Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із позовом до [PERSON] у якому просить суд: визнати недійснимдоговір дарування від 09 грудня 2008 року 1/2 частини будівлі магазину літ. А-2, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Орджонікідзе, 26, укладений між ним та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за№ 10-4153; визнати за ним право власності на 1/2 частину будівлі магазину літ. А-2, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Орджонікідзе, 26. В обґрунтування зазначених позовних вимог [PERSON] посилається на те, що у 2008 році він та його рідний брат [PERSON] уклали усну угоду на майбутнє про те, що він зі своєї сторони подарує братові (відповідачу) 1/2 частину будівлі магазину, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Орджонікідзе, 26, а відповідач йому в свою чергу подарує 1/2 частину будівлі магазину, що розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Газети Правда, 26д. Така усна угода була викликана тим, що вони з його братом (відповідачем) на той час були дійсно у гарних стосунках та вели спільну господарську діяльність. Таким чином, між ним та братом фактично було укладено усний правочин на майбутнє про дарування один одному по 1/2 частині належних їм на праві приватної власності будівель магазинів зазначених вище. 24 жовтня 2008 року на виконання їхніх із братом домовленостей, [PERSON] видав довіреність, яка була посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрована в реєстрі за № 12550, на його доньку [PERSON] з правом бути його повноправним представником в усіх державних та недержавних органах та установах, стосовно належного йому нерухомого майна, в тому числі зокрема КП Дніпропетровське МБТІ з приводу реєстрації правовстановлюючих документів з правом отримання витягів про реєстрацію та з реєстру права власності на нерухоме майно. Дана довіреність була видана строком на три роки та дійсна була по 24 жовтня 2011 року. 29 жовтня 2008 року його донька від імені [PERSON], на підставі зазначеної вище довіреності, звернулася до КП Дніпропетровське МБТІ з метою отримання витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно для дарування 1/2 частини будівлі магазину розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Газети Правда, 26д, що підтверджується копією пам'ятки КП ДМБТІ від 29.10.2008 року та копіями повідомлень про сплату за замовлення. Зважаючи на те, що його рідний брат почав таким чином виконувати їхні попередні домовленості, він зі своєї сторони розпочав готувати документи для вчинення договору дарування 1/2 частини належної йому на праві приватної власності будівлі магазину по вул. Орджонікідзе, 26. 09 грудня 2008 року на виконання їхніх із братом домовленостей, між ним та його братом було укладено договір дарування 1/2 частини будівлі магазину, посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 10-4153. Згідно договору дарування, дарувальник передає у власність, а обдаровуваний приймає у власність належну дарувальнику на праві приватної власності 1/2 частину будівлі магазину літ. А-2, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Орджонікідзе, буд. 26, безоплатно. Відповідно до договору дарування, 1/2 частина вказаної будівлі магазину належить дарувальнику на підставі рішення б/н Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.10.2007 року (справа № 2-2757/2007), зареєстрованого у КП ДМБТІ в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 11.12.2007 року за реєстраційним № 21371759 ([PERSON] № 17000099 на бланку серії ССГ № 946791). Даний договір дарування було зареєстровано у КП ДМБТІ в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 16 січня 2009 року. 26 грудня 2008 року його донька діючи на підставі довіреності від імені відповідача, отримала у КП ДМБТІ ДОР витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно № 21425139 від 26.12.2008 року для дарування відповідачем йому 1/2 частини будівлі магазину розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Газети Правда, 26д, що підтверджується копією зазначеного [PERSON], яка випадково залишилася у його доньки. Однак зважаючи на те, що отримання витягу відбулось вже перед новорічними святами, відповідач вмовив його, що після того, як свята закінчаться вони разом з ним поїдуть до нотаріуса з метою укладення відповідного договору дарування. В подальшому відповідач постійно відкладав укладення договору дарування належної йому частини будівлі магазину, постійно змінюючи підстави неможливості такого укладення. Однак, враховуючи той факт, що довіреність видану відповідачем на його доньку останній не скасовував, а також враховуючи той факт, що відповідач все ж таки є його рідним братом, він був впевнений, що останній таки вчинить договір дарування на його ім'я і виконає домовленості. Окрім того, підтвердженням їхніх із братом домовленостей є угода, яку [PERSON] склав від свого імені та надіслав на його адресу, з якої вбачається, що останній дійсно підтверджує свою обіцянку щодо дарування 1/2 частини належної йому будівлі магазину, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. ім. газети Правда, 26д, копія якої додається разом із копією опису та конверту. Всупереч його сподіванням, до березня 2011 року відповідач так і не здійснив дарування 1/2 частини належної йому на праві приватної власності будівлі магазину, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Газети Правда, 26д. Таким чином, враховуючи той факт, що він у повній мірі виконав їхні з відповідачем усні домовленості та було укладено договір дарування, однак зі сторони відповідача було вчинено щодо нього обман, він вважає що оспорюваний договір дарування має бути визнаний недійсним. Відповідач ввів його в оману щодо дійсності своїх намірів, адже якщо б він заздалегідь знав про те, що відповідач не збирається укладати договір дарування на його користь частки іншого магазину розташованого по пр. Газети «Правда», 26д, то він не укладав би жодного договору дарування частини магазину по вул. Орджонікідзе, 26, на користь відповідача. Він не мав наміру вчиняти безоплатне дарування належної йому на праві власності частини будівлі магазину відповідачу. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позовні вимоги підтримали та предявлений позов просили задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування вимог посилалися на викладені у позовній заяві та письмових поясненнях обставини. Відповідач та його представники у задоволенні позову просили відмовити у повному обсязі. В обґрунтування вимог посилалися на викладені у письмових запереченнях обставини. Третя особа повідомлялася належним чином про місце та час судового розгляду, однак в судове засідання не з'явилася, сповістила про можливість розгляду і вирішення справи за її відсутності, вирішення справи віднесла на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення сторін, їхніх представників, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та надані письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, [PERSON] та [PERSON] є рідними братами, які з 1991 року почали вести спільну комерційну справу повязану із торгівлею на автомобільних ринках Дніпропетровщини запасними частинами для автотранспортних засобів. Першим дану підприємницьку діяльність розпочав [PERSON], а згодом він запросив до участі у ній свого брата [PERSON], і потім [PERSON] Дані обставин визнали сторони, а також підтвердили допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Як зазначив відповідач, бізнес з братом вони ділили навпіл та усі прибутки, ризики, збитки і витрати вони розподіляли між собою за принципом 50/50. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що знає братів [PERSON] близько пятнадцяти років, оскільки він у них працював. Він допомагав їм будувати магазин по вул. Орджонікідзе, 26, в м. Дніпропетровську, також як і допомагав здійснювати реконструкцію магазину по пр. Газети «Правда», 26д. Йому відомо, що вказаний бізнес брати [PERSON] повинні були поділити навпіл, оскільки вони разом усе робили. Але, коли закінчилося будівництво магазину по вул. Орджонікідзе, 26, між братами [PERSON] почалися спори з приводу поділу магазинів. Йому стало відомо, що сторони домовилися подарувати один одному по половині вказаних магазинів, і таким чином поділити бізнес, але через непорозуміння у цьому питанні поміж ними почали виникати свари і скандали, передусім через те, що [PERSON] не подарував братові [PERSON] частину магазину по пр. Газети «Правда», 26д, в м. Дніпропетровську. Він був свідком того, як [PERSON] узимку 2011 року приїхав до магазину по вул. Орджонікідзе, 26, і намагався забрати ? частину приміщення шляхом встановлення перегородок. Через це між сторонами виник скандал. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні вказали, що оскільки вони довготривалий час є працівниками магазину по вул. Орджонікідзе, 26, то також були свідками свари, яка трапилася у 2011 році між [PERSON] та [PERSON], під час якої останні з'ясовували стосунки, та оскільки вони були присутніми при цьому вони дізналися, що [PERSON] не виконав своїх домовленостей щодо дарування на користь [PERSON] частини магазину по пр. Газети «Правда», 26д, в м. Дніпропетровську. [PERSON] приїхав до магазину з невідомими особами, поводив себе агресивно, намагався вигнати їх із приміщення магазину вказуючи на те, що він тут господар і [PERSON] винен йому половину магазину. [PERSON] вказав, що [PERSON] під час вказаної свари застосовував до нього фізичну силу за допомогою палки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні також підтвердила, що узимку 2011 року відповідач дійсно приїздив до магазину по вул. Орджонікідзе, 26, з метою заволодіння половиною будівлі магазину. Між сторонами тоді сталася свара через те, що [PERSON] не виконав домовленостей із [PERSON] і не подарував останньому половину магазину по пр. Газети «Правда», 26д. [PERSON] допитаний в якості свідка зазначив, що сторони спільно здійснювали господарську діяльність під час якої спільно придбали магазин «Траса», розташований по пр. Газети «Правда»,26д, в м. Дніпропетровську. Згодом сторони вирішили розширити свою господарську діяльність та спільними зусиллями побудували магазин по вул. Орджонікідзе, 26, в м. Дніпропетровську. Оскільки комерційна справа була спільна, [PERSON] та [PERSON] дійшли обопільної домовленості про те, що вони подарують один одному по половині вказаних магазинів. Така ситуація склалася через те, що магазин «Трасса» по пр. Газети «Правда», 26д, хоч і був придбаний спільними зусиллями [PERSON], [PERSON] і [PERSON], але юридично зареєстрований лише на одного відповідача, а магазин по вул. Орджонікідзе, 26, був юридично зареєстрований лише на одного позивача. Оскільки усі документи щодо магазина по вул. Орджонікідзе, 26, були виготовлені, [PERSON] свою частину домовленості із братом виконав належним чином та вчинив договір дарування ? частини магазину по вул. Орджонікідзе, 26, на користь [PERSON] Останній, з метою підготовки до вчинення договору дарування ? частини магазину «Трасса» по пр. Газети «Правда», 26д, на користь [PERSON], видав на ім'я доньки позивача [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив останню здійснювати від його імені дії повязані із збором документів для вчинення договору дарування, та після чого вона починає збирати необхідні документи, отримує у КБ «ДМБТІ» витяг з реєстру, тощо. Але, [PERSON] почав ухилятися від укладання договору дарування, та у 2011 році разом із адвокатом приїхав до магазину по вул. Орджонікідзе, 26, з метою встановлення своїх порядків користування приміщенням. В цей час в магазині трапився скандал, при якому були присутніми багато людей. Після багатьох розмов [PERSON] визнав, що був неправий, погодився розірвати договір дарування, але з часом його позиція змінилася. Представники [PERSON] скаржилися на нього до правоохоронних органів, здійснювали за ним спостереження, фотографували транспорт, на якому він пересувався, та навіть в один із днів він виявив перерізаним гальмівний шланг на своєму автомобілі, який був припаркований біля роботи, а неподалік автомобіля він встановив присутність представника [PERSON] Мстового. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що з самого початку спільної господарської діяльності сторони разом із [PERSON] працювали на ринку, де займалися торгівлею. Згодом сторони за спільні кошти придбали магазин по пр. Газети «Правда», 26д, а через декілька років разом побудували новий магазин по вул. Орджонікідзе, 26. Сторони усе робили у складчину, але усіма організаційними та фінансовими питаннями завжди займався [PERSON] Для будівництва нового магазину вони усі разом купили землю і разом будували новий магазин. Між сторонами завжди існувала домовленість, що обидва магазини це спільна справа обох братів. Після завершення будівництва нового магазину вони усі дійшли згоди розподілити приміщення магазинів між сторонами таким чином: [PERSON] мав подарувати ? частину магазину по вул. Орджонікідзе, 26, на користь [PERSON], а останній в свою чергу мав подарувати на користь [PERSON] ? частину магазину по пр. Газети «Правда», 26д. [PERSON] витримав своє слово та подарував на користь [PERSON] ? частку нового магазину, але останній обманув [PERSON] та своєї частини домовленості не виконав. Після цього між сторонами виникли неприязні стосунки. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] вказала, що спочатку відносини між сторонами були братськими, вони разом вели справу, разом працювали та заробляли кошти. На початку 90-х років її батько (позивач) розпочав займатися бізнесом, до участі у якому також запросив свого рідного брата [PERSON], а згодом і [PERSON] Сторони зібрали гроші та почали працювати на авторинку і разом вели спільну діяльність. З часом сторони разом придбали приміщення магазину по пр. Газети «Правда», 26д, в м. Дніпропетровську, але вони довіряли один одному та вирішили оформити право власності лише на [PERSON] Під час здійснення господарської діяльності працювали [PERSON], [PERSON], [PERSON], вона, її сестра [PERSON], [PERSON]. Робота була складною, але все ж таки приносила прибутки. У 2008 році вони вирішили розширятися та почали будувати новий магазин. Вона особисто займалася підготовкою усіх документів та оформленням. Оскілки на її батька [PERSON] була виділена земельна ділянка по вул. Орджонікідзе, 26, для будівництва, то і право власності на магазин обопільно вирішили зареєструвати за ним. Після завершення будівництва та оформлення права власності приміщення магазинів вирішили розподілити по справедливості. На [PERSON] також мала бути зареєстрована частка у вказаних магазинах, оскільки він був повноправним разом із сторонами учасником бізнесу, хоч проти цього і заперечував [PERSON] Усі учасники справи вирішили розподілити приміщення та дійшли домовленості, що [PERSON] подарує ? частину магазину по вул. Орджонікідзе, 26, на користь [PERSON], а останній подарує на користь [PERSON] ? частину магазину по пр. Газети «Правда», 26д. Її батько [PERSON] виконав домовленість та подарував на користь [PERSON] ? частку нового магазину, але останній, надавши лише довіреність на її ім'я на підготовку документів для вчинення договору дарування ? частини магазину по пр. Газети «Правда», 26д, від укладання самого договору безпідставно ухилився тим самим самовільно відступивши від існуючої між братами та їхніми родинами домовленості. Як пояснив в судовому засіданні свідок [PERSON], покази якого у цій частині також підтвердили сторони та інші допитані в судовому засіданні свідки, він, а також брати [PERSON] і [PERSON] всі разом однаково працювали та однаково вкладали зусилля, грошові кошти і разом несли збитки у спільній підприємницькій діяльності. З 1996 року головним у їхньому бізнесі був [PERSON], який взяв у справу [PERSON] а потім і його. Саме [PERSON] зробив цей бізнес успішним на якому вони усі заробляли кошти. Але, наприкінці 90-х років, їхня спільна підприємницька діяльність мала певний успіх, та вони вирішили розширювати свою справу і для цього придбати торговельний магазин по пр. Газети «Правда» в м. Дніпропетровську. До них дійшли чутки про продаж магазину по пр. Газети «Правда», 26д, та вони усі разом вирішили його придбати. Магазин продавався за 7500 доларів США та на той час це були дуже великі гроші. Таких коштів одразу не було та вони дали продавцю завдаток, а потім за 2-3 рази, частинам віддали кошти за приміщення. [PERSON] довіряв братові [PERSON] та оформив вказаний магазин на останнього. Після цього вони у складчину зробили в магазині ремонт і почали всі разом у ньому працювати. Згодом прийшов час розширятися та вони утрьох, тобто він та [PERSON] і [PERSON] вирішили побудувати новий магазин по вул. Орджонікідзе, на них трьох. Вони працювали без вихідних і за 3-5 років закінчили будівництво нового магазину, який оформили на [PERSON] Після цього, у [PERSON] почали виникати побоювання, що його усі обкрадають та він вирішив усе поділити. Спершу [PERSON] вивіз усе з авторинку, а потім почав ділити магазини. Між сторонами виникла домовленість обмінятися рівними частинами магазинів. [PERSON] виконав свою частину угоди та шляхом дарування передав [PERSON] ? частину магазину по вул. Орджонікідзе, 26, в м. Дніпропетровську. Натомість, [PERSON] затягував із виконанням своїх зобовязань та врешті не виконав домовленості взагалі і ? частину магазину «Трасса» по пр. Газети «Правда», 26д, на користь [PERSON] не подарував. Фактично між сторонами повинен був відбутися обмін рівними частинами магазинів. До [PERSON] завжди було добре відношення, про що свідчить навіть те, що вони із позивачем подарували йому на ювілей дорогий автомобіль, допомагали будувати гаражі, будинок, ніколи не давали сумнівів у своїй порядності. Як вбачається із [PERSON] з реєстру прав власності на нерухоме майно від 26.12.2008 року № 21425139, сформованого КМ «ДМБТІ» та долученого до матеріалів справи у копії, на підставі договору купівлі продажу /АВК № 777874, реєстр. № 1520/ від 12.05.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за [PERSON] було зареєстроване право власності на нежитлову будівлю будівлю магазину за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Газети «Правда», буд. 26д. Ця будівля магазину має 38,2 кв.м. загальної площі, має прибудови і оздоблення. Окрім того, [PERSON] з 11.12.2007 року по 16.01.2009 року був одноосібним власником будівлі магазину, розташованої в м. Дніпропетровську по вул. Орджонікідзе, 26. Право власності на вказану будівлю магазину було визнано за [PERSON] в цілому рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.10.2007 року (справа № 2-2757/2007) та зареєстроване КП «ДМБТІ» в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 11.12.2007 року за реєстраційним № 21371759 (витяг № 17000099 на бланку серії ССГ № 946791). 09 грудня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 10-4153, за умовами якого (п. 1) дарувальник ([PERSON]Ф.) передає у власність, а обдаровуваний ([PERSON]Ф.) приймає у власність належну дарувальникові на праві приватної власності ? частину будівлі магазину літ. А-2 розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Орджонікідзе, 26, безоплатно. Предмет договору (дар) сторони оцінили у 660\~000,00 грн. Загальна вартість будівлі магазину становить 1\~320 000,00 грн. За оспорюваним договором дарування право власності відповідача на ? частину вказаного магазину по вул. Орджонікідзе, 26, в м. Дніпропетровську було зареєстровано у КП «ДМБТІ» 16.09.2009 року, про що свідчить [PERSON] про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.01.2009 року долучений до матеріалів справи у копії. Як вбачається із долученої до матеріалів справи копії довіреності від 24.10.2008 року від імені [PERSON], останній дійсно уповноважував доньку позивача [PERSON] бути його повноважним представником в усіх органах та установах, стосовно питань повязаних із нерухомим майном, в т.ч. і тих, які повязані із реєстраційними діями. Згідно із висновком судово-почеркознавчої експертизи № 2554-15 від 17.09.2015 року підпис від імені [PERSON] в графі підпис у вказаній довіреності від 24.10.2008 року виконаний [PERSON] Підпис від імені [PERSON] в графі «підпис осіб (їх представників), які звернулися за вчиненням нотаріальної дії» напроти запису № 12550 в реєстрі нотаріальних дій № 10 за 2008 рік виконаний [PERSON] Із пам'ятки замовлення на інвентаризацію від 29.10.2008 року, повідомлення №/46814 від 07.11.008 року, повідомлення №В/47851 від 19.12.2008 року КП «ДМБТІ» вбачається, що [PERSON] дійсно вчиняла від імені [PERSON] дії повязані із підготовкою до вчинення договору дарування частини будівлі магазину по пр. Газети «Правда», 26д. В письмовій угоді, яка [PERSON] була надіслана позивачу [PERSON], відповідач у п. 2 зазначає умову про те, що [PERSON] не претендує на ? частину магазину розташованого по пр. Газети «Правда», 26д, в м. Дніпропетровську, який на праві власності належить [PERSON] і ? частину якого він усно обіцяв переписати на [PERSON] У своїх письмових запереченнях проти позову [PERSON] зазначає, що вказану угоду він складав і направляв на адресу позивача [PERSON] у 2011 році, як пропозицію розподілу часток магазинів, а також спадкового майна. [PERSON] зазначив, що після отримання угоди вони з братом намагалися довготривалий час вести перемовини, але до спільного шляху вирішення проблеми так і не дійшли, оскільки відповідач [PERSON] зловживаючи його довірою фактично ввів його в оману щодо добросовісності своїх намірів виконати їхню попередню домовленість щодо обміну частинами магазинів. Він довіряв рідному братові, завжди йому допомагав, але останній його обманув та ще й після цього намагався силою захопити приміщення магазину по вул. Орджонікідзе, 26, в м. Дніпропетровську. В судовому засіданні встановлено, що хоч і право власності на ? частину будівлі магазину по вул. Орджонікідзе, 26, за оспорюваним договором дарування було зареєстроване за відповідачем [PERSON], останній фактично вказаною будівлею, або її частиною, не користується, підприємницької діяльності за зазначеною адресою фактично не здійснює, фактичної передачі будинку, або його частини, згідно умов договору дарування (зокрема передачі ключів) не відбулося. Доказів того, що [PERSON] після укладання оспорюваного договору дарування почав здійснювати утримування та обслуговування спірної будівлі або її певної частини (сплачувати земельний податок, оплачувати комунальні послуги тощо) в судове засідання надано не було. Окрім того, в судовому засіданні також встановлено, що поміж сторонами виник конфлікт, зокрема зумовлений тим, що у 2011 році відповідач за допомогою сторонніх осіб взагалі силоміць намагався захопити частину будівлі за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Орджонікідзе, 26, що також разом із іншими доказами свідчить про те, що позивач в дійсності не мав на меті безоплатної передачі відповідачу частини свого магазину у власність та поміж ними дійсно існувала домовленість щодо обміну частинами магазинів, а оспорюваний договір дарування був вчинений з умовою обдаровуваного вчинити дію майнового характеру та передати позивачу у власність ? частину іншого магазину за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Газети «Правда», 26д. Суд приймає до уваги встановлений факт відсутності волевиявлення [PERSON] під час укладення ним договору на безоплатну передачу у власність відповідача частини будівлі магазину, оскільки позивач погоджувався на передачу нерухомого майна у власність [PERSON] лише за умови, якщо той подарує йому у власність ? частину іншого магазину. Останній після укладання оспорюваного договору дарування повідомив позивача про відмову від раніше досягнутої між ними домовленості, розуміючи, що частину магазину по пр. Газети «Правда», 26д, він на користь [PERSON] дарувати не буде. [PERSON] зазначив про те, що якби він володів цією інформацією, то ніколи б не вступив б у правовідносини із братом, невигідні для нього. Викладені обставини безспірно встановлені судом та підтверджуються дослідженими у судовому засіданні доказами. Стаття 202 ЦК України вказує, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Частиною 1 ст. 718 ЦК України передбачено, що предметом договору дарування (дарунком) можуть бути, в т.ч., і нерухомі речі. Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 720 ЦК України встановлено, що сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин). З частини 1 статті 229 ЦК України вбачається, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення крім випадків, встановлених законом. Отже, відсутність у особи (позивача [PERSON]Ф.) під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного (відповідача [PERSON]Ф.) й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України. Такий висновок відповідає правовій позицій, яка висловлена Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014 року (справа № 6 9 цс 13). З розяснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Окрім того, відповідно до роз'яснень п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійним лише з підстав, встановлених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно п.19 згаданої Постанови, відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину (ст. 230 ЦК України). Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Заява представника відповідача про застосування до вимог позивача строку позовної давності, передбаченого ст. 728 ЦК України, не заслуговує на увагу та задоволенню не підлягає. Обґрунтовуючи таку заяву представник відповідача зазначає про наявність усіх обставин для відмови у позові з підстав ст. 728 ЦК України, оскільки передбачений даною нормою строк позовної давності в 1 рік на оскарження договору дарування сплив 09.12.2009 року. Але разом із тим, статтею 728 ЦК України дійсно передбачена позовна давність в один рік, що застосовується до вимог про розірвання договору дарування, але не до вимог про визнання правочину недійсним. [PERSON] позовних вимог про розірвання договору дарування спірного магазину пред'явлено у даній справі не було. Доводи відповідача та його представників про те, що позивач був ознайомлений із змістом договору та нотаріусом йому було розяснено суть і наслідки такого правочину та у звязку із цим він не може бути визнаний недійсним не можуть бути враховані судом, оскільки сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та розяснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З наведеного вбачається необхідність в порядку застосування правових наслідків недійсності правочину визнати за позивачем право власності на ? частину будівлі магазину літ. А-2, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Орджонікідзе, 26. Отже за встановлених в судовому засіданні обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved