Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до ПП «Медіт-Сервіс» про заробітної плати за час відпустки у звязку з навчанням. Свій позов обґрунтовує тим, що він працював у ПП «Медіт-Сервіс» з 01.09.2009 року по 29.09.2014 року водієм. В той час, коли його прийняли на роботу, він навчався на 2-му курсі Національного Університету «Одеської юридичної академії» за спеціальністю «Правознавство» на заочній формі навчання. В подальшому працюючи на ПП «Медіт-Сервіс» він поєднував роботу з навчанням. Кожного разу перед заліково-екзаменаційною сесією він надавав керівництву ПП «Медіт-Сервіс» офіційні виклики з НУ «Одеської юридичної академії». Відповідно до ст.. 216 КЗпП України працівникам, які успішно навчаються без відриву від виробництва у вищих навчальних закладах з вечірньою та заочною формами навчання, надаються оплачувані додаткові відпустки, проте йому жодна додаткова відпустка на навчання керівництвом ПП «Медіт-Сервіс» оплачувана не була. На його неодноразові звернення відповідач так і не розрахувався з ним. Просить суд стягнути з відповідача на його користь невиплачену йому заробітну плату за додаткові оплачувані відпустки в звязку з навчанням за період з 2009 по 2013 роки 191 день перебування на заліково-екзаменаційних сесіях в сумі 9038 грн. 12 коп. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити повністю. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що всі виплати були нараховані позивачу вчасно та всі належні йому суми були виплачені вчасно. Трудові відносини між ПП «Медіт-Сервіс» та позивачем були розірвані ще у 2014 році. В період з 2014 року по день звернення до суду позивач не предявив жодної вимоги про нарахування та виплати йому заробітної плати за час додаткової відпустки в звязку з навчанням. Вважає, що позивачем пропущений тримісячний строк звернення до суду, передбачений трудовим законодавством, у звязку з чим просила відмовити в задоволенні позову. Суд заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. У відповідності до ст.60 ЦПК України на сторони покладається доведення тих обставин , на які вони посилаються як на підставу позовних вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що позивач перебував в трудових відносинах з ПП «Медіт-Сервіс» з 01.09.2009 року по 29.09.2014 року на посаді водія маршрутного автобуса. На момент прийняття його на роботу він був студентом 2 курсу Національного Університету «Одеської юридичної академії» за спеціальністю «Правознавство» на заочній формі навчання. Відповідно до ст. 215 КЗпП України працівникам, які навчаються у вищих навчальних закладах з вечірньою та заочною формою навчання, надаються додаткові відпустки у звязку з навчанням. Статтею 217 КЗпП України передбачено, що на час додаткових відпусток у звязку з навчанням за працівниками за основним місцем роботи зберігається середня заробітна плата. Як було встановлено в судовому засіданні, відповідач створював всі належні умови для позивача, щоб він міг поєднувати своє навчання з роботою на підприємстві, як цього вимагає ст. 202 КЗпП України. Позивач на протязі свого поєднання роботи з навчанням отримував належно оформлені додаткові відпустки в звязку з навчанням відповідно до своїх заяв та отримував заробітну плату. Але відомості про нарахування та виплату заробітної плати були знищенні, про що свідчить акт №2 від 22.07.2014. про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду. Даний факт підтверджується наказом №7/1 від 08.01.2010 року про додаткову відпустку в звязку з навчанням з 11.01.2010р. по 30.01.2010р.; наказом № 43/1 від 28.05.2010 року про додаткову відпустку в звязку з навчанням з 31.05.2010р. по 19.06.2010р.; наказом №7 від 06.01.2011 року про додаткову відпустку в звязку з навчанням з 10.01.2011р. по 29.01.2011р.; наказом №42 від 27.05.2011 року про додаткову відпустку в звязку з навчанням з 30.05.2011р. по 18.06.2011р.; наказом № 57/1 від 28.10.2011 року про додаткову відпустку в звязку з навчанням з 31.10.2011р. по 19.11.2011р.; наказом №9 від 27.01.2012 року про додаткову відпустку в звязку з навчанням з 30.01.2012р. по 18.02.2012р.; наказом №57/1 від 12.10.2012 року про додаткову відпустку в звязку з навчанням з 15.10.2012р. по 03.11.2012р.; наказом №11 від 08.02.2013 про додаткову відпустку в звязку з навчанням з 11.02.2013р. по 23.03.2013р. Щоб узаконити відсутність на підприємстві у звязку з навчанням, працівник повинен подати довідку-виклик, де навчальним закладом, який її видав, встановлено період установчих занять, що своєю чергою, визначає термін навчальної відпустки. Також в даній довідці зазначається форма навчання, рівень акредитації навчального закладу, курс, на якому навчається працівник. Надається заява на імя керівника підприємства з проханням надати додаткову відпустку у звязку з навчанням. В судовому засіданні було встановлено, що позивач надав до підприємства заяви з проханням отримати відпустки в звязку з навчанням, але належно оформлені документи для цього не надавав. Як вбачається з наданих доказів, позивач не надавав довідки-виклик з ВНЗ, як цього передбачає чинне законодавство про працю (наказ №7/1 від 08.01.2010р., наказ №43/1 від 28.05.2010р., наказ №7 від 06.01.2011р., наказ №57/1 від 12.10.2012р.) Крім того, під час останньої сесії в ВНЗ з 11.02.2013р. по 23.03.2013р. позивач взагалі не надавав довідку виклик до вузу, а писав заяву про надання йому відпустки за власний рахунок. Відповідно до індивідуальної відомості про застраховану особу позивачу нараховувались та виплачувались всі належні йому суми заробітку. Ст. 216 КЗпП України та ст.15 ЗУ «Про відпустки» передбачено, що працівникам, які успішно навчаються без відриву від виробництва у вищих навчальних закладах з вечірньою та заочною формами навчання, надаються додаткові оплачувані відпустки. [PERSON] праці та соціальної політики №09-402 від 06.09.2005р. встановлено, що «Успішним» навчання вважається у студентів, які не мають академзаборговагності за минулий курс і до початку наступної сесії виконали з позитивною оцінкою не менше 75% контрольних робіт, а інші 25% контрольних робіт та курсових надали для рецензії. Як було встановлено в судовому засіданні факт успішності в навчанні позивача ніяким чином не підтверджувався. Згідно довідки Головного управління ДФС у Черкаській області від 04.01.2016 року №5/23-01-17-0508/25211844 станом на 31.12.2015 р. заборгованості із виплати заробітної плати позивачу [PERSON] за ПП «Медіт-Сервіс» не рахується. Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Трудові відносини між ПП «Медіт-Сервіс» та позивачем були розірвані ще у 2014 році. В період з 2014 року по день звернення до суду позивач не предявив жодної вимоги про нарахування та виплати йому заробітної плати за час додаткової відпустки в звязку з навчанням за період роботи з 01.09.2009 року по 29.09.2014 рік. Відповідно до вимог п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за вирішення спору про оплату праці працівника, як ті, що працюють за трудовим договором, так і члени кооперативів та їх обєднань, колективних сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських)господарств, можуть звернутись до обраної на підприємстві (в установі, організації) КТС або до суду в строки, передбачені статтями 225, 228, 233 КЗпП. Пропуск зазначених строків не може бути підставою для відмови у прийнятті позовної заяви, оскільки при визначенні його причин поважними ці строки можуть бути поновлені відповідно КТС чи судом. Суд враховує, що відповідно до ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. В судовому засіданні було доведено факт виплати позивачу всіх належних йому сум заробітку за час відпустки у звязку з навчанням, а вимоги позивача, про виплату йому ще додаткової заробітної плати протирічать вимогам чинного законодавства. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність при судовому розгляді заявленого [PERSON] позову, оскільки позивач не надав суду обєктивних доказів, які б могли бути підставою для задоволення його позовних вимог, а тому суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного, ст.ст. 215, 216, 217, 233 КЗпП України,

Outcome: dismissed