Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-14 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УРКАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» (далі по тексту - відповідач ), треті особи - Приватний виконавець виконавчого округу міста Київ Вольф Тетяна Леонідівна (далі по тексту - третя особа 1), Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна (далі по тексту - третя особа 2), відповідно до якого просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса КМНО Хари Н.С., зареєстрованого в реєстрі за № 4578 від 30.05.2018 про стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості в розмірі 116 224, 30 грн. за кредитним договором № 26975761 від 04.02.2014 та стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.05.2018 приватним нотаріусом КМНО Хара Н.С. було вчинено оспорюваний виконавчий напис. Однак позивач вважає, що виконавчий напис не відповідає вимогам ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, зокрема, документ, що встановлює заборгованість відсутній, строк, за який провадиться стягнення, вказаний неправильно. Так, виконавчий напис виданий на стягнення з позивача заборгованості за період з 15.05.2017 по 15.05.2018, в той час коли в додатку до кредитного договору розрахунковий період визначений з 04.03.2014 п 04.02.2017. Крім того, відсутня виписка з рахунку позивача із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Також Банком неправомірно нараховано проценти не тільки за користування кредитом, а і на самі проценти та комісію. Банк також не направляв позивачу вимогу про дострокове повернення кредитних коштів. За таких обставин, у нотаріуса під час вчинення виконавчого напису, були відсутні документи, які підтверджують факт наявності заборгованості позивача перед відповідачем. З врахуванням наведеного, позивач вважає, що є достатні підстави вважати виконавчий напис таким, що вчинений приватним нотаріусом з порушенням норм чинного законодавства та таким, що не підлягає виконанню, а тому останній звернувся до суду з вказаним позовом. Від відповідача відзив не надходив. Від третьої особи 1 пояснення не надходили. Від третьої особи 2 пояснення не надходили. 28.01.2019 ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва справу передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. 21.02.2019 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого засідання. 25.03.2019 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва відмовлено в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. 14.05.2019 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. 08.10.2019 від третьої особи 2 надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності. 08.10.2019 на виконання вимог ухвали про витребування доказів надійшли копії документів, які стали підставою для вчинення оспорюваного виконавчого напису. 13.11.2019 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача. 13.11.2019 від представника позивача надійшли письмові пояснення. 13.11.2019 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті. 31.01.2020 від третьої особи 2 надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності. 03.02.2020 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. 19.02.2020 від третьої особи 2 надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності. 07.04.2020 від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності та письмові пояснення. Позивач, представник позивача в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. Через канцелярію суду представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивача. Вказав, що позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі. Судом вживалися заходи щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи належним чином, на адресу відповідача направлялась копія ухвали про відкриття провадження по справі та судові повістки. Третя особа 1 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, на адресу третьої особи направлялась копія ухвали про відкриття провадження по справі та судові повістки. Причини неявки суду невідомі. Третя особа 2 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, на адресу третьої особи направлялась копія ухвали про відкриття провадження по справі та судові повістки. Через канцелярію суду третьою особою 2 надавалось клопотання про розгляд справи за її відсутності, рішення по справі просила прийняти у відповідності до вимог чинного законодавства. Так, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно положень ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. З врахуванням тієї обставини, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, причини неявки суду не повідомив, відзиву проти позовної заяви не надав, а також того, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд постановив ухвалу про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних у справі даних та доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Положеннями ст. 18 ЦК України передбачено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року№ 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Відповідно до Розділу 2 «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин», Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29 червня 1999 р. № 1172, кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. При цьому ст. 50 Закону передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Зазначене вище узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року, справа № 6-887цс 17 та у постанові Верховного суду від 23 січня 2018, справа № 61-154 св 18. Крім того, аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21 січня 1999р. в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007р. в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011р. в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010р. в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994р. в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01 липня 2003р. в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008р. в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Mesrop Movsesyan проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017р. №6-887цс17. Отже, у разі вчинення виконавчого напису за відсутності доказів, які б підтверджували факт безспірної заборгованості, такий виконавчий напис має визнаватися таким, що не підлягає виконанню. Так, в судовому засіданні встановлено, що 04.02.2014 між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» укладено Кредитний договір № 26975761, відповідно до умов якого позивачу було надано кредит у розмірі 34 999, 44 грн., відсоткова ставка за користування кредитом - 13, 50 % річних, строком на 36 місяців - до 04.02.2017. 30.05.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Наталією Станіславівною вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 4578, відповідно до якого нею запропоновано звернути стягнення з боржника, [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] за кредитним договором № 26975761 від 04.02.2014, укладеним із ПАТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК». Строк платежу за кредитним договором настав, боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 15.05.2017 по 15.05.2018. сума заборгованості складає 116224, 30 грн., в тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 34 999, 44 грн., прострочена заборгованість за комісією - 23 312, 40 грн., прострочена заборгованість за процентами - 57 912, 46 грн. Виконавчий напис був вчинений нотаріусом на підставі наступних документів: відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно відповідача, копії Статуту ПАТ «ПУМБ», відомості про повноваження представника Банку, копії Довіреності на співробітника Банку, заяви про вчинення виконавчого напису від 30.05.2018, Виписки із зазначенням заборгованості [PERSON] (виписка своєю формою та змістом є розрахунком, відомості про рух коштів по рахунку відсутні), копії кредитного договору № 26975761 від 04.02.2014, укладеного між позивачем та відповідачем, письмової вимоги від 13.04.2018, адресованої позивачу (без доказів направлення та отримання такої останнім). Позивач, обґрунтовуючи зміст позовних вимог, зазначає, що виконавчий напис виданий нотаріусом без дотримання вимог Закону України «Про нотаріат», зокрема невірно вказаний період, за який проводиться стягнення (з 15.05.2017 по 15.05.2018, в той час коли в додатку до кредитного договору розрахунковий період визначений з 04.03.2014 п 04.02.2017), відсутня виписка з рахунку позивача із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості, відсутні докази направлення вимоги про дострокове повернення кредитних коштів. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 2, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Перевіряючи обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, судом встановлено, що заборгованість позивача перед відповідачем в сумі 116 224, 30 грн. не є безспірною, з огляду на наступне. Так, відповідачем на підтвердження наявності у позивача заборгованості надано Виписку з рахунку позивача із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення, яка викладена у формі Довідки із зазначеними простроченими сумами заборгованості та не підтверджує момент порушення зобов`язання за кредитним договором позивачем та виникнення заборгованості у вказаних розмірах перед Банком. Крім того, судовому засіданні було встановлено, що позивач отримав від Банку кредитні кошти в сумі 34 999, 44 грн. Крім того, сторони погодили в Кредитному договорі відсоткову ставку за користування кредитом - 13, 50 % річних та строк користування кредитом на 36 місяців ( з 04.02.2014 до 04.02.2017) з погашенням заборгованості червовими платежами у визначені періоди, тобто щомісячно. Водночас, у виконавчому написі вказано період, за який проводиться стягнення, зазначено з 15.05.2017 по 15.05.2018, а відтак період, за який нотаріусом запропоновано звернути стягнення не відповідає періоду, визначеному в кредитному договорі, доказів того, що відповідач має право стягнення коштів за вказаний період, як нотаріусу, так і до матеріалів справи останнім надано не було. Також відсутні докази направлення та отримання позивачем вимоги Банку про дострокове повернення кредитних коштів позивачу. За таких обставин, враховуючи ту обставину, що вчинений нотаріусом виконавчий напис не може породжувати права стягувача на стягнення грошових сум, а може лише підтверджувати, що таке право виникло в стягувача раніше, з урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, суд дійшов висновку, що відповідачем, ПАТ «ПУМБ» не було надано приватному нотаріусу документи, які підтвердили б виникнення права на стягнення грошових сум за період з 15.05.2017 по 15.05.2018 в сумі 116 224, 30 грн. За таких обставин, суд дійшов висновку, що Банком не було надано приватному нотаріусу документи підтвердження безспірної заборгованості боржника. Крім того, відповідно до п. 2 «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. № 1172, кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Разом з тим, суд звертає увагу на ту обставину, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017р. у справі №826/20084/14, про визнання нечинним і скасування п.1 та п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014р., визнано незаконним та нечинним розділ «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин», а відтак Перелік діє в попередній редакції, яка не передбачала можливості вчинення виконавчого напису нотаріусу на нотаріально не посвідченому кредитному договорі, зазначена постанова набула законної сили, при цьому в мотивувальній частині постанови апеляційної інстанції зазначено: «Оскільки оскаржувані положення Змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, можуть бути застосовані до необмеженого кола фізичних осіб у зв`язку із укладенням ними кредитних договорів та існуванням у них простроченої заборгованості, суд з метою недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, що є позичальникам, вважає за необхідне визнати не чинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014р. «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття». Водночас, відповідачем не було надано нотаріусу нотаріально посвідчений кредитний договір. Відповідач в судове засідання не з`явився, встановлені в судовому засіданні обставини справи відповідними доказами не спростував, своїх пояснень щодо позову не надав. З врахуванням наведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні підтвердилась та обставина, що оскаржуваний виконавчий напис не відповідає вимогам законодавства, зокрема ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та Постанові Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999р., оскільки на момент вчинення оспорюваного виконавчого напису вимоги відповідача до позивача не були безспірними. Крім того, виконавчий напису було вчинено на кредитному договорі, який не був нотаріально посвідчений. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 768, 40 грн.

Outcome: approved