у справі №364/515/19, які є обов`язковими для суду першої інстанції при розгляді даної справи. При цьому необґрунтованим є посилання відповідача на постанову Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», оскільки з моменту прийняття зазначеної постанови редакції ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України неодноразово змінювались. Окрім того зазначена постанова Пленуму ВСУ не є обов`язковою для врахування судом з огляду на положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України. В силу положень п. «а» ч. З ст. 152 ЗК України, ст. 392 ЦК України позивач має право на захист свого порушеного права власності на земельну ділянку шляхом пред`явлення позову при визнання права власності, оскільки його право не визнається відповідачем по справі. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права власності на належну їй земельну ділянку веде до реального відновлення її порушеного права власності на землю, що в свою чергу забезпечує реалізацію права позивачки на ефективний засіб юридичного захисту, яке гарантоване статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а ніж визнання недійсним державного акту на право власності відповідача, наслідком чого виникла б необхідність у повторному оформленні права власності (розроблення проекту землеустрою, отримання додаткових документів тощо) як позивача так і відповідача на спірну земельну ділянку. Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат буде здійснено шляхом ухвалення додаткового рішення в порядку ст. 246 ЦПК України, про що було зроблено відповідну заяву позивачем.

Outcome: approved