Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Кіровоградського районного суду Кіровоградської області з позовом, в якому просить поновити строк на звернення до суду, який був пропущений з поважних причин та визнати недійсним договір міни (обміну) від 24.07.2015 укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-Парк 16», в особі директора Гавриш Оксани Миколаївни, та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського районного нотаріального округу Томаз Вікторією Ігорівною, реєстр 132. В обґрунтування позову зазначено, що 24 липня 2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем - ТОВ «Агро-Парк 16»укладено договір міни (обміну), згідно якого відбувся обмін земельними ділянками, в результаті міни (обміну), сторони набули право власності на такі земельні ділянки: [PERSON] - на земельну ділянку площею 0,005 га, що розташована на території Подорожненської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Парк 16»- на земельну ділянку площею 6,0976 га, що розташована на території Іванівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вищевказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського районного нотаріального округу Томаз В.І. і зареєстровано в реєстрі за №132. У договорі зазначено місце його укладання - місто Кіровоград, але насправді вказаний договір було посвідчено в с. Іванівка Кіровоградського району Кіровоградської області в будинку по [ADDRESS] напроти будинку сільської ради. Позивач стверджує, що був змушений підписати цей договір, оскільки його син [PERSON] , [INFO] , з 21.03.2011 по день смерті [INFO] перебував в Кіровоградській дитячій лікарні. 22.03.2011 йому було запропоновано відповідачем отримати гроші на лікування сина, але за умови того, що в подальшому буде підписаний договір міни земельних ділянок. Після того, як позивач отримав 25000 грн., відповідач змусив його написати розписку про отримання ним 10000 грн., як гарантію в майбутньому укласти договір міни. Також, позивач зазначає, що представники відповідача пояснили йому, що у разі відмови в підписанні договору міни, з нього в судовому порядку буде стягнута сума - 100 000 грн., а тому в 2015 році він підписав спірний договір. Копію самого договору нотаріус йому не надав, підпису щодо отримання договору міни він не ставив. Тільки влітку 2018 року [PERSON] отримав вищевказаний договір через адвокатський запит. Звернутися до суду раніше не міг, оскільки мав дуже сильні душевні переживання у зв`язку з втратою сина. Тому вважає, що строк на звернення до суду пропустив з поважних причин. Також, позивач зазначає, що укладання цього договору міни для нього вкрай невигідне, оскільки він проживає в с. Іванівка Кіровоградського району Кіровоградської області разом зі своєю сім`єю, а земельна ділянка на яку відбувся обмін знаходиться в Світловодському районі, в якому в нього немає родичів чи будь-якого нерухомого майна, до того ж розмір земельної ділянки в результаті обміну значно зменшився. Позивач запевняє, що йому були потрібні гроші на лікування сина [PERSON] , а відповідач скористався тяжкою для нього обставиною, а тому він уклав договір міни на вкрай невигідних умовах. Позивач [PERSON] та його представники [PERSON] , [PERSON] позов підтримали і просили задовольнити з підстав зазначених в ньому. Також [PERSON] під час судових дебатів зазичила, що підстав для обміну земельними ділянками відповідно до ст. 14 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв)» у сторін не було та свідчить про прихований продаж землі під час дії заборони на її продаж. Підставою визнання договору недійсним вважає невідповідність умов договору положенням п. 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України та ч.1 ст. 14 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв)», оскільки обміняні земельні ділянки знаходяться не у межах одного масиву земель сільськогосподарського призначення та відсутні докази використання власником належної йому земельної ділянки самостійно. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав в повному обсязі, просив відмовити у задоволенні. Зазначив, що його довіритель дійсно допомагав позивачу з грошима на лікування сина, а потім і на його поховання, однак документальних підтверджень цього не має. 18.06.2019 до суду надійшов відзив на позов, за підписом директора ТОВ «Агро-Парк 16» Гавриш В.В., в якому зазначено, що відповідач вимоги не визнає і просить відмовити в їх задоволенні повністю. З позовної заяви не вбачається того, як обставина укладання договору не у м. Кіровограді, а у будинку сільської ради за місцем проживання [PERSON] впливає на підстави оспорювання правочину. Щодо доводів позивача про те, що він змушений був укласти договір, оскільки його син перебував з 21.03.2011 по 28.06.2012 у Кіровоградській дитячій лікарні, то відповідач, співчуваючи смерті дитини, все ж вважає за необхідне зазначити, що по-перше, доказів того, що лікування [PERSON] потребувало тих сум, про які зазначено, як про отримані [PERSON] , позивачем не надано; по-друге, товариство як юридична особа та його керівник не пропонували та не надавали таких сум, не відображали їх у бухгалтерському і податковому обліках, не застосовували та не уповноважували інших осіб щодо здійснення заходів примусового впливу до першого і не отримувало розписок як гарантії укладення у майбутньому договору міни. Відповідач не міг вчиняти вищевказані дії, оскільки товариство було створено лише у травні 2014 року, а як вбачається із позовної заяви, грошові кошти [PERSON] отримував у березні 2011 року, договір міни уклав у липні 2015 року, тобто друга подія відбулася через чотири роки після першої. Стосовно наявності правових підстав для визнання правочину недійсним та строку звернення [PERSON] із позовною заявою до суду, товариство повідомляє наступне. Законом не встановлена неправомірність правочину - договору міни з підстав нерівності обсягу (кількості) майна, що підлягає обміну, та з підстав знаходження такого майна в різних місцях. Зокрема й те, що позивач обміняв 6,0976 га земельної ділянки на території Іванівської сільської ради на земельну ділянку площею 0,005 га на території Подорожненської сільської ради, не є підставою для оспорювання договору. Позовна заява не містить доведення факту і обставин на підтвердження того, що 24 липня 2015 року є саме тим моментом вчинення правочину, коли [PERSON] не усвідомлював як дієздатна фізична особа значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, тобто позивачем не доведено, що вказана ним обставина була тяжкою для нього і мала на нього вплив станом на 24.07.2015, і саме у такий період існування тяжкої обставини відповідач скористався нею, внаслідок чого завдано іншій стороні правочину збитки і моральну шкоду. Враховуючи зазначене, відповідач вважає, що спірний договір не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави й суспільства, його моральним засадам, а тому підстави для визнання його недійсним відповідно до ст. 215 ЦК України відсутні. Також відповідач заявляє про застосування позовної давності до вимог позивача (а.с. 25-28). Крім того, 06.11.2019 від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника, просить застосувати позовну давність та відмовити позивачу у задоволенні його вимог за спливом позовної давності, а в разі, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, відмовити у задоволенні позову з причин недоведеності, покласти на позивача судові витрати по справі (а.с.69). Допитана як свідок [PERSON] пояснила, що 21.03.2011 її поклали з сином до лікарні, у сина [PERSON] виявили онкозахворювання. Через брак коштів та необхідність коштовного лікування її чоловік [PERSON] звернувся до [PERSON] , який дав йому 25000 грн., а чоловік в свою чергу написав розписку на 100000 грн. Через три місяці, за їх зверненням, [PERSON] дав їм ще 5000 грн. Про те, що чоловік уклав договір міни земельної ділянки вона дізналась в 2018 році, коли син збирався сам обробляти належну їм землю. До укладення договору міни, їх земля перебувала в оренді у СТОВ «Мир», директором якого був [PERSON] , тому вона і думала, що чоловік підписував додаткову угоду до договору оренди землі. Строк дії договору оренди до 2018 року. Гроші за пай не отримували, оскільки думали, що вони ідуть на погашення боргової розписки, яку написав її чоловік на 100000 грн. Розписку не бачила, але знає, що вона знаходиться в [PERSON] . Втрату сина [PERSON] , [PERSON] переніс дуже важко. Допитаний як свідок [PERSON] пояснив, що він є сином позивача. В 2018 році після отримання витягу, дізнався, що його батько [PERSON] в 2015 році уклав договір міни землі. Хоча він та його батьки вважали, що їх земля до 2018 році перебуває в оренді [PERSON] , на підставі раніше укладеного договору оренди землі. Проте, що батьки брали у [PERSON] кошти на лікування його брата [PERSON] йому відомо зі слів матері. Вважає, що дії відповідача носять шахрайський характер, а договір міни було укладено внаслідок юридичної необізнаності його батька. Спірний договір вважає несправедливим, оскільки обмінені ділянки є нерівнозначними. Втрату сина [PERSON] , батьки перенесли дуже важко. Заслухавши позивача, представників позивача, представника відповідача та свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що 24 липня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРО-ПАРК 16», в особі директора Гавриш Оксани Миколаївни, та [PERSON] укладено договір міни (обміну). Згідно вказаного договору сторони міняють (обмінюють) (передають у власність один одному) належне їм на праві приватної власності нерухоме майно, а саме: Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРО-ПАРК 16» - земельну ділянку площею 0,005 га, що розташована на території Подорожненської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області, цільове призначення якої: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а [PERSON] - земельну ділянку площею 6,0976 га, що розташована на території Іванівської сільської ради, Кіровоградського району Кіровоградської області, цільове значення якої: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. В результаті міни (обміну), який здійснено за цим договором, Сторони набули право власності на такі земельні ділянки: [PERSON] - на земельну ділянку площею 0,005 га, що розташована на території Подорожненської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області, цільове призначення якої: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а Товариство з обмеженого відповідальністю «АГРО-ПАРК 16» - на земельну ділянку площею 6,0976 га, що розташована на території Іванівської сільської ради, Кіровоградського району Кіровоградської області, цільове значення якої: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Договір посвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського районного нотаріального округу Томаз В.І. 24.07.2015 та зареєстровано в реєстрі за №132 (а.с.6-8). На підтвердження тяжкості захворювання сина [PERSON] та необхідності коштів на його лікування, позивачем надано копію довідки, яка видана Кіровоградською дитячою обласною лікарнею №448 від 06.03.2015 (а.с.9). Відповідачем на підтвердження позиції, що ТОВ «АГРО-ПАРК 16» зареєстровано в 2014 році, надано роздруківку з сайту Міністерства юстиції України, яка містить детальну інформацію про юридичну особу ТОВ «АГРО-ПАРК 16» (а. с.29-34). Статею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В ст. 204 ЦК України зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як передбачено ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В п. 23 постанови Пленуму ВС України роз`яснено, що Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК ( 435-15 ), якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Виходячи із встановленого ст. 13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. До позовної заяви позивачем додано копію оспорюваного договору, довідку про те, що [PERSON] отримував стаціонарне обстеження і лікування в гематологічному відділенні Кіровоградської дитячої обласної лікарні з 21.03.2011 по 02.07.2011, з 12.07.2011 по 14.07.2011, з 18.07.2011 по 30.07.2011, з 22.05.2012 по 28.06.2012 та завлено про допит свідків [PERSON] і [PERSON] , яких допитано в судовому засіданні 17.09.2019, інших доказів позивач не надав. Також, суд не ігнорує ті аргументи, які наводились позивачем та його представниками щодо тяжкості пережити втрату сина [PERSON] , проте враховує, що [PERSON] помер [INFO] , а оспорюваний договір укладено 24.07.2015, тобто через три роки після виникнення у позивача тяжкої обставини. Крім того, посилання позивача та його представників щодо нерівного обміну земельних ділянок, оскільки вони відрізняються площею, не є підставою для визнання договору міни недійсним, адже вимогами чинного законодавства не встановлено заборону укладення договору міни земельних ділянок, що перебувають у приватній власності, які не співмірні за розміром. З аналізу вищевикладеного суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що оспорюваний правочин вчинено під впливом тяжкої для позивача обставини та на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Також позивачем не доведено, що за відсутності тяжкої обставини, про яку він заявляє, правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Суд звертає увагу, що доводи представника позивача [PERSON] зазначені під час судових дебатів про те, що підстав для обміну земельними ділянками відповідно до ст. 14 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв)» у сторін не було та свідчить про прихований продаж землі під час дії заборони на її продаж та те, що підставою визнання договору недійсним є невідповідність умов договору положенням п. 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України і ч.1 ст. 14 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв)», оскільки обміняні земельні ділянки знаходяться не у межах одного масиву земель сільськогосподарського призначення та відсутні докази використання власником належної йому земельної ділянки самостійно, не були підставами позову, який поданий [PERSON] , жодних заяв про зміну підстав позову позивачем та його представником не подавалось, як наслідок вказані підстави не були предметом судового розгляду, а тому їм не може бути надана оцінка судом при винесені рішення. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, а позов не підлягає задоволенню. Оскільки суд відмовляє позивачу у позові по суті, в зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності за даних обставин не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає. Вирішуючи питання щодо судових витрат суд вважає, що понесені позивачем судові витрати не підлягають стягненню з відповідача, зважаючи на рішення прийняте судом по суті позову, що відповідає вимогам ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed