Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до Золотоніської міської ради про визнання права власності на майно за набувальною давністю. Свої вимоги позивач мотивує тим, що починаючи з 2007 року він постійно та відкрито користується гаражем, який знаходиться по [ADDRESS] . Вказаним гаражем користувався ще його батько, а після нього користується позивач, який здійснює догляд за ним та використовує для власних потреб. Починаючи з 2007 року у позивача не виникало жодних потреб у його оформленні, однак у зв`язку із збільшенням випадків крадіжок із гаражів позивач має намір підключити до гаража електроенергію та встановити сигналізацію ДСО, а тому йому необхідно ствердити право власності на вказаний гараж. Весь цей час позивач, як повноправний власник відкрито та на законних підставах користується вказаним гаражем, здійснює його поточний ремонт, а тому вважає, що він набув права власності на нього за набувальною давністю і з метою захисту своїх прав звернувся до суду і з вказаним позовом. У судове засідання позивач не з`явився, однак надав до суду заяву відповідно до якої розгляд справи просив проводити за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак надав до суду заяву, відповідно до якої розгляд справи просив проводити за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував, однак просив прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства України. Так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, а відповідач проти задоволення позовних вимог не заперечує, суд вважає за можливе у судовому засіданні розглянути справу за відсутності осіб, що беруть участь у справі та прийняти рішення на підставі доказів, що знаходяться у ній. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Позивач мотивує свої позовні вимоги тим, що він після свого батька добросовісно заволодів у 2007 році гаражем, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та відкрито і безперервно володіє і користується зазначеним майном більше 10 років, а тому набув права власності на нього за набувальною давністю. Згідно з нормами ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Верховний Суд у своїй постанові від 24.01.2019 року у справі № 755/16913/16-ц зазначив, що за аналізом частини першій статті 344 ЦК України за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. У вказаному вище рішенні суду ВС зазначив, що необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Тому при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна, не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Позивач не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів того, що він добросовісно заволодів спірною будівлею і безперервно володів нею протягом 10 років, або став спадкоємцем (правонаступником) особи, яка раніше володіла цим майном. Більше того, матеріали справи не містять жодних доказів, із яких можливо було б встановити правомірність набуття як позивачем, так і його батьком зазначеного гаража. Матеріали справи не містять жодних відомостей про батька позивача, який, як вбачається із позовних вимог [PERSON] , набув цей гараж раніше, що унеможливлює залучити його до участі у справі, встановити його місце знаходження, а тим більше встановити як та за яких обставин позивач після свого батька заволодів таким майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Така позиція висловлена в постанові Верховного суду від 01.08.2018 року (справа № 201/12550/16-ц). Разом із тим позивач вказує, що вказаний гараж набутий ним після його батька, однак позивач взагалі не наводить обґрунтувань проте, як, де та за яких обставин його батько набув права на цей гараж, чи користується ним зараз, чи оформляв своє право власності на нього у відповідності до вимог чинного законодавства, тощо. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності на майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Окрім того, згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. У даному випадку стороною позивача не надано суду будь-яких доказів, які б відповідали критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, щоб підтверджували факти правомірності набуття позивачем чи його батьком права на вказане майно та обставини походження цього майна. За вищевказаних обставин, не мають значення для суду показання свідків [PERSON] та [PERSON] щодо того, що позивач дійсно зберігає у вказаному гаражі свої транспортні засоби та користується ним, оскільки такі покази не спростовують вказаних висновків суду. Більше того із письмових показань свідка [PERSON] вбачається, що останній сам порадив позивачу оформити права власності на свій гараж та не надає пояснень щодо обставин набуття позивачем вказаного гаражу, зазначаючи при цьому, що вони придбали гаражі без будь-яких документів ще в 2008 році. Пояснення [PERSON] взагалі зводяться лише до припущень щодо того, що вказаний гараж дійсно належить позивачу, більше того сам свідок зазначає, що він думає, що вказаний гараж належить позивачу, а не його батькам, про що свідчить те, що у вказаному гаражі зберігаються будівельні матеріали та транспорт позивача. Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до норм ст.,ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до норм ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, здійснивши системний аналіз наявних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що докази, надані позивачем до позовної заяви на підтвердження викладених у ній обставин, є недостатніми для підтвердження факту та обставин правомірності набуття прав на вказаний гараж. Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємозв`язку, суд вважає, що позовні вимоги є недоведеними, необґрунтованими, а тому в задоволені позову слід відмовити в повному обсязі. На підставі зазначеного та

Outcome: dismissed