Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 16 лютого 2014 року [PERSON] позичив [PERSON] 46540,00 гривень (5171,00 доларів США), які остання зобовязалася повернути по першій вимозі, оскільки строк повернення боргу в розписці зазначений не був. Договір був укладений в письмовій формі шляхом складення боржником розписки. Крім того, [PERSON] позичив знову [PERSON] 45000,00 гривень, які остання зобовязалася повернути по першій вимозі, оскільки строк повернення боргу в розписці зазначений не був. Договір був укладений в письмовій формі шляхом складення боржником розписки. Відповідач суму позики позивачу не повернув. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Додатково пояснив, що обидві розписки про надання ним у борг відповідачу грошових коштів в сумах 46540 грн. та 45000 грн. складалися відповідачем у його присутності, інші особи при цьому присутні не були. В судовому засіданні відповідач та її представник позовні вимоги визнали частково в сумі 46540 грн. Відповідач пояснила, що вона дійсно склала розписку про отримання коштів в сумі 46540,00 грн., а що стосується другої розписки на 45000,00 грн., то вона не отримувала від позивача цієї суми грошей та не закінчила складання цієї розписки. Влітку 2014 року позивач дійсно вимагав від неї повернення коштів, отриманих за розпискою від 16.02.2014 року. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. В судовому засіданні встановлено, що згідно із розпискою від 16.02.2014 року [PERSON] позичив [PERSON] 46540,00 гривень. В розписці вказано про обовязок повернення грошей готівковими коштами. З постанови про закриття кримінального провадження від 30 липня 2015 року, складеною слідчим СВ Сєвєродонецького МВ ГУМВС України в Луганській області [PERSON], вбачається, що 03.07.2015 року до Сєвєродонецького МВ ГУМВС України в Луганській області звернувся [PERSON] про те, що 16.02.2014 року [PERSON] взяла в борг у нього грошові кошти у розмірі 46540 грн. і не повертає їх. Під час допиту [PERSON] слідчим було встановлено, що вона в лютому 2014 року взяла в борг гроші у [PERSON] та передала їх іншій особі, у звязку із чим не змогла повернути гроші [PERSON] В судовому засіданні [PERSON] визнала, що позивач звертався до неї влітку 2014 року з приводу повернення суми в розмірі 46540,00 гривень. Отже, суд вважає доведеним той факт, що в 2014 та 2015 роках позивач звертався до відповідача із вимогами про повернення позики. Відповідач не надала до суду доказів того, що вона свої зобовязання за договором позики перед позивачем виконала і суму боргу у повному обсязі в розмірі 46540,00 гривень повернула. Вказаний висновок суду підтверджується копією розписки від 16.02.2014 року, на якій відсутні відмітки про виконання свого обовязку відповідачем. Стосовно заперечень відповідача про неотримання нею всіх коштів за розпискою суд зазначає, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Отже, вимоги позивача про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу за договором позики у загальному розмірі 46540 грн. 00 коп. підлягають задоволенню. Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових коштів за розпискою на суму 45000,00 грн., суд зазначає наступне. Згідно із копією розписки без дати [PERSON] позичив [PERSON] 45000,00 гривень. Однак, вказана розписка не є складеною, тобто не підписана відповідачем, а також не містить дати її складання. Крім того, речення в розписці не закінчене, останнє слово закреслене. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти отримання нею в борг грошових коштів за цією розпискою. Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Волевиявлення є важливими чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою статтею 627 ЦК України. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року по справі № 6-127цс13. Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача суми в розмірі 45000,00 грн. за неукладеною розпискою без дати, суд залишає без задоволення, оскільки вказана розписка не підтверджує боргове зобовязання [PERSON] та не містить зобовязання щодо повернення нею грошових коштів. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позовні вимоги задовольняються частково, то з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 465 грн. 40 коп.

Outcome: partial