Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] , просить в порядку поділу майна визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру за адресою [ADDRESS] (загальна площа - 69,0 кв. м., житлова площа - 32,5 кв.м.), припинивши режим спільної сумісної власності подружжя на дане майно, визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру за адресою [ADDRESS] (загальна площа - 65,6 кв. м., житлова площа - 37,1 кв.м.) припинивши режим спільної сумісної власності подружжя на дане майно, стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] компенсацію в сумі 57550,00 грн. та судові витрати зі сплати судового збору, витрати на проведення оцінки та правової допомоги. Позов мотивовано тим, що за час шлюбу із відповідачкою було нажите майно, яке складається із двох квартир, та фактично між ними склався такий порядок користування ними. У зв`язку із тим, що відповідачка в порядку поділу майна подружжя отримує у власність квартиру, яка дорожча, тому просить стягнути з неї грошову компенсацію. Відповідач у своїх заява по суті, не заперечує проти поділу майна подружжя, а саме виділення в порядку поділу [PERSON] квартиру за адресою [ADDRESS] та [PERSON] квартири за адресою [ADDRESS] (загальна площа - 65,6 кв. м., житлова площа - 37,1 кв.м.). Однак заперечує проти задоволення позовних вимог в частині стягнення грошової компенсації вартості її квартири. Посилається на те, що при поділі майна подружжя слід врахувати нежитлові приміщення, які належать позивачу. Крім того, на утриманні відповідачки знаходиться неповнолітній син, а тому враховуючи те, що позивач не платить аліменти та не надає йому допомогу, просить відступити від рівності часток. Також, просить зменшити витрати на правову допомогу, зважаючи на засади розумності та справедливості, вважає, що достатній розмір витрат на правову допомогу становитиме 5000 гривень. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 лютого 2020 року, після усунення недоліків, відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в заявах по суті. Звертає увагу, що посилання відповідача на наявність у його власності нежитлових приміщень, які слід врахувати при поділі майна подружжя, є безпідставними, оскільки ці приміщення, як об`єкти нерухомого майна, не зареєстровані за позивачем, не перебувають в його власності. Це звичайні кладовки, тобто приміщення загального користування. Також, вважає, що немає підстав відступати від рівності часток у зв`язку із перебуванням сина на вихованні відповідачки. Він також бере участь у вихованні сина, надає йому матеріальну допомогу, про що свідчить також те, що позивачка не зверталася з позовом про стягнення аліментів. Суд може відступити від рівності часток тільки у разі недостатності аліментів. Крім того, зважаючи на ціну позову, важливість справи, обсяг роботи адвоката, вважає, що розмір витрат на правову допомогу є розумним. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав свої позиції, викладені у заявах по суті. Звертає увагу на те, що при поділі майна подружжя суд має врахувати наявність у власності позивача нежитлових приміщень, які ним оплачені та використовуються, що підтверджується довідками ОСББ. Також, зважаючи на те, що відповідачка утримує сина, суд може відійти від рівності часток. Вважає несправедливим та непропорційним розмір правової допомоги, яку просить стягнути відповідач. Розглянувши матеріали справи судом встановлено такі обставини. Сторони перебував у шлюбі з 26.02.2005р. по 03.05.2018р., який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.05.2018р. у справі №607/2087/18. В шлюбі у них народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . За час перебування в шлюбі сторонами було нажито спільне майно: - двокімнатна квартира за адресою [ADDRESS] (загальна площа - 65,6 кв. м., житлова площа - 37,1 кв.м.), титульним власником якої є [PERSON] вартістю 795200,00 грн.; - двокімнатна квартира за адресою [ADDRESS] (загальна площа - 69,0 кв. м., житлова площа - 32,5 кв.м.), титульним власником якої є [PERSON] вартістю 680100,00 грн. Крім того, представником відповідача суду надано копії додатку №3 до угоди №55 від 27 січня 2013 року та №4 до угоди №55 від 27 січня 2013 року, відповідно до яких [PERSON] зобов`язувався оплатити вартість кладового приміщення площею 3,3 кв.м. та підвального приміщення площею 3,76 кв.м. на суму 6000 грн. та 11280 грн. Відповідно до довідки ОСББ «Лесі Українки,8», позивач використовує ці приміщеннями та закрив їх на ключ. Після розлучення [PERSON] користується квартирою зареєстрованій на нього у [ADDRESS] , а [PERSON] з сином зареєстрована та використовує квартиру за адресою [ADDRESS] . Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми ст.60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі №6-843цс17, постанові ВС від 7 лютого 2018 року справа №654/5243/14-ц. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної і сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до частини першої статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Сторони не заперечують, що квартири - за адресою [ADDRESS] та за адресою [ADDRESS] нажиті ними за час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю. Також, враховуючи інтереси позивача, відповідача, їх сина, а також те, що титульним власником квартири за адресою [ADDRESS] є відповідачка, а квартири за адресою [ADDRESS] є позивач, сторони фактично таким чином і користуються квартирами, не заперечують проти такого поділу, а тому саме такий порядок поділу майна подружжя слід визначити судом. Також, зважаючи на те, що ринкова вартість квартири, яка виділяється відповідачці більша від ринкової вартості квартири, яка виділяється позивачу, на 115100,00грн. (795200,00 - 680100,00грн. = 115100,00грн.), а тому, виходячи з принципу рівності часток подружжя, який передбачений частиною першою статті 70 СК України, з відповідача слід стягнути компенсацію Ѕ частки різниці, яка становить 57550,00грн. (115100 : 2 = 57550,00грн.). Суд відхиляє доводи відповідача, що при поділі квартир слід врахувати нежитлові приміщення. Вказані приміщення використовує позивач, як допоміжні до квартири, однак, право власності на них не зареєстровані, а тому не є об`єктом цивільних прав. Суд також вважає безпідставними та необґрунтованими, такі що не підтверджені доказами вимоги відповідача про необхідність відступити від рівності часток. Так, при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Відповідачкою не надано доказів існування обставин, що мають істотне значення для справи, та які були б підставою для збільшення розміру її частки в спільному майні подружжя. Щодо покликання на факт проживання із неповнолітнім сином та його утримання, то це само по собі не є підставою для збільшення частки у спільній сумісні власності. Вимоги Сімейного кодексу передбачають можливість відступлення від від засад рівності часток подружжя тільки в тому випадку, якщо розмір аліментів недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини. Водночас, позивач не надала доказів, що вона зверталася із позовом про стягнення аліментів, та розмір аліментів є недостатнім. Тому, позов підлягає до задоволення. Позивач також просить стягнути із відповідача 20000 гривень витрат на правову допомогу. На підтвердження витрат надано договір про надання правової допомоги від 15.01.2020 року, акт приймання передачі грошових коштів згідно договору, банківські квитанції про оплату витрат на правову допомогу в розмірі 20000 гривень та ордер серії ТР №077362. Представник відповідача звернувся до суду із клопотанням про зменшення розміру витрат на правову допомогу, посилається на те, що такі витрати не є розумними і пропорційними та обґрунтованими. Розумним розміром витрат вважає 5000 гривень. Суд приходить до переконання, що з відповідача в користь позивача слід стягнути 15 000 гривень витрат на праву допомогу, тобто слід частково задовольнити клопотання представника відповідача про зменшення таких витрат, виходячи із такого. Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц. виклала правову позицію, щодо стягнення судових витрат на правову допомогу адвоката. Так, Верховний Суд роз`яснив, що: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включно з підготовкою до її розгляду, збиранням доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються за договором і на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості; розмір компенсації витрат адвоката встановлюється договором про надання правничої допомоги на підставі доказів; сума компенсації визначається за детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і витрат, необхідних для надання правничої допомоги; заявлені витрати на адвоката мають бути співмірними зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг і виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд у позовному провадженні є арбітром, що надає оцінку тим доказам і доводам, що наводяться сторонами у справі. Тобто суд не може діяти на користь будь-якої зі сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Таким чином, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають розподілу, за клопотанням іншої сторони. Саме інша сторона зобов`язана довести неспівмірність заявлених опонентом витрат. Надаючи оцінку, розрахунку, наданому позивачем, зважаючи на складність справи, яка є малозначною, типовою для судової практики, незначного ступеня складності та невеликим обсягом наданих доказів, а також враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, часткове визнання відповідачем позову, суд вважає, що такі витрати на правову допомогу, виходячи із критерію розумності їх розміру, слід зменшити до 15000 гривень. Також, на підставі статті 141 ЦПК України, з [PERSON] в користь [PERSON] слід стягнути документально підтверджені судові витрати по сплаті 1400,00грн. на проведення оцінки майна та 7306,05грн. судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: partial