Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-02 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до ПАТ «Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Просить суд стягнути з ПАТ «Азот» на його користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 15 грудня 2017 року по 11 січня 2018 року в сумі 5807 грн. 54 коп. Свій позов обґрунтовує тим, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 5 березня 2018 року (справа №711/9217/17) стягнуто\~ з\~ ПАТ «Азот» на його користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 53975 гривень 96 копійок, моральну шкоду в розмірі 1000 грн., а всього 54975 грн. 96 коп. Стягнуто\~ з\~ ПАТ «АЗОТ» на його користь судовий збір в\~ розмірі\~ 640 грн. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні стягнуто за період з 3 травня 2017 року по 14 грудня 2017 року. 12 січня 2018 року ПАТ «Азот» перерахувало йому грошові кошти у сумі 13099 грн. 14 коп. Таким чином, останнім днем затримки розрахунку при звільненні був четвер 11 січня 2018 року, а не день 14 грудня 2017 року. Отже, рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 5 березня 2018 року не охоплені робочі дні за період з 15 грудня 2017 року по 12 січня 2018 року. Провадження у справі відкрито на підставі ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31 травня 2018 року. Розгляд справи проводився за правилами загального позовного провадження. Позивач в судове засідання не зявився, надіслав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, справу просив розглянути в його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій проти задоволення позову заперечував, справу просив розглянути в його відсутність. У відзиві на позов вказує на те, що відповідно до п.25 постанови Пленуму ВСУ №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в задоволенні саме з цих підстав. Повний розрахунок по заборгованості про заробітній платі з позивачем було проведено 12 січня 2018 року. Таким чином, строк позовної давності для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні розпочався з 13 січня 2018 року, та з урахуванням вищевикладеного закінчися 13 квітня 2018 року. На підставі викладеного слідує, що для позивача закінчився строк позовної давності на стягнення з ПАТ «Азот» середнього заробітку за час розрахунку при звільненні. У відповіді на відзив позивач вказує на те, що строк позовної давності ним не пропущено, оскільки лише після 10 квітня 2018 року він дізнався про період часу, який суд визначив, як період часу затримки розрахунку при звільненні. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами те, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 5 березня 2018 року (справа №711/9217/17) стягнуто\~ з\~ ПАТ «Азот» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 53975 гривень 96 копійок, моральну шкоду в розмірі 1000 грн., а всього 54975 грн. 96 коп. Стягнуто\~ з\~ ПАТ «АЗОТ» на його користь судовий збір в\~ розмірі\~ 640 грн. У вказаному рішенні зазначено, що [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вказавши, що з 22 квітня 2017 звільнений з ПАТ «Азот» за власним бажанням. Проте відповідач не виплатив неоспорювану ним суму заробітної плати за лютий, березень, квітень 2017 року в розмірі 13099,14 грн. 29 серпня 2017 року наказом Придніпровського районного суду м. Черкаси стягнуто з відповідача 13099 грн. Наказ набрав законної сили. Просив стягнути з відповідача 40681,34 грн., як загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у 109 днів (з травня по жовтень 2017 року). В подальшому в заяві про збільшення позовних вимог позивач просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 3 травня 2017 року по 14 грудня 2017 року у сумі 54013 грн. 88 коп. компенсацію втрати частині доходів у звязку з порушенням строків їх виплати в сумі 478 грн., та моральну шкоду в сумі 3200 грн. В подальшому [PERSON] інформує суд про повний розрахунок при звільненні та зазначає, що 12 січня 2018 року є останнім днем, який входить до періоду затримки розрахунку при звільненні. Також у вказаному рішенні суд зазначив, що визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 3 травня 2017 року по 14 грудня 2017 року суд виходить з наступного. Згідно довідки ПАТ «Азот» за останні два місяці, які передували звільненню позивача, він отримав 6664 грн. 85 коп. за березень 2017 року та 7341 грн. 74 коп. за квітень 2017 року. Таким чином середньоденна заробітна плата складає 341 грн. 62 коп. (з розрахунку 6664,85 грн. +7341,74 грн. /41 робочий день (22 дні робочих у березні 2017 року та 19 робочих дні у квітні 2017 року)). Отже, за період з 3 травня 2017 по 14 грудня 2017 року пройшло 158 робочих днів, а саме: травень 2017 року 20 робочих днів, червень 2017 року 20 робочих днів; липень 2017 року по 21 робочий день; серпень 2017 року 22 робочих дні; вересень 2017 року 21 робочий день; жовтень 2017 року 22 робочих днів; листопад 2017 року 22 робочих дні, грудень 2017 року 10 робочих дні. Отже розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з становить 53975 грн. 96 коп. (із розрахунку 341,62 грн.*158 робочих дні), що і є загальною сумою заборгованості відповідача перед позивачем. Відповідно до ч.5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Згідно з положеннями ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника; якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначається, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. При цьому суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не наділений правом збільшувати або зменшувати розмір позовних вимог. Право збільшити або зменшити розмір позовних вимог належить виключно позивачу. Отже, як вбачається з рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 5 березня 2018 року, позивач просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні саме за період з 3 травня 2017 року по 14 грудня 2017 року. Заяви про збільшення позовних вимог не подавав. У звязку з цим суд приходить до висновку, що посилання позивача на те, що суд при ухваленні рішення 5 березня 2018 року невірно визначив період, за який стягнув середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є необґрунтованими. Разом з тим, суд вважає за необхідне вказати, що представником відповідача заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Враховуючи указане клопотання суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції / пункт 1 статті 32 Конвенції/ наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникати переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись, у разі прийняття рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» / судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти російської федерації а.570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства п.51. Вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно повязані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються в часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а відтак ефективному поновленню порушеного права. Встановлення строку позовної давності також сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками. Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необгрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав. Сторони не заперечують той факт, що повний розрахунок по заборгованості про заробітній платі з позивачем було проведено 12 січня 2018 року. Таким чином, строк позовної давності для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні розпочався з 13 січня 2018 року, та з урахуванням вищевикладеного закінчися 13 квітня 2018 року. З вказаним позовом [PERSON] звернувся до суду 24 травня 2018 року, тобто поза межами строку позовної давності. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат по сплаті судвого збору в сумі 704 грн. 80 коп. На підставі наведеного, ст.ст.117,233 КЗпП України

Outcome: dismissed