Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

[PERSON] (далі позивачка) звернулася до суду з позовом до [PERSON](далі відповідач) про визнання його таким, що втратив право на користування належним їй житловим будинком №11 по вул. Овражна у м. Новгороді-Сіверському Чернігівської області. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником вказаного житлового будинку. У цьому будинку свого часу було зареєстровано місце проживання колишнього чоловіка її доньки, тобто відповідача. Останній з 21 липня 2016 року у її житловому будинку не проживає Рішенням суду від 17 березня 2017 року шлюб її доньки та відповідача було розірвано. Незважаючи на це [PERSON] до цього часу зареєстрований у належному їй будинку, хоча він не є членом їхньої родини. Реєстрація відповідача створює для неї перешкоди в користування своїм майном. Позивачка зазначає, що відповідач мав право користуватися належним їй житлом відповідно до статті 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якою передбачено встановлення сервітуту право членів сімї власника користуватися його житлом. Водночас згідно статті 406 ЦК України вказаний сервітут, тобто право користуватися чужим майно, припинився у звязку з припиненням обставин, які були підставою для встановлення сервітуту. Також позивачка вказує, що після розірвання шлюбу з її донькою відповідач не набув статусу наймача житла в порядку статті 158 Житлового кодексу України. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали і просили задовольнити її повністю, представник позивачки пояснив, що відповідач понад рік не проживає у належному позивачці будинку, жодних перешкод у цьому йому не створювалося. Необхідність визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням пояснив тим, що реєстрація відповідача у будинку створює позивачці труднощі в оформленні державної субсидії. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав та пояснив, що дійсно з 21 липня 2016 року не проживає у належному позивачці будинку, однак до цього часу там зареєстроване його місце проживання. До вказаного житла він вселився у звязку з одруженням на донці позивачки. У березні 2017 року їхній шлюб було розірвано. На даний час він створив нову сімю та проживає в іншому будинку, який винаймає. Заслухавши вступне слово позивачки, її представника та відповідача, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено, позивачка є власником житлового будинку, розташованого за адресою: Чернігівська область, м. Новгород-Сіверський, вул. Овражна, 11 (а.с. 4, 6). У вказаному будинку з 09 липня 2010 року зареєстроване місце проживання відповідача, який з 05 травня 2010 року перебував у шлюбі з донькою позивачки (а.с. 7, 12). Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 17 березня 2017 року, шлюб доньки позивачки та відповідача було розірвано (а.с. 7-8). Як вбачається, сторонами у справі визнається та не оспорюється той факт, що ще до розірвання шлюбу відповідач 21 липня 2016 року залишив належний позивачці будинок і на день розгляду справи понад рік проживає за іншою адресою, спільним побутом з позивачкою та її донькою він не повязаний, хоча й залишається зареєстрованим в квартирі позивачки. Фактична відсутність відповідача у вказаному будинку також підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов позивачки від 31 січня 2018 року згідно якого відповідач з 21 липня 2016 року не проживає в належному останній будинку, розташованому за адресою: Чернігівська область, м. Новгород-Сіверський, вул. Овражна, 11 (а.с.3). Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції і органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві, серед іншого, для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно статті 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Частиною другою статті 406 ЦК України передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. За змістом наведених вище правових приписів право особи на користування чужим майном, зокрема житловим будинком чи квартирою, підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Саме такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року, винесеній за результатами розгляду справи № 6-2931цс16. Враховуючи той факт, що відповідач вселився до будинку, який належить позивачці, у звязку з перебування у шлюбі з донькою останньої, при цьому у подальшому вказаний шлюб було розірвано, відповідач добровільно залишив будинок позивачки і на даний час в ньому не проживає, спільним побутом з позивачкою та членами її родини він не повязаний, суд приходить до висновку про наявність підстав для припинення права відповідача користуватися чужим майном (спірним житловим будинком) на підставі частини другої статті 406 ЦК України. За таких обставин відповідача необхідно визнати таким, що втратив право на користуватися житловим будинком, розташованим за адресою: Чернігівська область, м. Новгород-Сіверський, вул. Овражна, 11, відповідно позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню повністю. Оскільки позов підлягає задоволенню повністю, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути понесені нею судові витрати на сплату судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved