Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

[PERSON] , діючи через свого представника адвоката Твердого Миколу Кузьмовича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: [PERSON] , [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , про визнання недійним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 30 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Онофрейчук С. Й., реєстровий номер 3743, застосування наслідків недійсності правочину шляхом зобов`язання кожної із сторін повернути в натурі іншій стороні все одержане на виконання правочину та скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог вказує, що договір купівлі-продажу є недійсним з підстав невідповідності його змісту вимогам актів цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, порушення ним публічного порядку, а також з підстави укладення його під впливом обману. Позивач посилається на те, що 24 березня 2006 року спірна квартира передана її власником, [PERSON] , в іпотеку АКБ «Укрсоцбанк» для забезпечення кредитного зобов`язання її сина [PERSON] за кредитним договором № 144Д від 24 березня 2006 року на суму 28800 доларів США. Оскільки [PERSON] неналежно виконував свої кредитні зобов`язання, рішенням Рівненського міського суду від 27 квітня 2015 року у справі № 569/1974/15-ц з нього на користь ПАТ «Укрсоцбанк» була стягнута заборгованість за кредитним договором у сумі 402790,36 грн. Позивач стверджує, що в грудні 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк», [PERSON] та [PERSON] досягли домовленості про погашення боргу або про передачу квартири у власність банку. Зазначає, що з врахуванням вказаних обставин та того, що спірна квартира є єдиним житлом для [PERSON] , склалася тяжка для неї ситуація, під впливом якої вона змушена була просити свого сина [PERSON] звернутися до його знайомого [PERSON] про одержання ним позики у сумі 10000 доларів США. Надати таку позику [PERSON] [PERSON] погодився, однак передав йому гроші (10000 доларів США) через свого працівника [PERSON] , який 30 грудня 2015 року передав їх [PERSON] взамін згоди [PERSON] укласти із [PERSON] договір купівлі-продажу її квартири - ніби-то для гарантії повернення позики [PERSON] [PERSON] . В той же день, 30 грудня 2015 року, кредитна заборгованість [PERSON] була погашена, спірна квартира банком була виведена з іпотеки, оцінена на суму 99382 грн із укладенням між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу. Позивач зазначає, що оцінка квартири визначена заочно, не відповідає ринковій та є заниженою, у зв`язку з чим зміст правочину суперечить вимогам актів цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин є таким, що порушує публічний порядок, оскільки спрямований на порушення конституційного права позивача на житло та незаконне заволодіння ним на вкрай невигідних умовах, а також таким, що вчинений під впливом обману, бо відповідач навмисне ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення (щодо природи правочину, його виконання та ціни). Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому посилається на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21.06.2018 р. у справі №569/8273/17, залишене без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 14.11.2018 р. - які залишені без змін постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29.04.2020 р. та зазначає, що в межах вказаної справи [PERSON] подано зустрічний позов про визнання недійсним оспорюваного договору, обґрунтовуючи вимоги за яким, позивач посилалася на обставини, якими обґрунтовує вимоги позовної заяви у даній справі. Відмінним є виключно посилання позивача на норму права. [PERSON] стверджує, що факт укладення оспорюваного договору за однакового розуміння сторонами значення, змісту і умов договору та його правових наслідків, якими є перехід права власності на квартиру до іншої особи (покупця), дійсність намірів сторін при його укладанні; дійсність висновку про ринкову вартість спірної квартири від 29.12.2015 р. встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, відтак, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи. Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів існування обставин, на які позивач посилається як на підстави позову. Судовим рішенням, що набрало законної сили, у справі № 569/8273/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та за зустрічним позовом [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: [PERSON] , [PERSON] , до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, [PERSON] , про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним із застосуванням наслідків недійсності договору, скасування державної реєстрації права власності, встановлено, що договір купівлі-продажу квартири від 30.12.2015 р., посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Онофрейчук С. Й., реєстровий № 3743 відповідає вимогам закону, вчинений за однакового розуміння сторонами змісту і умов договору, його правових наслідків, встановлено дійсність намірів сторін при його укладенні за ціною, визначеною договором. Вказаним, на переконання відповідача, спростовуються твердження позивача, викладені у позовній заяві. Просить відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 12 жовтня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі №569/16138/20. В судовому засіданні позивач та її представник - адвокат Твердий М. К. підтримали позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві, просили суд позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач, [PERSON] , будучи належним чином повідомленим, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, проте подав заяву про розгляд справи за відсутності відповідача та ухвалити рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] та [PERSON] будучи належним чином повідомленими, у судове засідання не з`явилися, пояснень щодо позову не подали, про причини неявки суд не повідомили. В судове засідання з`явився їх представник, адвокат Твердий М. К., який просив суд задовольнити позов в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, судом встановлено наступне. 30 грудня 2015 року між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Онофрейчук С. Й. та зареєстрований у реєстрі за № 3743. Із преамбули договору купівлі-продажу слідує, що сторони уклали його, діючи добровільно та попередньо ознайомились із вимогами чинного законодавства України щодо недійсності правочинів. За договором купівлі-продажу, продавець зобов`язується передати у власність покупцю майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , а покупець зобов`язується прийняти це майно і сплатити за нього обговорену грошову суму (пункти 1 та 2 договору). Ця квартира є приватною власністю продавця (пункт 7 договору). Ринкова вартість квартири становить 99 382,00 грн згідно з висновком про ринкову вартість квартири, здійсненого суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Схід-Експерт» 29 грудня 2015 року (пункт 9 договору). Продаж квартири вчиняється за домовленістю сторін і сума оплати становить 99 382,00 грн, які отримані продавцем від покупця повністю до підписання цього договору. Ціна об`єкта є остаточною, відповідає бажанню та волевиявленню сторін і зміні не підлягає (пункт 10 договору). Сторони підтверджують факт взаємної домовленості щодо механізму проведення повного розрахунку за продану квартиру (пункт 11 договору). У пункті 18 договору купівлі-продажу сторони зазначили, що вони, продавець та покупець, однаково розуміючи значення, зміст і умови цієї угоди та її правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при її укладанні та створення для себе певних юридичних наслідків, а також те, що вона не носить характеру мнимої та удаваної угоди. Сторони свідчать, що у тексті даного договору зафіксовані всі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу квартири. Правові наслідки укриття розміру дійсної продажної ціни відчужуваного об`єкта нерухомості, зміст статей 182, 229, 230-235, 655, 659- 668 ЦК України, статті 65 СК України, статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» їм: продавцю та покупцю, нотаріусом роз`яснено, про що зазначено у пункті 20 договору купівлі-продажу. Договір купівлі-продажу підписаний продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] у присутності приватного нотаріуса Онофрейчук С. Й., яка встановила особи сторін та перевірила їх дієздатність, а також належність спірної квартири продавцю, про що зазначено у договорі. За змістом ст.ст.202, 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво чи багатосторонніми (договори). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. За змістом ст.ст. 6,627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом норм ст.ст. 655, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Нормою ст. 691 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог статті 203 ЦК України, якою встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Ч. 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В обґрунтування позовних вимог щодо недійсності укладеного договору купівлі-продажу позивач зазначає, що оспорюваний правочин не відповідає вимогам чинного законодавства щодо визначення дійсної ринкової вартості об`єкта нерухомості, який підлягає відчуженню, що суперечить вимогам актів цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Дослідивши висновок № Д-15/17 експертного оціночно-будівельного дослідження по заяві адвоката Твердого М. К., складеного 15.09.2017 р. судовим експертом приватним підприємцем [PERSON] суд зазначає. Згідно ст. 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 102 ЦПК України встановлено імперативні вимоги до форми та змісту висновку експерта. Відповідно до ч. 1 ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Згідно ч. 2, 3 ст. 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи. Ч. 7 ст. 102 ЦПК України регламентовано, що у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Аналіз змісту експертного висновку свідчить про недотримання вимог, встановлених приведеною вище нормою, оскільки він не містить відповідних положень про попередження (обізнаність) про відповідальність експерта за завідомо неправдивий висновок. У зв`язку з вказаним, суд дійшов висновку, що поданий позивачем висновок № Д-15/17 експертного оціночно-будівельного дослідження по заяві адвоката Твердого М. К., складеного 15.09.2017 р. судовим експертом приватним підприємцем [PERSON] не є висновком експерта в розумінні ст. 102 ЦПК України, а тому суд не приймає цей документ як доказ у даній справі. Разом з тим, враховуючи законодавчо закріплений принцип свободи договору, суд наголошує на наступному. Як вбачається з доданого до позовної заяви висновку про ринкову вартість спірної квартири від 29 грудня 2015 року, проведеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Схід-П Експерт» на замовлення самої [PERSON] , ринкова вартість квартири станом на 29 грудня 2015 року визначена у розмірі 99382 грн. Вказаний висновок у судовому порядку недійсним не визнано, з ним сторони договору купівлі-продажу погодилися, про що свідчить підписаний сторонами текст самого договору, його дійсність та достовірність судом не ставиться під сумнів. Зазначене також встановлено рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 червня 2018 року, яке постановою Рівненського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року залишено без змін у справі № 569/8273/17-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та за зустрічним позовом [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним. З приводу посилання позивача на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу порушує публічний порядок, суд зазначає наступне. За ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК України). Ч. 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2). Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 3). Ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матеріалами справи не підтверджено, а позивачем не доведено в ході її розгляду, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу квартири від 30.12.2015 р. порушує публічний порядок, зокрема, спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина. З огляду на вказане, суд відхиляє доводи позивача про недійсність договору купівлі-продажу на підставі ч. 1 ст. 228 ЦК України. Ч. 1 ст. 230 ЦК України встановлено якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Позивач не надав суду доказів, які б вказували на обставини, які могли перешкодити вчиненню правочину, що приховав відповідач, або які обставини він замовчував, що призвели до обману і утворення дисбалансу прав та обов`язків сторін не на користь позивача. Окрім цього, у пункті 18 договору купівлі-продажу сторони зазначили, що вони, продавець та покупець, однаково розуміючи значення, зміст і умови цієї угоди та її правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при її укладанні та створення для себе певних юридичних наслідків, а також те, що вона не носить характеру мнимої та удаваної угоди. Сторони свідчать, що у тексті даного договору зафіксовані всі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу квартири. З оспорюваним договором позивач був ознайомлений та погодився з його умовами та змістом, про що свідчить підписаний сторонами текст договору купівлі-продажу від 30.12.2015р., який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Онофрейчук С. Й. та зареєстрований у реєстрі за № 3743. Сторони договору купівлі-продажу, діючи добровільно та розуміючи значення своїх дій, попередньо будучи ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин, уклали договір, згідно з яким позивач передав у власність відповідачу, а відповідач прийняв у власність квартиру. Підписавши оспорюваний договір, позивач підтвердив, що його умови повністю відповідають його волевиявленню, також вказав про повний розрахунок за продану квартиру. А тому, посилання позивача на недійсність вчиненого правочину у відповідності до норм ст. 230 ЦК України судом відхиляється. Твердження [PERSON] про те, що у зв`язку з ухваленням рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 квітня 2015 року у справі № 569/1974/15-ц, яким стягнуто кредитну заборгованість з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк», сума якої у гривневому еквіваленті складала 402790,00 грн., а також у зв`язку з досягненням домовленості з ПАТ «Укрсоцбанк» про погашення боргу або про передачу квартири у власність банку, для неї склалась тяжка ситуація, під впливом якої вона була змушена просити свого сина [PERSON] звернутися до його знайомого [PERSON] про отримання позики не підтверджені належними та допустимими доказами. Як встановлено судом, рішенням Рівненського міського суду від 27 квітня 2015 року у справі №569/1974/15-ц заборгованість за кредитним договором у сумі 402790,36 грн стягнуто на користь ПАТ «Укрсоцбанк» з [PERSON] , який не є власником спірної квартири. Рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки (спірну квартиру) судом не ухвалювалося. Матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували існування домовленості між ПАТ «Укрсоцбанк», [PERSON] та [PERSON] про погашення суми заборгованості або про передачу квартири у власність банку. При вирішенні спору суд не приймає до уваги розписку [PERSON] від 03 січня 2016 року як доказ наявності позикових зобов`язань перед [PERSON] в контексті спірних правовідносин сторін. Як вбачається з досліджених по справі доказів, погашення кредитної заборгованості [PERSON] перед ПАТ «Укрсоцбанк» мало місце 30 грудня 2015 року і саме 30 грудня 2015 року був укладений договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] . Позивач зазначає, що погашення кредиту частково відбулося за кошти, отримані [PERSON] у позику від [PERSON] . Разом з тим, як зазначив [PERSON] у своїй розписці від 03 січня 2016 року, грошові кошти у сумі 10000 доларів США через [PERSON] він отримав від [PERSON] 31 грудня 2015 року, тобто на наступний день після погашення [PERSON] кредитної заборгованості. Вказані обставини встановлені рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 червня 2018 року, яке постановою Рівненського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року залишено без змін у справі № 569/8273/17-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та за зустрічним позовом [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Суд не приймає до уваги доводи позовної заяви про те, що оспорюваний договір був укладений як гарантія повернення позики, отриманої у сумі 10 000 доларів США, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази укладення між [PERSON] та [PERSON] майнової поруки, як забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, що, за доводами позивачки, мав місце між [PERSON] та [PERSON] . Крім цього, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач [PERSON] був стороною договору позики, на забезпечення виконання якого, за твердженнями [PERSON] , укладався оспорюваний договір. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Укладення договору купівлі-продажу квартири не може виступати гарантією повернення позики. Також, суд виходить з того, що нормами ст. 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. З огляду на викладені вище обставини справи, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність обставин, якими обґрунтовано позовні вимоги, у зв`язку з чим позов [PERSON] не підлягає задоволенню. Оскільки судом встановлено відсутність правових підстав для визнання договору купівлі-продажу недійним, правові підстави для застосування наслідків недійсності правочину відсутні. Вимога про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на квартиру є похідною від вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, відтак, задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються судом на позивача.

Outcome: dismissed