Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінінвестсервіс» (далі по тексту - відповідач, ТОВ «Вінінвестсервіс», третя особа: Дарницький районний центр зайнятості (далі по тексту - третя особа), про розірвання трудових відносин. Свої вимоги мотивувала тим, що 01 березня 2013 року її було прийнято на посаду журналіста-оглядача журналу «Energy «Нафта і Газ» в ТОВ «Вінінвестсервіс», про що було внесено запис у трудову книжку. В січні 2014 року позивач не змогла потрапити на своє робоче місце, оскільки двері у приміщення були зачиненні. На колективні звернення позивача та інших працівників даного підприємства до Прокуратури Святошинського району м. Києва, СУ УМВС України у Вінницькій області були надані відповіді щодо дострокового розірвання договору оренди відповідачем. Також позивачем та її представником було направлено запит до Управління пенсійного фонду України Шевченківського району м. Києва, відповідно до відповіді якого останньою датою відрахування в пенсійний фонд коштів за [PERSON], як найманого працівника здійснювалося у листопаді 2013 року. Враховуючи те, що позивач не має змоги в позасудовому порядку припинити трудові відносини з ТОВ «Вінінвестсервіс», вона просить суд визнати припиненими дані трудові відносини з 16 січня 2014 року. Ухвалою суду від 22 червня 2018 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14 січня 2019 року було закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання позивач не з'явилася, однак її представник надав заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, в якій підтримав позовні вимоги, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надіслав. Про причину неявки суд не повідомив, відзиву та інших заяв з процесуальних питань від нього до суду не надходило. Третя особа в судове засідання також не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, однак від представника надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 01 березня 2013 року [PERSON] було прийнято на посаду журналіста-оглядача журналу «Energy «Нафта і Газ» в ТОВ «Вінінвестсервіс» /а.с. 7-8/. Відповідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 19.06.2018 року ТОВ «Вінінвестсервіс» не перебуває в процесі припинення. Керівником є [PERSON]. В січні 2014 року позивач прийшла за адресою свого місця роботи, однак не змогла потрапити на своє робоче місце, оскільки двері у приміщення були зачиненні, а всі намагання зв'язатися з керівництвом товариства були марними. Судом також встановлено, що [PERSON] в межах колективного звернення, звернулась до Прокуратури Святошинського району м. Києва щодо неправомірних дій відповідача під час дострокового розірвання договору оренди нежитлового приміщення по [ADDRESS], на яке була надана відповідь про ініціювання 14 січня 2014 року директором ТОВ «Вінінвестсервіс» дострокового розірвання договору оренди даного приміщення. В квітні 2015 року було подано колективне звернення до СУ УМВС України у Вінницькій області щодо невиплати заробітної плати працівникам ТОВ «Вінінвестсервіс», на що була надана відповідь про проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, перебаченого ч. 1 ст. 205 КК України. 27 квітня 2018 року представником позивача було направлено запит щодо відрахувань із заробітної плати до ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві ТОВ «Вінінвестсервіс» за найманого працівника [PERSON] Згідно відповіді ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві від 04 травня 2018 року відрахування в бюджет із заробітної плати [PERSON] здійснювалися ТОВ «Вінінвестсервіс» за період з 1 квартал 2013 року по 3 квартал 2013 року /а.с. 22/. Крім того у відповідь на запит від 24 травня 2018 року, Управління Пенсійного фонду України у Шевченківському районі м. Києва повідомило, що останньою датою відрахування із заробітної плати позивача [PERSON], як найманого працівника є листопад 2013 року /а.с. 24/. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Пунктом другим статті 22 КЗпП України визначено, що відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Так, статтею 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Розглядаючи справи, пов'язані із застосуванням даної норми, Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 року № 14-рп/2004, від 16.10.2007 року № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Таким чином, відповідачем порушене право позивача на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 704,80 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: approved