Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк»), в якому просить: визнати договір іпотеки від 12.05.2006 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] для виконання забезпечення кредитного договору № TEPOGK00520005 від 11 травня 2006 року, припиненим у звязку з розірванням основного договору кредитного договору №TEPOGK00520005 від 11.05.2006 року; визнати дії ПАТ КБ «ПриватБанк», повязані з продажем квартири [ADDRESS], незаконними та зобовязати відповідача припинити дію, яка, на думку позивача, порушує його право, - припинити дії щодо продажу зазначеної квартири. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 19.05.2009 року, яке набрало законної сили 01.06.2009 року, був розірваний кредитний договір №TEPOGK00520005, укладений між сторонами. Як зазначає позивач, згідно зі ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобовязання сторін припиняються… Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобовязання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду законної сили. Крім цього, позивач вказує, що у справі № 671/1331/15-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості в позові було відмовлено, наразі ця справа перебуває у провадженні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ. Таким чином, як вважає позивач, оскільки кредитний договір був розірваний рішенням суду, до вказаного договору застосовуються усі наслідки розірвання договорів. Однак, 19.09.2016 року на його адресу ПАТ КБ «ПриватБанк» адресував повідомлення, згідно якого банк має намір укласти від свого імені договір купівлі-продажу нерухомого майна квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та надано тридцятиденний строк для викупу цієї квартири позивачем. Такі дії відповідача позивач вважає незаконними та такими, що порушують його права. Посилаючись на норми Цивільного кодексу України, Закону України «Про іпотеку» та правові висновки Верховного Суду України, позивач зазначає, що разом із кредитним договором був розірваний і договір іпотеки. Отже відповідач не має права вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження майна позивача у звязку з припиненням кредитного договору. [PERSON] вказує, що з моменту розірвання кредитного договору минуло більше 7 років, і протягом цього часу ПАТ КБ «ПриватБанк» не вчиняв жодних дій, спрямованих на виконання судового рішення, а саме: застосування наслідків розірвання кредитного договору, а тому наразі будь-які підстави для продажу квартири відсутні. Так, незважаючи на рішення суду від 01.06.2009 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» для виконання рішення суду не звертався, виконавчий лист йому не надавався та, згідно з чинним законодавством, строк для предявлення для виконання рішення у справі № 2-105/09 від 19.05.2009 року закінчився 20.05.2010 року. Тобто ПАТ КБ «ПриватБанк» є таким, що втратив право на виконання судового рішення у звязку з пропущенням строків звернення до виконання судового рішення. Тобто, як зазначає позивач, на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» уже було стягнуто грошові кошти, а кредитний договір розірвано, у звязку з чим відповідач не має жодних підстав для вчинення дій, спрямованих на продаж предмету іпотеки. В судовому засіданні позивач, його представник позов підтримали повністю, посилаючись на обставини, викладені в позові, представник позивача додатково пояснивши про відсутність підстав для застосування строку позовної давності, оскільки лист банку про наміри проводити дії по реалізації предмета іпотеки позивач отримав 19.09.2016 року. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, подавши заперечення проти позову, в яких вказує, що оскільки позивач не виконав зобов'язань за кредитним договором, предмет іпотеки не реалізовано, то кредитний договір в розмірі тіла кредиту та нарахованих банком до моменту розірвання кредитного договору процентів в загальному розмірі 16859,85 доларів США не припинився, а те, що вони не скористалися своїм правом на проведення стягнення за виконавчим листом та задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки в строки, передбачені Законом України Про виконавче провадження, це не є підставою для припинення іпотеки, тому враховуючи вказані обставини та те, що позивач вважає, що іпотека припинилася із розірванням договору, то строк позовної давності почав свій перебіг з 01.06.2009 року, в зв'язку з чим просять застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Встановлено, що рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 19.05.2009 року, яке набрало законної сили 01.06.2009 року, частково задоволено позов ЗАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та вирішено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №TEP0GK00520005 від 11.05.2006 року на суму 132303,40 грн., з яких 123075,38 грн. основного боргу, 7244,22 грн. відсотків, 1145,46 грн. комісії, 838,32 грн. пені, звернути стягнення на трикімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 65,5 м.кв., житловою площею 38,4 м.кв. шляхом продажу на прилюдних торгах за початковою ціною 150000 грн.; розірвати кредитний договір №TEP0GK00520005 від 11 травня 2006 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк»; стягнути з [PERSON] на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати; в решті позову відмовлено (а.с. 7). Згідно з повідомленням Волочиського районного суду від 27.10.2015 року, виконавчий лист у вказаній справі не видавався (а.с. 18). Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 04.12.2015 року у справі № 671/1331/15-ц було відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення 16859,85 доларів США заборгованості за кредитним договором №TEP0GK00520005 від 11 травня 2006 року (а.с. 8-9), однак вказане рішення було скасоване рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 10.02.2016 року, яким стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 16859 доларів 85 центів США заборгованості за кредитним договором (а.с. 10-12). Зазначеним рішенням апеляційного суду встановлені наступні обставини. 11.05.2006 року ЗАТ КБ «ПриватБанк», яке в подальшому змінило свою назву на ПАТ КБ «ПриватБанк», і [PERSON] уклали кредитний договір №TEP0GK00520005, за умовами якого банк надав останньому кредит для придбання та страхування житла в сумі 23362 долара США на строк до 10 травня 2021 року під 12 % річних. На прострочену заборгованість проценти мали нараховуватись у розмірі 30,24 % на рік. [PERSON] зобовязався погашати заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості по кредиту, процентам, винагороді та комісії, щомісячними платежами в сумі 264 долари США у період з 11 до 16 числа кожного місяця. При цьому банк вправі був вимагати дострокового виконання позичальником усіх зобовязань за кредитним договором у разі порушення останнім його умов. В забезпечення виконання своїх обовязків за кредитним договором [PERSON] передав позивачеві в іпотеку квартиру [ADDRESS]. [PERSON] не виконав зобовязання за кредитним договором, внаслідок чого станом на 01.06.2009 року заборгованість склала 16859 доларів 85 центів США, з яких 16641 долар 63 центи США неповернутий кредит і 218 доларів 22 цента США процентів. Позивач не виконав грошового зобов'язання за кредитним договором, а рішення Волочиського районного суду від 19.05.2009 року не виконано та предмет іпотеки не реалізовано. Згідно з письмовим повідомленням ПАТ КБ «ПриватБанк» від 19 вересня 2016 року, адресованим [PERSON], ПАТ КБ «ПриватБанк» (Банк) повідомив останньому, що він є боржником за кредитним договором (вказаним вище), та що відповідно до іпотечного договору та статті 38 Закону України «Про іпотеку» Банк має намір укласти договір купівлі-продажу квартири, яка є предметом іпотеки. В повідомленні зазначено, що якщо протягом тридцяти днів [PERSON] не висловить намір придбати вказаний предмет іпотеки, Банк вправі продати його будь-якій іншій особі на власний розсуд (а.с. 19). Також, згідно з письмовим повідомленням ПАТ КБ «ПриватБанк» від 19 вересня 2016 року, адресованим [PERSON], Банк, посилаючись на п. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та п. 26 договору іпотеки, укладеного між сторонами, повідомив позивача про свій намір задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на нерухоме майно? квартиру, що є предметом іпотеки (а.с. 20). Статтею 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобовязання, а саме: зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов'язання припиняється частково або у повному розмірі на підставах, встановлених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК України). Відповідно до ст.599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Із положень ч.2 ст.651 ЦК України слідує, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Законом України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобовязання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди); з інших підстав, передбачених Законом (стаття 17). Згідно з частинами третьою, четвертою статті 653 ЦК України якщо договір змінюється або розривається в судовому порядку, зобовязання змінюється або припиняється з моменту набрання рішення суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобовязанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що припинення зобов'язання можливе за умови його виконання, проведеного належним чином, і наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, а розірвання договору припиняє його дію на майбутнє, а також залишає в дії окремі його умови щодо зобовязань сторін, спеціально передбачених для застосування на випадок порушення зобовязань і після розірвання договору, з огляду на характер цього договору, за яким кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання, тобто розірвання договору, не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання та не є підставою для припинення іпотеки, якою може забезпечуватися виконання зобовязання, що виникло до набрання законної сили рішенням суду про розірвання договору. Даний висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду України в постановах від 09.09.2015 року (справа №6-939цс15) і від 23.09.2015 року (справа №6-1206цс15), які згідно ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для суддів. Крім того, згідно Правової позиції Верховного Суду України, висловленій у справі за № 6-133цс17 від 22.02.2017 року, якщо кредитор не скористався своїм правом на проведення стягнення за виконавчим листом та задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки в строки, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», це не є підставою для припинення іпотеки. Враховуючи викладене, те, що зобов'язання [PERSON] не виконано, воно виникло до набрання законної сили рішенням суду про розірвання кредитного договору, відсутні підстави для припинення договору іпотеки, тому вимоги позивача задоволенню не підлягають. Що стосується заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд приходить до наступного. Норма статті 267 ЦК України застосовується лише тоді, коли буде доведено існування самого субєктивного права. У разі відсутності такого права або якщо воно ніким не порушене, у задоволенні позову необхідно відмовити не з причин пропуску позовної давності, а у звязку з необґрунтованістю самого позову. Враховуючи, що позивачу відмовлено в задоволенні позову по суті, тобто не доведено існування самого субєктивного права, тому відсутні підстави для відмови у задоволенні позову з причин пропуску позовної давності.

Outcome: dismissed