Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позову зазначив, що ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 17.01.2019р. задоволено його скаргу та скасовано незаконну постанову слідчого першого слідчого відділу Державного Бюро розслідувань (далі за текстом ДБР) Олійника С.В. від 08.01.2019р. про відмову у визнанні [PERSON] потерпілим у кримінальному провадженні №12018050510002144 від 07.10.18. На думку позивача, вищевказаною ухвалою судді констатовано порушення його законних прав як заявника та потерпілого, а також порушення положень Конституції і вимог Законів України, і цим порушенням йому заподіяна моральна шкода, тому він має право на її відшкодування. Підставою для такого відшкодування зазначає встановлену ухвалою слідчого судді протиправну діяльність посадової особи ДБР, яка полягає у винесенні незаконної постанови, а тому вважає, що відсутні підстави для застосування спеціальної норми ст.1176 ЦК України. Посилаючись на практику Європейського Суду з прав людини, норми ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, позивач вважає, що сам факт порушення його прав має нести за собою відповідну справедливу компенсацію, оскільки факт порушення прав має наслідком заподіяння моральної шкоди. Остання полягає в марнуванні дорогоцінного часу, з якого складається життя позивача, часу, який він змушний був витрачати на оскарження незаконної постанови посадової особи і зобов`язання її діяти в рамках Закону. Під впливом цих неправомірних дій вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, відчув та відчуває себе приниженим та морально подавленим. Для відновлення своїх прав вимушений звертатись до суду, тобто витрачати знову час і зусилля, що не відповідає його вільному волевиявленню та свободі волі. Безвідповідальність та безкарність посадових осіб органу ДБР, які ігнорують Закон, привела до глибоких моральних страждань і розцінюється позивачем як «приховане моральне катування» та є приниженням його честі та гідності. На підставі цього, оцінює завдану йому відповідачем моральну шкоду в розмірі 1-го мільярду гривень. Також позивач обґрунтовує та просить стягнути за рахунок коштів бюджету України матеріальну шкоду (збитки) у вигляді витрат на прибуття до ТУ ДБР у м.Краматорськ на допит до слідчого та витрати за відрив від звичайних занять в сумі 434,46 грн., а також судові витрати. В судовому засіданні [PERSON] участі не приймав, подав письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. Представники відповідачів ТУ ДБР у місті Краматорську та Державної казначейської служби України (далі за текстом ДКСУ) в судове засідання, призначене на 23 серпня 2019 року, також не з`явились, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги не визнали, просять повністю відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог. Так, згідно відзиву, орган ДБР у м.Краматорську не згоден із заявленими вимогами, обґрунтовуючи свою позицію тим, що позивач при оскарженні постанови слідчого Олійника С.В. від 08.01.2019 року реалізував своє право на оскарження дій слідчого в порядку, передбаченому ст.ст.303-308 КПК України. Оскарження постанови слідчого свідчить лише про реалізацію позивачем заперечування процесуальної діяльності слідчого і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні ст.1176 ЦК України. Права позивача ухвалою слідчого судді були поновлені. Незгода ж позивача з прийнятими слідчим процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження. З урахуванням наведеного, також судової практики Верховного Суду в аналогічній справі від 30.01.2019р. №199/1478/17, просили відмовити у задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вившивши позовну заяву, додані до неї матеріали, відзив на неї відповідача, відповідь на відзив, з`ясувавши позицію представника відповідача, а також всебічно, повно та об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм в сукупності належну оцінку, зробивши аналіз норма права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовної заяви [PERSON] слід повністю відмовити. Суд при цьому керується наступним: Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей\~1166, 1167 Цивільного кодексу України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам Закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті\~1173, 1174 цього Кодексу). Так, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі\~статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Згідно із пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»,\~право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Частиною першою статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16\~ЦК України, частини першої\~статті 4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень статті 76 ЦПК України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями частин першої-третьої статті 23 ЦК України\~передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно роз`яснень, які містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У пункті 5 вказаної Постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту заподіяння [PERSON] моральної шкоди, незаконності чи протиправності дій службових осіб органу ДБР, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач. Так, позивач підставою для відшкодування шкоди навів ухвалу слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 17 січня 2019 року, якою суддя скасував як незаконну постанову слідчого першого слідчого відділу ДБР у Донецькій області Олійника С.В. від 08.01.2019р. про відмову у визнанні [PERSON] потерпілим у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №12018050510002144 від 07 жовтня 2018 року (а.с.4-5) Однак ця ухвала свідчать лише про оскарження дій слідчого щодо відмови у визнанні потерпілим, і є нічим іншим як реалізація останнім оспорювання процесуальної діяльності слідчого, в порядку статей 303-308 КПК України, і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України, як помилково вважає [PERSON] Дії чи бездіяльність посадових осіб органу ДБР при розгляді скарги у кримінальному провадженні протиправними чи незаконними у встановленому законом порядку наданою і ретельно дослідженою судом ухвалою слідчого судді визнані не були. Більш того, в частині визнання незаконною постанови слідчого від 08.01.2019р. про відмову у визнанні [PERSON] потерпілим у кримінальному провадженні в задоволенні скарги [PERSON] в цій частині суддею було відмовлено (а.с.5) Сам факт скасування постанови слідчого чи часткового задоволення скарги [PERSON] не свідчить про протиправність дій органу ДБР та завдання моральної шкоди позивачу, і не створює підстав для її відшкодування, враховуючи, що права та інтереси позивача були суддею відповідною ухвалою поновлені. В цьому суд погоджується з позицією відповідача, викладеною у відзиві. Статтею 303 КПК України\~передбачено право оскарження до слідчого судді дій чи бездіяльності слідчого або прокурора. Саме у такій формі здійснюється судовий контроль у цих правовідносинах. Реалізація ж позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача. Взагалі, незгода позивача з прийнятими працівниками органу досудового розслідування процесуальними рішеннями, які можуть бути ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження. Отже, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували незаконність дій органу ДБР в місті Краматорську, не довів передбачених статтею 1176 ЦК України\~підстав для відшкодування йому моральної шкоди, що є його процесуальним обов`язком на підставі ст.81 ЦПК України. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами протиправну діяльність відповідача ДБРУ, а тому за умов відсутності інших складових: наявність шкоди, дія (бездіяльність) та причинний зв`язок між дією (бездіяльністю) та шкодою, для виникнення зобов`язання відшкодування шкоди відповідно до вищеназваних вимог статей 23, 1167, частини шостої статті 1176 ЦК України,\~підстави для задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди відсутні. Аналогічні правові висновки у подібних правовідносинах викладено у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 454/1460/16-ц (провадження № 61-21192св18), від 13 березня 2019 року у справі № 454/1462/16-ц (провадження № 61-22449св18), від 30 січня 2019 року у справі №199/1478/17, від 13 лютого 2019 року у справі №638/1413/17, від 13 червня 2019 року у справі №554/1870/18-ц та від 26.06.2019р. у справі №461/3726/17. Щодо заявлених [PERSON] вимог про стягнення на його користь за рахунок коштів бюджету України матеріальної шкоди у вигляді компенсації витрат, пов`язаних з викликом на допит в рамках відкритого кримінального провадження на суму 434,46 грн., то суд вважає необхідним відмовити в їх задоволенні за їх безпідставності, необґрунтованості і недоведеності в передбаченому Законом порядку. При цьому суд враховує, що позивачем невірно визначено, що саме підлягає стягненню на його користь, враховуючи що виплати компенсацій, передбачених Постановою КМУ №710 від 01 липня 1996 року, не є саме «матеріальною шкодою» в розумінні статей 11, 22 ЦК України, яку він просить стягнути за рахунок бюджету. При відмові в задоволенні цих вимог суд керується також положеннями ст. 81 ЦПК України, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частина 7 стаття 81 ЦПК України передбачає, що суд не може збирати докази, що стосується предмета спору, з власної ініціативи. Стаття 83 цього Кодексу зобов`язує сторін подати докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ч.4 цієї статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений Законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Частина 8 цієї статті передбачає, що докази, не подані у встановлений Законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються. Отже, за відсутності належних та допустимих доказів на доведення витрат, які поніс [PERSON] , пов`язаних із викликом до органів досудового розслідування та відривом від звичайних занять, такі вимоги не підлягають задоволенню. Суд не приймає як доказ заяву позивача на адресу начальника ДБР про виплату йому компенсації витрат, оскільки така заява з відповідним розрахунком не є належним і допустимим доказом понесених витрат у справі (а.с.6). При цьому суд керується положеннями ст.ст.77,78 ЦПК України про те, що обставини справи, які за Законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Крім того, п.7 Інструкції про порядок і розміри компенсації (відшкодування) витрат та виплати винагороди особам, що викликаються до органів досудового розслідування, прокуратури, суду або до органів, у провадженні яких перебувають справи про адміністративні правопорушення, та виплати державним спеціалізованим установам судової експертизи за виконання їх працівниками функцій експертів і спеціалістів», затвердженої Постановою КМУ №710 від 01 липня 1996 року, чітко передбачає, що у кримінальних провадженнях виплати, передбачені п.1 цієї Інструкції, проводяться органом, який зробив виклик, із коштів, що передбачаються кошторисом на зазначені цілі. Тобто, по-перше, рішення про такі виплати приймає цей орган, і по-друге, такі виплати здійснюються тільки за рахунок спеціальних коштів, що передбачені кошторисом на зазначені цілі, а ніяк не за рахунок коштів бюджету України, про що просить в своїх вимогах [PERSON] . З відповіді на заяву [PERSON] видно, що кошторисом ТУ ДБР у м.Краматорську грошові кошти на зазначені цілі не передбачено, тому підстав для їх виплати немає (а.с.7) При розв`язанні питання про судові витрати суд керується положеннями ст.141 ЦПК України. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Отже, в даному випадку, у зв`язку з відмовою повністю в позові ці вимоги [PERSON] також не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed