Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову посилається на те, що з 26 травня 1989 року він перебував у шлюбі з [PERSON] 26 грудня 2013 року шлюб між ними було розірвано. В 1990 році за спільні кошти ними було придбано будинок [ADDRESS]. Також в 2003 році ними було придбано трикімнатну квартиру [ADDRESS]. Вищевказане майно є їхньою спільною сумісною власністю. На підставі вищевикладеного [PERSON] просив суд в порядку поділу майна виділити йому у власність квартиру [ADDRESS], а відповідачу - будинок по [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги з підстав, зазначених у позові. Суду пояснив, що будинок і квартира були придбані за спільні кошти, вони вдвох працювали, тому це майно є їхньою спільною сумісною власністю. Також їм допомагали батьки, які мали заощадження. Він також мав заощадження в банку, які було використано в інтересах сім'ї. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, проти задоволення позовних вимог заперечували. Відповідач вважає, що спірне майно є її особистою власністю, оскільки воно було придбано за її кошти, в тому числі за рахунок орендної плати, яку вона отримує за передачу земельної ділянки в оренду. Представник відповідача також в судовому засіданні наполягав на тому, що позивачем не доведено, що це майно є спільною сумісною власністю, а тому воно не підлягає розподілу. У зв'язку з чим відповідач та її представник просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог, вважаючи їх необґрунтованими. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, суду пояснила, що в КП «Верхньодніпровське БТІ» відсутні будь-які відомості щодо спірного майна, а саме відсутні архівні інвентарні справі, відомості про реєстрацію права власності, звернення тощо. Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. З 26 травня 1989 року до 6 січня 2014 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2013 року (а.с.18). 6 червня 1990 року було укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким [PERSON] придбала житловий будинок з господарськими будівлями в Солов'ївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області (а.с.59-60). Також в період шлюбу, а саме, 7 квітня 2006 року, було укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS], що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 квітня 2017 року (а.с.39). Згідно з ч. 1 ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Частиною першою ст. 60 Сімейного кодексу України також передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Верховний Суд України у своїй постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15 зробив правовий висновок про те, що застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Враховуючи час придбання спірного будинку та квартири, суд приходить до висновку, що воно було набуте під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] Щодо коштів, за які було придбано це майно, суд приходить до таких висновків. Згідно з договором купівлі-продажу від 6 червня 1990 року житловий будинок з господарчими спорудами в Солов'ївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області було придбано за 1200 руб. На підтвердження того, що це майно було придбано за особисті кошти відповідача, вона надала суду копію ощадної книжки, згідно з якою 8 вересня 1989 року їй було видано кошти в сумі 1000 руб. (а.с.71). Разом з тим, суд не вважає такі докази достатніми та переконливим на підтвердження того, що спірний будинок є особистою власністю відповідача, з огляду на те, що згідно з трудовою книжкою позивача на час придбання цього будинку він працював в ППЧ-24 м.Вільногірськ (а.с.65), тобто він також отримував доходи. Також суд приймає до уваги те, що сторони в судовому засіданні визнали, що придбаний будинок було повністю перебудовано також під час шлюбу. Цю обставину сторони визнали, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України вона не підлягає доказуванню. У зв'язку з чим суд приходить до висновку, що житловий будинок з господарчими будівлями в с. Солов'ївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, придбаний 6 червня 1990 року є спільною сумісною власністю подружжя. Щодо джерел набуття квартири по [ADDRESS], то суд також приходить до висновку про те, що відповідачем не доведено те, що це майно було придбано за її особисті кошти. Державні акти на право власності на земельну ділянку, які були надані відповідачем (а.с.72,73), суд вважає неналежним доказами, оскільки вони не стосуються предмету доказування. Доводи відповідача, що вона отримувала орендну плату та за рахунок неї було придбано квартиру не підтверджуються жодними доказами, зокрема доказами отримання нею орендної плати. Окрім того, суд звертає увагу на те, що згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 квітня 2017 року договори оренди [PERSON] як орендодавець уклала в 2014 та 2015 роках, тобто вже після придбання спірного майна в 2006 році. Жодних інших доказів на підтвердження придбання спірної квартири за особисті кошти відповідача суду надано не було. Тому доводи відповідача та її представника проте, що спірну квартиру було придбано відповідачем за рахунок отриманої оерндної плати, суд вважає лише припущенням, на якому згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України не може ґрунтуватися доказування. Також суд приймає до уваги те, що позивач на час придбання цієї квартири працював в ДП «Вільногірський державний гірничо-металургійний комбінат», що підтверджується записами в його трудовій книжці (а.с.66). На підставі вищевикладеного, враховуючи положення ч. 3 ст. 10 ЦПК України, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд приходить до висновку, що квартира по [ADDRESS] та житловий будинок по [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Згідно з ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 71 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Враховуючи те, що згоди про поділ майна між сторонами не досягнуто, суд приходить до висновку про можливість поділу майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Частиною першою ст. 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Враховуючи те, що згоди щодо вартості спірного майна між сторонами не досягнуто, а також враховуючи те, що сторонами не було надано доказів на підтвердження вартості спірного майна, зокрема квартири по [ADDRESS], суд приходить до висновку про неможливість реального поділу цього майна, а тому це майно необхідно залишити в спільній частковій власності сторін визначивши частки кожного в цьому майні. Підстав для відступу від засад рівності часток подружжя, передбачених ч.ч. 2,3 ст. 70 Сімейного кодексу України не встановлено, а тому части в спірному майні подружжя в цьому випадку мають бути рівними. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. При цьому до обсягу майна, що підлягає розподілу суд не включає автомобіль ВАЗ 2121, держ. номер [NUMBER], придбаний [PERSON] на підставі біржової угоди від 24 червня 2009 року та трактор МТЗ-80, 1992 року випуску, придбаний [PERSON] на підставі біржового договору 3 листопада 2009 року (а.с.57,58), оскільки вимоги щодо поділу цього майна ані позивачем, ані відповідачем не заявлялися, а згідно з ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справу лише у межах заявлених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, приймаючи до уваги, що позивачем було понесено судові витрати в сумі 551 грн. 20 коп., суд приходить до висновку, що сума сплаченого судового збору підлягає відшкодуванню відповідачем на користь позивача.

Outcome: partial