Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовною заявою до відповідача, просить визнати незаконними дії (бездіяльність) Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького, а саме ненадання відпустки та письмові відмови у наданні відпустки, передбаченої п.3.9 Колективного договору між адміністрацією та профспілковим комітетом Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького на 2019 рік; визнати право позивача на відпустку, передбачену п.3.9 Колективного договору між адміністрацією та профспілковим комітетом Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького на 2019 рік; зобов`язати Львівський національний медичний університет імені Данила Галицького виконати п.3.9 Колективного договору між адміністрацією та профспілковим комітетом Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького на 2019 рік та надати позивачу передбачену цим пунктом відпустку. Свої вимоги обґрунтовує тим, що неодноразово звертався до відповідача з проханням надати йому додаткову оплачувану відпустку, передбачену п.3.9 колективного договору, укладеного між адміністрацією і профспілковим комітетом Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького на 2019 рік, затвердженого на конференції трудового колективу 25.04.2019, однак у наданні такої позивачу було відмовлено. Оскільки позивач, враховуючи рішення Личаківського районного суду м.Львова від 29.09.2020, яким його поновлено на роботі, має безперервний стаж роботи у ЛНМУ понад 11 років, є батьком двох дітей, 2011 та 2015 років народження, а вказаним пунктом колективного договору передбачена щорічна додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахуванням святкових та неробочих днів працюючим, що мають двох і більше дітей віком до 15 років, у зручний для них час з правом перенесення на наступний рік, вважає що ненадання йому відпустки, передбаченої колективним договором, який є локальним підзаконним актом, є порушенням конституційного права позивача на відпочинок. При цьому, відпустки відповідно до п.3.9 договору за 2017 та 2018 роки позивачу були надані. З урахуванням наведеного просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою від 01.02.2021, після виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху від 18.01.2021, постановлено прийняти до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначити судове засідання для розгляду справи по суті 01.03.2021, яке відкладено на 05.04.2021. Крім цього, частково задоволено клопотання позивача про витребування у відповідача доказів. 12.03.2021 надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Вважає доводи позовної заяви необґрунтованими, оскільки ст.19 Закону України «Про відпустки» передбачено додаткову відпустку лише жінкам, які працюють і мають двох або більше дітей віком до 15 років, а умови колективного договору не можуть виходити за рамки чинного законодавства України та всупереч законодавству розширювати чи змінювати перелік категорій громадян (працівників), яким належить той чи інший вид відпусток. 18.03.2021 позивач скерував відповідь на відзив, у якій просить позовні вимоги задовольнити повністю. В судовому засіданні задоволено клопотання сторін про долучення до матеріалів справи відзиву та відповіді на відзив, відмовлено у прийнятті заяви про зміну предмету позову та оголошено перерву до 11.05.2021. 29.04.2021 від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі, оскільки наказом від 25.01.2021 №8кз/тр позивач звільнений відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору, тому з урахуванням того, що відпустки надаються працівникам, вважає, що на даний час відсутній предмет спору, в задоволенні якого відмовлено в судовому засіданні 11.05.2021 ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати. Крім цього, ухвалою судового засідання від 11.05.2021 відхилено заперечення позивача на дії головуючого судді. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Додатково пояснив, що на даний час його звільнено, однак вважає таке рішення відповідача незаконним. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила з відстав, викладених у відзиві. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно всі обставини справи та оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Та обставина, що позивач, будучи батьком двох дітей до 15 років та працівником Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького, неодноразово звертався із заявою про надання йому додаткової відпустки тривалістю 10 календарних днів, передбаченої п.3.9 колективного договору, визнається відповідачем, а тому згідно з ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню. З відповідей помічника ректора з кадрових питань [PERSON] від 11.06.2019 №01/14/423 та ректора [PERSON] від 02.12.2020 №01/14/603 на заяви позивача про надання йому додаткової оплачуваної відпустки 10 календарних днів, передбаченої п.3.9 колективного договору, вбачається, що у наданні такої позивачу було відмовлено з тих підстав, що ст.19 Закону України «Про відпустки» передбачає додаткову відпустку лише жінки, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, а надання соціальної додаткової відпустки працівнику батькові двох дітей не передбачено. Дійсно, відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про відпустки», в редакції чинній на час звернення позивача із відповідними заявами, жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України). В редакції, чинній на час розгляду справи, передбачено право на вказану відпустку одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років. Разом з тим, з представлених відповідачем на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів, сторінок колективного договору ЛНМУ імені Данила Галицького за 2019 рік, що містять підписи та сторінку з пунктом 3.9, що визначає відпустку, вбачається, що вказаний договір між адміністрацією і профспілковим комітетом Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького на 2019 рік, прийнятий на конференції трудового колективу від 25.04.2019. Відповідно до п.3.9 вказаного колективного договору працюючим, які мають двоє і більше дітей віком до 15 років, надавати щорічно додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів, в зручний для них час (доповнення згідно ст.19 Закону України «Про відпустки»). У випадку невикористання з тих чи інших причин у поточному році додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, зберігати за ними право на цю відпустку та переносити її на наступний рік. Враховуючи наведене, оскільки колективним договором передбачено право на щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів не лише жінок, а усіх працюючих, які мають двоє і більше дітей віком до 15 років, тому і позивач, будучи батьком двох дітей та працюючи у відповідача, має право на відпустку, передбачену п.3.9 Колективного договору між адміністрацією та профспілковим комітетом Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького на 2019 рік, а дії (бездіяльність) відповідача щодо ненадання [PERSON] такої відпустки є незаконними, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення. При цьому, суд вважає безпідставними посилання відповідача на те, що ст.19 Закону України «Про відпустки» передбачено додаткову відпустку лише жінкам, які працюють і мають двох або більше дітей віком до 15 років, а умови колективного договору не можуть виходити за рамки чинного законодавства України та всупереч законодавству розширювати чи змінювати перелік категорій громадян (працівників), яким належить той чи інший вид відпусток, оскільки відповідно до ч.2 ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди» є недійсними, і такими, що забороняється включати їх до договорів і угод умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, в той же час згідно з ч.3 ст.13 КЗпП України колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині покладення на Львівський національний медичний університет імені Данила Галицького обов`язку виконати п.3.9 Колективного договору між адміністрацією та профспілковим комітетом Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького на 2019 рік та надати позивачу передбачену цим пунктом відпустку, оскільки як встановлено в судовому засіданні вказана відпустка надається працюючим, а позивач звільнений з роботи з 01.02.2021 наказом відповідача від 25.01.2021 №8кз/тр. Задовольняючи частково позовні вимоги, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені останнім і документально підтверджені (а.с.17) судові витрати, що становлять 908 грн. судового збору.

Outcome: partial