Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Вишгородського районного суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, треті особи - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Димерська селищна рада Вишгородського району Київської про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання недійсними та скасування договорів купівлі-продажу земельної ділянки. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 28.11.2006 року членами спілки співвласників майна СВК «Димерський» було прийнято рішення продати належне їм на праві власності майно даного СВК, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом із протоколу № 14 загальних зборів співвласників майна. В лютому 2007 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] викупили у членів співвласників майна СВК «Димерський» належне їм на праві власності майно. Відповідно до акту приймання-передачі майна, що знаходиться у спільній частковій власності від 28.02.2007 року, члени спілки (як продавці) передали, а зазначені фізичні особи (як покупці) прийняли зазначене майно. Зазначив, що за наслідками такої угоди, йому на праві власності належить 51/100 частки придбаного у співвласників СВК «Димерський» майна, що засвідчується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.05.2013 року. Отже, придбавши майно СВК «Димерський», що розташоване за адресою: [ADDRESS] , до фізичних осіб, в тому числі і до позивача, у відповідності до ст. 120 Земельного кодексу України, перейшло право користування земельною ділянкою, на якій розташований цей об`єкт. Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.12.2015 року, [PERSON] продав, а [PERSON] придбала земельну ділянку площею 1, 0558 га, кадастровий номер 3221855300:09:092:0155, що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Димерська селищна рада, яка належала продавцю на підставі свідоцтва про право власності. Зазначив, що обов`язковою умовою для передачі земельної ділянки є погодження відповідного проекту землеустрою. Разом з цим, під час виготовлення технічної документації по землеустрою, межа земельної ділянки із землекористувачами суміжної земельної ділянки, в тому числі і з позивачем, не погоджувалась. В технічній документації землекористувачі суміжної земельної ділянки, в тому числі і позивач, не ставили свої підписи, як суміжні землекористувачі, що свідчить про недотримання вимог п. б ч.2 ст.198 Земельного кодексу України, у відповідності до якого, кадастрова зйомка в обов`язковому порядку має включати погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Внаслідок недотримання вказаних норм, [PERSON] значно збільшив площу своєї земельної ділянки, за рахунок площі земельної ділянки суміжних землекористувачів, в тому числі і позивача, чим позбавив останніх гарантованого чинним законодавством права власності на земельну ділянку, а також можливості доступу до нерухомого майна, яке належить їм на праві власності, оскільки на земельній ділянці, за рахунок якої [PERSON] збільшив собі її площу, знаходиться асфальтна дорога загального користування, асфальтна площадка для стоянки с/г техніки та транспорту та паркан власників майна. Внаслідок таких дій, [PERSON] обмежив (відрізав) доступ до будівель позивача та його співвласників. Отже, оскільки свідоцтво про право власності безпосередньо порушує право користування позивача, так як на підставі даного свідоцтва відбулося зменшення земельної ділянки, яка перебувала у користуванні позивача, та відповідно, збільшення частини площі земельної ділянки відповідача за рахунок площі земельної ділянки суміжного землекористувача - позивача, вважає, що наявні усі законні та обґрунтовані підстави для задоволення позову в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності, на підставі якого відповідач набув право власності на земельну ділянку. Крім того, оскільки свідоцтво про право власності є недійсним та таким, що підлягає скасуванню, оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки, також відповідно, підлягає скасуванню. На підставі викладеного, звернувся до суду та просив визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно СТА 905293, індексний номер 49750757, видане 14.12.2015 року Реєстраційною службою Вишгородського районного управління юстиції Київської області, зареєстрованого Реєстраційною службою Вишгородського районного управління юстиції Київської області, згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 49751665 від 14.12.2015 року, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 803883132218, номер запису про право власності 12510962; визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 01.12.2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; стягнути з відповідачів на його користь понесені витрати по сплаті судового збору. В подальшому позивачем неодноразово було уточнено свої позовні вимоги та згідно останньої редакції уточненої позовної заяви, позивач просив суд визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер 10039497, видане 26 вересня 2013 року Реєстраційною службою Вишгородського районного управління юстиції Київської області, на ім`я [PERSON] ; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер 49750767, видане 14 грудня 2015 року Реєстраційною службою Вишгородського районного управління юстиції Київської області, на ім`я [PERSON] ; визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 21.12.2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; стягнути солідарно з відповідачів на його користь понесені витрати по сплаті судового збору. [PERSON] обґрунтовував, уточнені вимоги тим, що з матеріалів реєстраційної справи № 803883132218, яка була витребувана судом, спочатку відповідачем [PERSON] була приватизована земельна ділянка з кадастровим номером 3221855300:09:092:0154, про що було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 10039497, видане 26 вересня 2013 року, а вже в наступному зазначена земельна ділянка була розділена на дві земельних ділянки та відчужена. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 06.07.2018 року по справі було відкрито провадження та призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 18.10.2018 року залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, щодо предмета спору, до участі у розгляді даної справи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та Димерську селищну раду Вишгородського району Київської області. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 11.07.2019 року залучено в якості співвідповідача Вишгородську районну державну адміністрацію Київської області. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 05.03.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримували та просили про їх задоволення із викладених у позові підстав, надали аналогічні пояснення викладеним у позові. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Заріцький С.М. у судовому засіданні щодо заявлених позовних вимог заперечував та просив відмовити у їх задоволенні з підстав їх необґрунтованості та недоведеності. Крім того, подав до суду відзив, згідно якого зазначив, що позивач стверджуючи, що являється власником земельної ділянки, права якого порушуються не надав суду встановленого законом документа, який підтверджує його право власності на земельну ділянку, що межує із земельною ділянкою, яка належить відповідачу [PERSON] . Позивач заявляючи про порушення своїх прав, не має документів які підтверджують наявність у нього права на земельну ділянку, що розташована під придбаними будівлями і спорудами. Не ґрунтуються на вимогах Закону і доводи позивача про те, що до нього на підставі ст. 120 Земельного Кодексу України перейшло право користування земельною ділянкою, на якій розташовані придбані ним будівлі і споруди, так як положенням статті 120 Земельного Кодексу України, що була чинною на час придбання позивачем будівель, було визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди, а відтак позивач укладаючи договір купівлі-продажу будівель і споруд, відповідно до вимог чинного на той час земельного законодавства, мав придбати або взяти в оренду земельну ділянку. Таким чином, зазначив, що позивач не вчинивши визначених законом дій і без жодних правових підстав вважає себе особою, яка на даний час має будь-які права на земельну ділянку, що межує із земельною ділянкою відповідача. Позивачем не доведено, що під час виготовлення технічної документації із землеустрою [PERSON] допущено порушення земельного законодавства, яке може бути підставою для визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно. В свою чергу, позивачем було подано до суду відповідь на відзив, згідно якого зазначив, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на розташовані на земельній ділянці об`єкти, оскільки право власності на будівлі, з усіма притаманними для власності складовими - володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості, у власності або користуванні. Відповідач [PERSON] набувши незаконно право власності на зазначену земельну ділянку та в наступному відчуживши її відповідачу [PERSON] , своїми діями порушив майнові права позивача щодо оформлення земельної ділянки, права на користування належним позивачу на праві власності нерухомим майном та земельною ділянкою на якій воно розташоване, можливості доступу до нерухомого майна, яке належить позивачу на праві власності та його обслуговування, що унеможливлює гарантованого чинним законодавством право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Вважає, що всі твердження представника відповідача є безпідставними та надуманими, а позовні вимоги обґрунтованими. Інші сторони до суду не з`явилися, про місце, день та час розгляду справи були повідомленні належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Представниками Димерської сільської ради Вишгородського району Київської області та Вишгородської районної державної адміністрації Київської області до суду було подано заяву про розгляд справи за відсутності їх представників. Суд заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідка, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог Судом встановлено, що [PERSON] є власником 51/100 частини будівель і споруд загальної площі 1936, 7 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідно до якого 23.04.2013 року державний реєстратором Реєстраційної служби Вишгородського районного управління юстиції Київської області Шачковською А.М. на підставі рішення Вишгородського районного суду № 2-1084 від 02.03.2007 року проведено державну реєстрацію. Однак, вказаного рішення суду на підставі, якого позивач набув право власності на 51/100 частини будівель і споруд суду не надано. Разом з тим, позивачем у позовній заяві зазначено, що набуття права власності відбулося на підставі акту приймання передачі майна укладеного з СВК «Димерський». Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 10039497, виданого 26.09.2013 року Реєстраційною службою Вишгородського районного управління юстиції Київської області, [PERSON] є власником земельної ділянки, загальною площею 1,1683 га, кадастровий номер 3221855300:09:092:0154, наданої для ведення особисто селянського господарства, розташованої за адресою: Київська область, Вишгородський район, Димерська селищна рада. Позивач наголошував на тому, що [PERSON] значно збільшивши площу своєї земельної ділянки, за рахунок площі земельної ділянки суміжних землекористувачів, в тому числі і позивача, чим позбавив останніх гарантованого чинним законодавством права власності на земельну ділянку, а також можливості доступу до нерухомого майна, яке належить їм на праві власності, оскільки на земельній ділянці, за рахунок якої [PERSON] збільшив собі її площу, знаходиться асфальтна дорога загального користування, асфальтна площадка для стоянки с/г техніки та транспорту та паркан власників майна. Разом з тим, як вбачається зі свідоцтва про право власності [PERSON] земельна ділянка була надання для ведення особисто селянського господарства, що спростовує доводи позивача, що надана відповідачу земельна ділянка накладається на асфальтну дорогу та інший об`єкт, які не можуть бути розмішені на земельній ділянці з таким цільовим призначення. З витребуваної судом реєстраційної справи № 803883132218 на нерухоме майно Київська область, Вишгородський район, Димерська селищна рада, вбачається, що 05.11.2015 року [PERSON] звернувся із заявою про проведення розподілу належної йому на праві приватної власності згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 10039497, виданого 26.09.2013 року Реєстраційною службою Вишгородського районного управління юстиції Київської області, земельної ділянки загальною площею 1,1683 га, кадастровий номер 3221855300:09:092:0154, наданої для ведення особисто селянського господарства, розташованої за адресою: Київська область, Вишгородський район, Димерська селищна рада на земельну ділянку площею 0,1125 га, надану для ведення особисто селянського господарства, розташовану за адресою: Київська область, Вишгородський район, Димерська селищна рада та на земельну ділянку, площею 1, 0558 га надану для ведення особисто селянського господарства, розташовану за адресою: Київська область, Вишгородський район, Димерська селищна рада, провести окремо на кожну земельну ділянку державну реєстрацію і видати свідоцтва про право власності та витяги. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно /СТА 905293/, індексний номер: 49750767, виданого 14.12.2015 року Реєстраційною службою Вишгородського районного управління юстиції Київської області, зареєстрованого Реєстраційною службою Вишгородського районного управління юстиції Київської області, згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 49751665 від 14.12.2015 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 803883132218, номер запису про право власності: 12510962, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 1, 0558 га кадастровий номер 3221855300:09:092:0155, розташованої за адресою: Київська область, Вишгородський район, Димерська селищна рада. 21.12.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно з яким [PERSON] відчужив на користь [PERSON] належну йому на праві власності земельну ділянку площею 1, 0558 га кадастровий номер 3221855300:09:092:0155, розташованої за адресою: Київська область, Вишгородський район, Димерська селищна рада. 21.12.2015 року право власності на вказану земельну ділянку було зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У даній справі предметом спору є вимоги про визнання недійсними та скасування свідоцтв про право власності на нерухоме майно видане 26 вересня 2013 року та 14 грудня 2015 на ім`я [PERSON] , а також договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.12.2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст.ст. 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України та частиною першою статті 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Позивачем в позовній заяві стверджується, на тому що, придбавши майно СВК «Димерський», що розташоване за адресою: Київська область, Вишгородський район, смт. Димер, вул. Гоголя, 26-К, до фізичних осіб, в тому числі і до нього, у відповідності до ст. 120 Земельного кодексу України, перейшло право користування земельною ділянкою, на якій розташований цей об`єкт. Як на підставу, порушення його прав, посилається на те, що його права, як особи, що має право користування суміжною земельною ділянкою є порушеним, так як він втратив право на користування на спільну суміжну земельну ділянку, внаслідок неправомірних дій відповідача [PERSON] , які полягали у порушенні п. б ч. 2 ст. 198 Земельного кодексу України, а саме непогодженні з позивачем, під час виготовлення технічної документації, меж земельної ділянки. У відповідності до ч.1 ст. 81 ЗК України громадяни набувають право власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Відповідно до ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності. Згідно із частиною першою статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Статтею 116 ЗК України визначено підстави набуття права на землю, а саме те, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному ст.118 цього Кодексу. Частинами 1,2 ст. 118 ЗК України визначено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідно до частин шостої та сьомої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Статтею 158 ч.2 ЗК України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Згідно ч. 3 ст.158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Відповідно до Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 4 травня 1999 року за № 43 (з відповідними змінами), технічна документація зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку не містить вимог погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками землі і землекористувачами. Механізм встановлення меж земельних ділянок в натурі визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Держкомзему від 18 травня 2010 року № 376. Пунктом 2.1 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему від 18.05.2010 року № 376 передбачено, що встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Пунктом 2.8 вказаної Інструкції передбачено, що після виконання робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками складається акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, який містить підписи суміжних землевласників (землекористувачів) у разі, якщо вони не заявляють претензій до існуючих меж. Згідно з пунктом 3.12 Інструкції закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п`ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур`єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання. Пунктом 1.3 вказаної Інструкції визначено, що виконавцем є - юридична особа, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників або фізична особа-підприємець, яка володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованим інженером-землевпорядником. Згідно зі ст.55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка, крім того межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам. Згідно 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану. Враховуючи наведене, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами є лише складовою кадастрової зйомки. Погодження полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки, повинен виходити не з самого факту відмови від підписання акту, а з мотивів відмови, наприклад, провести додаткову перевірку, чи має місце «накладання» ділянок. Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на уникнення технічних помилок, а підписання акту погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі громадянам безоплатно земельних ділянок на праві приватної власності. Отже, непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації. Крім того, законодавство України не передбачає обов`язку землекористувача надавати згоду на погодження меж суміжних земельних ділянок. За вказаних обставин суд приходить до висновку, що з огляду на те, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною, не підписання позивачем акту погодження меж земельної ділянки, навіть при відсутності належного повідомлення позивача про час проведення зазначених робіт, при не доведенні останнім порушення його прав, не є підставою для скасування державної реєстрації земельної ділянки. Відтак, доводи позивача, щодо не погодження відповідачем [PERSON] меж земельної ділянки, із суміжними землекористувачами під час виготовлення технічної документації, не ґрунтується на нормах закону. Крім того, з витребуваної судом реєстраційної справи № 803883132218 на нерухоме майно Київська область, Вишгородський район, Димерська селищна рада, заведеної Реєстраційною службою Вишгородського районного управління юстиції Київської області, за заявою [PERSON] про розподіл належної йому земельної ділянки, не встановлено, що позивач був суміжним землекористувачем земельної ділянки, яка належить [PERSON] , що спростовує, доводи позивача, про порушення його прав як суміжного землекористувача. Під час судового засідання позивачем було надано копію топографічного плану розробленого у 2019 році [PERSON] . Допитаний у судовому засіданні в якості свідка, [PERSON] суду пояснив, що ним було оглянуто земельну ділянку та даний типографічний план був складений з урахуванням інформації щодо права власності та користування на об`єкти нерухомого майна станом на 2019 рік. В той же час, з дослідженого топографічного плану вбачається, що земельна ділянка, площею 1, 1683 га, кадастровий номер 3221855300:09:092:0154, перебувала у власності [PERSON] на підставі Розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації № 2627 від 14.11.2012 року, на підставі розробленого проекту землеустрою ТОВ «Центр геодезії та кадастру». Таким чином, вбачається, що на час розроблення вказаного проекту землеустрою, а саме у 2012 році права власності позивача на об`єкти нерухомості зареєстровано не було, що свідчить про безпідставність його вимог в частині погодження меж земельної ділянки, оскільки він сам з 2007 року не зареєстрував свого права власності на об`єкт нерухомості. Згідно ч. 1 ст. 120 Земельного Кодексу України, в редакції, що діяла на момент набуття позивачем у власність будівель та споруд, а саме 02.03.2007 року, визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Згідно ч. 1 ст. 120 Земельного Кодексу України, в редакції, що діяла на момент державної реєстрації права власності на будівлю і споруду, а саме 23.04.2013 року, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Позивач посилається на ст. 120 Земельного Кодексу України, як на підставу автоматичного набуття ним права власності на частину земельної ділянки при набутті права власності на частину будівлі і споруди. З таким тлумаченням закону суд не погоджується, виходячи з наступного. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (частини перша і четверта ст. 182 Цивільного кодексу). Водночас згідно зі статтями 125 та 126 Земельного кодексу право власності на земельну ділянку, а також права постійного користування та оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Факт набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно (земельні ділянки) підтверджується інформацією, яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. За правилами частини другої статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, в якому зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). З матеріалів справи вбачається, що позивач в передбаченому законом порядку не звертався з клопотанням до повноважних органів з метою отримання дозволу на оформлення земельної ділянки із зазначенням орієнтовної площі з графічними матеріалами, на яких було б зазначено бажане місце розташування та обґрунтовано розмір земельної ділянки. Судом встановлено, та не спростовано позивачем, що з моменту набуття права власності - 02.03.2007 року та проведенні в подальшому її державної реєстрації 23.04.2013 року, позивач не звертався з відповідною заявою до повноважних органів з метою отримання дозволу на оформлення земельної ділянки, натомість [PERSON] було використано, належне йому право щодо приватизації земельної ділянки, про що свідчить свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке у тому числі і просить скасувати позивач. Позивачем жодними належними та допустимими доказами не доведено порушення його прав з боку відповідача [PERSON] , оскільки, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, а також і не заперечувалося самим позивачем, що при проведенні державної реєстрації спірної земельної ділянки за [PERSON] , були наявні будь-які відомості, щодо реєстрації земельної ділянки, у тому числі і її частини за позивачем, а відтак були визначені законом підстави для відмови у її реєстрації. Сам по собі факт набуття права власності на нерухоме майно, а саме будівлі і споруди, не звільняє від дотримання вимог закону при реалізації права власником щодо порядку звернення, обґрунтування розмірів земельної ділянки тощо. Свідоцтва видані законно, і відсутні підстави для визнання їх недійсними. Суд також враховує, що позивач просить визнати недійсними свідоцтва в цілому, натомість не наводячи для цього законних підстав та не надаючи будь-яких належних та допустимих доказів. Судом неодноразово, вживалися заходи щодо витребування за клопотанням позивача доказів, однак до суду їх надано не було з підстав що не залежали від суду. За таких обставин, судом встановлено недотриманням позивачем вимог закону щодо процедури звернення до компетентних органів та неефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права. Власник нерухомого майна може захистити свої інтереси шляхом вирішення спору в ході реалізації права на оформлення землекористування земельною ділянкою, обґрунтовано необхідної для обслуговування цього нерухомого майна. Позивач не вчинивши визначених законом дій і без жодних правових підстав вважає себе особою, яка на даний час має будь-які права на земельну ділянку, що межує із земельною ділянкою відповідача. Позивачем не доведено, що під час виготовлення технічної документації із землеустрою [PERSON] допущено порушення земельного законодавства, які можуть бути підставою для визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Отже, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі з підстав його необґрунтованості та недоведеності. Оскільки позовні вимоги щодо визнання недійсним та скасування договору купівлі-продажу є похідними та залежать від вирішення позовних вимог про визнання свідоцтв недійсними та їх скасування, у задоволенні яких судом відмовлено, то суд вважає, що в цій частині вимоги позову також не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed