Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Берегівського районного суду з позовом до Свободянської сільської ради, [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на нерухоме майно. Позов мотивований наступним. 25.12.2003 року позивачем було придбано у відповідача [PERSON] недобудований будинок за адресою с. Свобода, вул. Молодіжна (колишня Комсомольська), 63. Оскільки будинок був недобудований, зареєструвати право власності на нього не було можливості. З 2003 року позивач разом із сімєю проживав у даному будинку і довів будівництво до завершення та виготовив технічну документацію. Однак зареєструвати будинковолодіння не мав можливості, оскільки дозвільна документація видана на [PERSON] Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, при цьому подав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити. Відповідач представник виконавчого комітету Свободянської сільської ради в судове засідання не зявився, однак подали до суду заяву, в якій просять справу розглянути у їх відсутності, позовні вимоги визнають. Відповідач [PERSON] у судове засідання так само не зявився і подав аналогічну заяву, зі змісту якої вбачається, що він позов визнав. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Виходячи із змісту ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Разом з тим, згідно зі ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Проте якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Так, договір купівлі-продажу будинку за адресою с. Свобода, вул. Молодіжна (колишня Комсомольська), 63, Берегівського району, Закарпатської області, вчинений між [PERSON] (Покупець) та [PERSON] (Продавець) 25.12.2003 року нотаріально посвідчений не був. Однак, сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору та відбулося повне виконання договору, а саме, - [PERSON] передав [PERSON] будинок за адресою с. Свобода, вул. Молодіжна (колишня Комсомольська), 63, Берегівського району, Закарпатської області. Це підтверджується довідкою Свободянської сільської ради № 762 від 18.08.2014 року, з якої вбачається, що [PERSON] фактично проживає за даною адресою разом із сімєю з 2003 року. Взамін за придбаний будинок [PERSON] передав відповідачу [PERSON] 2 тисячі доларів США, що стверджується відповідною перепискою. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою. Відповідно до п. 28 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно» і «Порядку надання інформацій з державного реєстру речових прав на нерухоме майно», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України за № 868 від 17.10.2013 року, підставою для державної реєстрації прав на нерухоме майно є рішення суду, що набрало законної сили щодо права власності та їхніх речових прав на нерухоме майно. Згідно з абз. 3 листа Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 30.07.2012 року № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів», документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків та господарських будівель і споруд, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Однак отримавши техпаспорт, позивач не мав змоги зареєструвати право власності на майно, так як таке право робити має лише власник майна. Відповідачі визнали позов в повному обсязі. Вважають вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, про що свідчать подані ними заяви. Частиною 1 ст.\~61 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову (ч.\~4 ст.\~174 ЦПК України). За відсутності будь-якого застереження, факт, визнаний сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, вважається встановленим. Тобто, визнання позову відповідачами, згідно ст.\~61 ЦПК України, є обовязковим для суду, оскільки обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. В судовому засіданні встановлено, що визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин, суд приймає визнання позову відповідачами у справі і з цих підстав задовольняє позов.

Outcome: approved