Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-19 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в сумі 616 403.52грн. за договором позики. В подальшому позовні вимоги були уточнені, а саме в рахунок виконання основного зобовязання щодо сплати заборгованості в сумі 616 403.52грн. [PERSON] за договором позики, звернути стягнення на предмет іпотеки що належить [PERSON] та [PERSON] шляхом визнання права власності за іпотеко держателем, припинити право власності на предмет іпотеки іпотекодавців, припинити право користування всіх мешканців які проживають та зареєстровані в квартирі, виселення відповідачів, стягнення судових витрат. Представник позивача позовні вимоги з уточненими підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач 1не заперечила факт укладення договору позики та отримання у позивача коштів, просила надання часу для погашення боргу, однак протягом розгляду справи судом заборгованість не погашала, вказуючи на фінансову неможливість. Відповідач 2 в судові засідання не зявився, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, про причини неявки суд не повідомив, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.01.2013р. позивач надав за договором позики грошових коштів, що посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] за №51 (а.с.32), позику [PERSON] в сумі 388 800 грн., передачу яких здійснено до підписання договору, під 0.1% річних остаточний строк повернення 26.02.2014р., в разі неповернення позики право вимоги коштів з врахуванням індексу інфляції а також штрафу в розмірі 5% в місяць від загальної суми (п.1,2 договору). За вимогами ст.1046 ЦК України за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Факт підписання сторонами договору, свідчить про отримання позичальником всієї грошової суми. Як слідує зі ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором. Оскільки, примірник оригіналу договору позикодавець надав до справи як доказ неповернення позики, суд дійшов висновку, що позика не повернута. А посилання відповідача про часткове її погашення, не підтверджено належними доказами по справі. Згідно ст..14 ЦК України цивільні обов»язки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Тому станом на 11.12.2014 року заборгованість за договором позики становить: 388 800грн. позика, 25932.96 %, 8048.16 грн. інфляційні нарахування та 193 622.4 грн. штрафних санкцій (а.с.6-8), дана обставина нічим не спростована. З метою забезпечення виконання зобов»язання, що виникло на підстав договору позики, 21.01.2013 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] був укладений договір іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] за №54 (а.с.46-48). Предметом іпотеки є нерухоме майно двохкімнатна квартира під №2, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область м.Івано-Франківськ, вул.П.Мироного, 4а загальною площею 47.84 м.кв., житловою площею 29.88 м.кв., що належить [PERSON] (2/3 частки), [PERSON]К.(1/3 частки) на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого12.05.1998 року Агенством по приватизації державного житлового фонду та Свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.03.2004р. (а.с.39-40), вартістю за згодою сторін 275 470 грн. Згідно зі ст..611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст..33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно ч. 3 даної статті звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися, зокрема, на підставі рішення суду. Ч.1 ст.35 цього Закону передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Аналогічні положення містяться й у п. 5.2 -5.4 договору іпотеки. 29.09.2014р. претензією позивач зобовязував [PERSON] погасити заборгованість, однак така вимога залишилася поза увагою відповідача 1 (а.с.14,15). Договором іпотеки сторони передбачали вид стягнення такий як перехід права власності на предмет іпотеки (п.5.4-5.6). Відповідно до ст..39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду повинен бути зазначений спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленої ч. 1 ст.38 цього Закону. Позивач просив суд в силу приписів ст..33, 35, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки, в рахунок погашення боргу провести звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі квартири під №2, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область м.Івано-Франківськ, вул.П.Мироного, 4а загальною площею 47.84 м.кв., житловою площею 29.88 м.кв., що належить [PERSON], [PERSON] у власність та визнання на неї право власності за [PERSON] та припинення права власності на цю квартиру за [PERSON] та [PERSON] Так, згідно ст..37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. А тому, з врахуванням вищезазначеного, дані вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Однак, що стосується вимоги припинення права користування житловим приміщенням всіх мешканців, які проживають та зареєстровані в цій квартирі, то така вимога є безпідставною, оскільки не спрямована на визначене коло осіб, доказів про реєстрацію інших осіб в квартирі позивач не надав. Що стосується позовної вимоги на примусове виселення відповідачів з житлового приміщення, то п. 43 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказує на те, що згідно з ч.4 ст. 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 3940 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Як вбачається з позовних вимог, позивачем не надано доказів направлення вимоги відповідачам щодо виселення , така вимога є передчасною, а тому ці вимоги позивача не підлягають до задоволення. Пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки, позивачем не надано суду. За таких обставин та доказів, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання, оспорювання субєктивного права є підставою для звернення кожної особи до суду за захистом свого особистого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачів також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі наведеного, відповідно до ст. 11, 14, 15, 16, 526, 530, 610-612, 1046-1049 ЦК України, ст..33-40 Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: partial