Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], третя особа: Олександрівська сільська рада Магдалинівського району Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, мотивуючи свої вимоги тим, що є власником житлового будинку [ADDRESS], згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER], виданого 25.02.2008 року виконавчим комітетом Олександрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області. У будинку зареєстровано 2 осіб. Відповідач 3 роки не проживає у зазначеному житловому будинку. Не сплачує комунальних послуг, не бере участі в утриманні житлового будинку. Однак, для вчинення певних правочинів щодо будинку для забезпечення власних потреб, необхідна згода проживаючих в ньому осіб. Відповідач не проживає разом з позивачем та не допомагає вести господарство, а його реєстрація за зазначеною адресою не дозволяє позивачу як власнику розпоряджатись будинком на власний розсуд, та значно обмежує законні права, а саме не може отримати субсидію. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, проти постановлення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з'явився, причин свого неприбуття суду не повідомив, хоча належним чином був сповіщений про день, час і місце розгляду справи відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Представник третьої особи Олександрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, щодо задоволення, у повному обсязі, позовних вимог не заперечує. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін в заочному провадженні за згодою позивача та за наявними в справі доказами. Оскільки сторони по справі в судове засідання не з'явилися, фіксування судового процесу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Повно, всебічно та об'єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 25.02.2008 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.02.2008 року (а. с. 6,7). У належному позивачу на праві власності житловому будинку зареєстровані, серед інших, [PERSON], відповідач по справі, що підтверджується довідкою виданою виконкомом Олександрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області № 64 від 14.02.2018р. (а. с. 8). Як вбачається з акта обстеження матеріально-побутових умов життя громадянина [PERSON] від 14 лютого 2018р., що відповідач зареєстрований за адресою [ADDRESS], але за даною адресою не проживає (а.с. 9). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). У відповідності до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення будь-яких порушень права власності, вимагати усунення будь-яких перешкод з боку інших осіб, пов'язаних із здійсненням ним володіння, користування або розпорядження належним йому майном. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Вказаний вище закон є спеціальним актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 даного закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язана з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користуватись житловим приміщенням, не суперечить положенням статті 391 та ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідач [PERSON] є племінником померлої дружини, але не є власником або наймачем будинку, який належить на праві власності позивачу, в будинку не проживає. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що відповідач без поважних причин не проживає у житловому будинку, особистих речей в ньому не має, а тому [PERSON] необхідно визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: будинок [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: approved