Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Афаліна» (ТОВ «Афаліна») про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, вказуючи, що 26.11.2004р. його було прийнято на посаду керівника проекту ТОВ «Афаліна». 06.05.2005р. відповідно до протоколу загальних зборів учасників було переведено на посаду директора Товариства, про що зроблено запис у трудовій книжці за №26. 30.08.2018р. за адресою: м. Харків, пров. Пластичний, 9, де знаходиться адміністративна будівля ТОВ «Афаліна» відбулось протиправне захоплення товариства невідомими особами. У ході захоплення його змусили залишити приміщення та будівлю Товариства. Копію наказу про звільнення його з роботи не отримував, остаточний розрахунок з ним не проводився. Належним чином оформлену трудову книжку від Товариства не отримував. Крім цього, вважає, що позбавлення його роботи є неправомірним, а тому є необхідним стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу. Також, вказує, що весь час він та його сім'я передувала в стресовому стані, без засобів до існування, а тому просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 10000 гривень. Представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву та письмові докази обґрунтування своїх заперечень проти позову. Просив суд відмовити в задоволенні позову в повному об'ємі, вказуючи, що звільнення позивача з роботи проведено у встановлений законом спосіб. Вказав, що 30.08.2018р. на загальних зборах ТОВ «Афаліна» було прийнято рішення припинити повноваження та звільнити директора товариства у зв'язку з втратою довіри, що підтверджується наказом про звільнення №30/08 від 30.08.2018р. Також, зазначив, що позивач здійснював дії в супереч Статуту. Крім цього, вказав, що позивача було належним чином ознайомлено з наказом про звільнення, порядку розрахунку та видачі трудової книжки жодним чином не порушено, а вина щодо неналежного заповнення трудової книжки повністю лежить на позивачеві, як директора. Позивач та його представник отримали відзив на позовну заяву та 30.01.2019р. надали до суду відповідь на відзив, в якому наголошують на незаконності звільнення позивача, оскільки вказані у відзиві факти не відповідають дійсності та не підтверджують законності звільнення позивача. 06.02.2019р. у відповідь на відзив відповідачем було надано заперечення, в якому він відзначає про помилковість встановлених у відповіді на відзив позивачем висновків та наголошує на правомірності звільнення позивача. 31.01.2019 р. представником подана уточнена позовна заява, у прийнятті якої було відмовлено на підставі вимог ч.5 ст. 49 ЦПК України. Позивач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили його задовольнити. Вказали на те, що позивача було незаконно звільнено, оскільки позивачем не було отримано наказу про звільнення, належного розрахунку не було проведено. Не було оформлено трудову книжку. Представник відповідача позовні вимоги не визнав та пояснив, що позовна заява є безпідставною, оскільки 30.08.2018р. щодо позивача було прийнято наказ про звільнення №30/08. З вказаним наказом позивач відмовився ознайомлюватися та відмовився його підписувати. У зв'язку з чим, було складено акт від 30.08.2018р. Крім цього, відповідачем було надіслано на адресу позивача лист з копією наказу про звільнення від 30.08.2018р. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному об'ємі, врахувавши письмові заперечення на позов. Суд, вислухавши учасників процесу, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до наказу №34 від 26.11.2004р. позивач був прийнятий на роботу та працював на посаді керівника ТОВ «Афаліна», про що свідчить запис в трудовій книжці за №25, що також вказується позивачем у позові. 06.05.2005р. відповідно до протоколу загальних зборів учасників №1/05-05 від 05.05.2005 та наказу №65 від 06.05.2005 позивача було переведено на посаду директора ТОВ «Афаліна», що підтверджено записом у трудовій книжці за №26. 18.05.2018р. позивача повідомлено про обмеження його повноважень. 30.08.2018р. рішенням загальних зборів ТОВ «Афаліна» було прийнято рішення припинити повноваження та звільнити директора Товариства, що підтверджується наказом «про звільнення з посади директора товариства» за №30/08 від 30.08.2018р. Підставою для звільнення директора товариства відповідно до вимог ст. 41КЗпП України є оголошення недовіри. Відповідно до статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Афаліна» єдиним учасником є [PERSON]. З метою підтримання господарської діяльності підприємства та виконання обов'язків за договорами ТОВ «Афаліна» з 07.12.2017р. по 07.12.2018р. користувався овердрафтом у розмірі 1500000,00 грн. в АТ «Таскомбанк», що підтверджується довідкою №2 від 04.01.2019. 28.08.2017р., 14.11.2017р. 02.02.2018р. [PERSON] від імені ТОВ «Афаліна» укладає з ТОВ «Капро» договори поворотної фінансової допомоги №19/17; 26/17 та 02/18 відповідно до умов яких розмір поворотної фінансової допомоги складає 300000,00 грн.; 320000,00грн., та 400000,00 грн. Так, протягом 2017-2018рр. учасник ТОВ «Афаліна» помітила, що прибуток не отримує, фінансовий стан ТОВ різко погіршився. Вищевказані договори для ТОВ «Афаліна» є фінансово невигідні, оскільки передбачають передачу коштів Товариства без нарахування та отримання процентів або надання інших видів компенсації як плати за користування такими коштами. Враховуючи вказані обставини, з метою зупинення у майбутньому укладання [PERSON] договорів поворотної фінансової допомоги від імені Товариства, [PERSON] 18.05.2018р. провела чергові загальні збори на яких затвердила статут ТОВ «Афаліна» в новій редакції. Відповідно до п.52 Статуту ТОВ «Афаліна» від 18.05.2018р. вбачається, що «директор (генеральний директор) має право без довіреності вчиняти юридичні дії від імені Товариства. Інші члени дирекції також можуть бути наділені такими правами. При цьому будь-який підписаний догорів, правочин, угода вважаються укладеними (вчиненими, вчиненою) тільки після його затвердження у письмовій формі будь-яким учасником Товариства. Директор (генеральний директор) має право без обмежень підписувати будь-які акти (накази, положення, інструкції тощо) але підписаний акт набирає чинності тільки після його затвердження у письмовій формі будь-яким учасником Товариства». Після 18.05.2018р. [PERSON] усно та письмово було повідомлено про прийняті загальними зборами учасників ТОВ «Афаліна» рішення, а також про необхідність суворого додержання позивачем положень нової редакції Статуту. Проте, 11.06.2018р., всупереч обмежень, які були встановлені учасником Товариства [PERSON], позивач [PERSON] без затвердження у письмовій формі будь-яким Учасником Товариства укладає та підписує від імені Товариства з ТОВ «автомобіліст2012» знову договір поворотної фінансової допомоги №11/06. Відповідно до умов цього договору розмір поворотної фінансової допомоги складає 790000,00 грн. без нарахування та отримання процентів або надання інших видів компенсації як плати за користування такими коштами. Крім цього, 09.07.2018р. директором ТОВ «Афаліна» [PERSON] подано до господарського суду Харківської області відзив на позовну заяву, якою визнав на думку відповідача не існуючу заборгованість Товариства. Крім того, [PERSON] надав представникам позивача по господарській справі документи та відомості, які були використані для накладення арешту на майно Товариства. Таким, чином позивач [PERSON] продовжив діяти всупереч інтересам Товариства з перевищенням повноважень, тобто з порушенням п.52 Статуту ТОВ «Афаліна» в редакції від 18.05.2018р. У зв'язку з чим, 21.08.2018р. [PERSON] було подано до Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області заяву про вчинення кримінального правопорушення. 30.08.2018р. на загальних зборах ТОВ «Афаліна» єдиний учасник прийняла рішення припинити повноваження та звільнити директора товариства, призначення директора товариства, а також здійснити державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі. 30.08.2018р. наказом «Про звільнення з посади директора товариства» №30/08 від 30.08.2018р. було звільнено [PERSON] з посади директора ТОВ «Афаліна» за ст. 41 КЗпП України у зв'язку з втратою довіри учасника товариства та вчинення директором товариства [PERSON] перешкод учаснику щодо участі в господарській діяльності товариства. Згідно наказу про звільнення з посади директора Товариства №30/08 від 30.08.2018р. вбачається, що в.о. директора зробила розпорядження про проведення остаточного розрахунку з позивачем та виплати йому компенсації за всі дні невикористаної відпустки. Відповідно до довідки №313 від 11.01.2019р. вбачається, що позивачу зроблено повний розрахунок при звільненні, що не заперечувалось позивачем в судовому засіданні. Крім цього, під час звільнення [PERSON] відмовився передавати печатку Товариства у зв'язку з чим ТОВ «Афаліна» було подано повідомлення у газету «Прем'єр» №206 (6725) від 30.08.2018р. Згідно з п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довіри до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Розірвання трудового договору за п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл, тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довіри до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов'язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстав втрати довіри може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує гроші або товарні цінності (зайняття їх прийманням, зберіганням транспортуванням, розподілом і т.д.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіри (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 20.04.2016р. у справі №6-100цс16. Та обставина, що працівник, який фактично не отримує цінності під звіт, може бути звільнений за п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП, підтверджується також ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних та цивільних справ від 14.06.2017р. по справі №296/3031/16ц, предметом розгляду якої був спір щодо поновлення на роботі працівника, звільненого з посади бухгалтера за втрату довіри. Дослідивши зміст посадових обов'язків працівника, суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що неправомірне внесення змін при нарахуванні заробітної плати працівникам в бік підвищення є ознакою безпосереднього обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей. Вказане рішення є додатковим підтвердженням того, що обслуговування може здійснюватись працівником і без отримання матеріальних цінностей під звіт. За загальним правилом фінансові ресурси підприємства - це сукупність грошових коштів, сформованих із метою фінансування розвитку підприємства в майбутніх періодах. Фінансові ресурси забезпечують безперебійність виробничої діяльності суб'єкта господарювання, що значною мірою досягається за рахунок синхронізації їх надходження і витрачання. А тому важливим завданням при визначенні напрямів використання фінансових ресурсів підприємства є їх оптимізація та раціональний перерозподіл. Отже, основним завданням керівника є здійснення дій по фінансовому розвитку підприємства. Згідно наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 29.12.2004р. №336 Про затвердження Випуску «Професій працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності» Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників - керівник належить до професійної групи «Керівники» та до його обов'язків належить: Завдання та обов'язки. Керує згідно з чинним законодавством виробничо-господарською та фінансово-економічною діяльністю підприємства, відповідає за наслідки прийнятих рішень, збереження та ефективне використання майна підприємства, а також фінансово-господарські результати його діяльності. Забезпечує виконання підприємством усіх зобов'язань перед державним та місцевим бюджетами, державними позабюджетними соціальними фондами, постачальниками, замовниками та кредиторами, а також виконання господарських і трудових договорів (контрактів) та бізнес-планів. Організовує роботу та ефективну взаємодію всіх структурних підрозділів, цехів та виробничих одиниць, спрямовує їх діяльність на розвиток і вдосконалення виробництва з урахуванням соціальних та ринкових пріоритетів, підвищення ефективності роботи підприємства, зростання обсягів реалізації продукції та збільшення прибутку, якості та конкурентоспроможності продукції, що виготовляється, її відповідність світовим стандартам з метою завоювання вітчизняного та зарубіжного ринку і задоволення потреб замовників і споживачів у відповідних видах продукції. Забезпечує виконання підприємством програми оновлення продукції, планів капітального будівництва, обов'язків перед державним бюджетом, постачальниками, замовниками і банками, а також господарських та трудових договорів (контрактів) і бізнес-планів. Організовує виробничо-господарську діяльність підприємства на основі застосування методів обґрунтованого планування, нормативних матеріалів, фінансових і трудових витрат, вивчення кон'юнктури ринку та передового досвіду, з метою підвищення технічного рівня та якості продукції (послуг), економічної ефективності її виробництва, раціонального використання виробничих резервів та витрачання всіх видів ресурсів. Вживає заходів щодо забезпечення підприємства кваліфікованими кадрами, найкращого використання знань та досвіду працівників, створення безпечних і сприятливих умов праці, додержання вимог законодавства про охорону навколишнього середовища. Здійснює заходи із соціального розвитку колективу підприємства, забезпечує розроблення, укладення і виконання колективного договору; проводить роботу щодо зміцнення трудової і виробничої дисципліни, сприяє розвитку творчої ініціативи і трудової активності працівників. Забезпечує поєднання економічних і адміністративних методів керівництва, матеріальних і моральних стимулів підвищення ефективності виробництва, а також підсилення відповідальності кожного працівника за доручену йому справу та результати роботи всього колективу, виплату заробітної плати в установлені строки. Вирішує питання щодо фінансово-економічної та виробничо-господарської діяльності підприємства в межах наданих йому прав. Про те, що втрата роботодавцем довір'я може бути наслідком дій працівника, які безпосередньо не стосуються грошових та матеріальних цінностей, однак, які створюють можливість для їх втрати в майбутньому, також свідчить судова практика. Так, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2016 року у справі №750/10044/15-ц зазначено, що суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які їх регулюють, врахували, що з позивачем було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність як з водієм з виконанням функцій експедитора, та який виконуючи функції експедитора під час здійснення перевезення вантажу допустив порушення вимоги замовника та роботодавця щодо можливості зупинки автомобіля тільки на платній стоянці у зв'язку з цінністю вантажу, і цієї обставини не заперечував позивач, проте здійснив зупинку на власний розсуд у довільному місці, що потягло за собою викрадення вантажу та спричинило збитки підприємству на суму понад 30 тисяч Євро, які не відшкодовані страховою компанією через те, що водій здійснив стоянку у не передбаченому договором місці, у зв'язку із чим суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для втрати власником довір'я до працівника та звільнення останнього згідно з п. 2 ст. 41 КЗпП України. Отже, ВССУ встановив, що особу можна звільнити за п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв'язку зі втратою довіри не лише тоді, коли така втрата довіри пов'язана безпосередньо з діями або бездіяльністю щодо товарних цінностей, а й тоді, коли особа вчинила будь-які винні дії (у розглядуваному вище випадку - порушення Правил дорожнього руху), які призвели до втрати у роботодавця довіри до такого працівника, який безпосередньо обслуговує товарні цінності. Оскільки матеріалами справи підтверджено, що до трудових обов'язків позивача відносилося виконання дій, що пов'язані з безпосереднім рухом цінностей, а факт порушення позивачем посадових обов'язків належним чином, в результаті чого повноваження останнього було припинено. Так, представником відповідача надано суду копії договорів поворотної фінансової допомоги від 28.08.2017р., 14.11.2017, 02.02.2018р. №19/17, 26/17 та 02/18 укладені [PERSON] від імені ТОВ «Афаліна» з ТОВ «Капро» без нарахування та отримання процентів або надання інших видів компенсації як плати за користування такими коштами. Крім цього, надано договір поворотної фінансової допомоги №11/06 від 11.06.2018р. укладений [PERSON] від імені ТОВ «Афаліна» з ТОВ «Автомобіліст2012» без нарахування та отримання процентів або надання інших видів компенсації як плати за користування такими коштами, який укладений в супереч обмеженням встановленим Статутом Товариства. Згідно ч.1 ст. 6 ЗУ «Про товариство з обмеженою відповідальністю та додатковою відповідальністю»: учасники товариства зобов'язані: дотримуватися статуту; виконувати рішення загальних зборів учасників товариства. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем скоєно такий проступок, що давав роботодавцеві, тобто ТОВ «Афаліна» дійти висновку про те, що подальше залишення такого працівника на роботі, пов'язаній з розпорядженням грошових коштів Товариства, може призвести до втрати цих грошових коштів (цінностей). Крім цього, суд звертає увагу та п. 5 частини 1 статті 41 КЗпП України яким визначено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб. Норму частини першої статті 41 КЗпП України було доповнено пунктом 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13.05.2014р. за № 1255-УІІ, метою його прийняття було покращення інвестиційного клімату шляхом надання інвесторам (власникам) господарських товариств права звільняти посадових осіб (керівників, членів виконавчих органів) без зазначення причин, а також узгодження в цьому контексті норм трудового та господарського законодавства. Отже, інвесторам (власникам) господарських товариств було надано право звільняти посадових осіб (керівників, членів виконавчих органів) без зазначення причин, а також узгодження в цьому контексті норм трудового та господарського законодавства. При цьому, як гарантію в таких випадках передбачено виплату працівникам вихідної допомоги в розмірі не менше, як шестимісячний середній заробіток відповідно до ст. 44 КЗпП України. Власник або уповноважений ним орган отримав право розірвати трудовий договір і припинити трудові відносини з посадовцями на підставі прийнятого ним рішення. Розірвання трудового договору за новими правилами дозволяє власникові оперативно вирішувати управлінські рішення, підвищує можливість оперативного контролю і впливу на посадовців підприємства. Звільнення працівника у зв'язку з припиненням повноважень посадової особи не обов'язково має ґрунтуватись на вчиненні ним дисциплінарного правопорушення. Підстава для розірвання трудового договору не передбачає необхідності з'ясування вини працівника, доцільності та причини звільнення, врахування попередньої роботи та інших позитивних результатів. Відповідно до п.2.2 Статуту ТОВ «Афаліна» питання щодо призначення та звільнення директорів відноситься до виконавчої компетенції Загальних зборів Учасників Товариства. Частиною 3 ст. 99 ЦК України встановлено, що повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень. Рішення відповідача про звільнення позивача з посади директора ТОВ «Афаліна» було прийнято уповноваженим органом - Загальними зборами учасників ТОВ «Афаліна». Дане рішення не оскаржувалось. Матеріали справи не містять будь-яких належних та переконливих доказів, які б свідчили про незаконність звільнення з роботи позивача, а тому підстав для поновлення [PERSON] на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу не вбачається. Відповідно до комісійного акту від 30.08.2018р. вбачається, що позивач відмовився від підпису та ознайомлення з наказом про звільнення. У зв'язку з чим на його адресу було направлено лист з копією наказу про звільнення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивача було належним чином ознайомлено з наказом про звільнення. В ході розгляду справи судом не встановлено порушення прав позивача щодо невидачі останньому трудової книжки з вини відповідача. Відповідно до ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Згідно з вимогами ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Згідно з п.2 постанови Кабінету міністрів України від 27 квітня 1993 р. №301 «Про трудові книжки працівників» при влаштуванні на роботу працівники зобов'язані давати трудову книжку, оформлену в установленому порядку. Пунктом 3 цієї постанови Кабінету Міністрів України передбачено, що трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Згідно з п.4 постанови Кабінету міністрів України відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Отже, саме на позивача, як директора ТОВ «Афаліна», покладається відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок. Ні позивачем, а ні його представником не надано суду доказів, які б підтверджували факт знаходження трудової книжки [PERSON] у ТОВ «Афаліна». За таких обставин, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставним. Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач вказував, що внаслідок незаконного звільнення з роботи йому було заподіяно моральну шкоду в сумі 10000грн. Проте позивачем не доведені в судовому засіданні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями відповідача при звільненні йог з роботи, в зв'язку з чим відсутні визначені законом підстави для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди, тому суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному об'ємі. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 133 ЦПК України.

Outcome: dismissed