Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Липовецького районного суду Вінницької області з позовом до Зозівської сільської ради Липовецького району Вінницької області про визнання незаконною бездіяльності, обґрунтовуючи підставність позову таким. 28.05.2014 року він, [PERSON], звернувся до Зозівської сільської ради Липовецького району Вінницької області з клопотанням про затвердження проекту землеустрою і надання земельної ділянки у власність. До клопотання ним було додано погоджений проект землеустрою в оригіналі на 114 аркушах та витяги з державного земельного кадастру на 21 аркуші, однак із спливом встановленого законом двотижневого строку відповідач не прийняв рішення про затвердження проекту, а сам проект землеустрою позивачам не повернув. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 11.09.2014 року по справі №136/1271/14-ц визнано незаконною бездіяльність відповідача який у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою з відведення земельних ділянок не прийняв рішення з цього питання відповідно визначеної законом власної компетенції. Ураховуючи викладене, клопотання про затвердження проекту землеустрою і надання земельних ділянок у власність залишилось нерозглянутим, тому 27.10.2014 року позивач повторно направив до Зозівської сільської ради клопотання про затвердження проекту землеустрою і надання земельної ділянки у власність. Однак відповідач всупереч вимогам ч. 9 ст. 118 ЗК України, рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність не прийняв. Ураховуючи наведене позивач вважає, що його права на отримання земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства порушено. У звязку з викладеним, позивач просить суд зобовязати Зозівську сільську раду здійснити в межах покладених на неї обовязків весь комплекс юридичних дій, спрямованих на затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства та надати її у власність. В судове засідання на слухання справи позивач [PERSON] не зявився, однак подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача в судове засідання також не зявився, в заяві, яку адресував суду зазначив, що проти позову заперечує, просив суд розгляд справи проводити за його відсутності. Відповідач свою позицію з вирішення даного спору аргументував в письмовому запереченні, в якому зазначено про таке. Дійсно 28.05.2014 року позивач звернувся до Зозівської сільської ради з клопотанням про затвердження проекту землеустрою і надання земельної ділянки у власність, додавши до клопотання проект землеустрою. Згідно з протоколу та акту комісії з питань соціального розвитку, благоустрою та земельних відносин від 04.06.2014 року було встановлено, що вищевказаний проект виготовлений з порушенням вимог чинного законодавства, що стало підставою для проведення перевірки шляхом звернення до прокуратури Вінницької області. А винесення на розгляд сесії питання про затвердження проекту та передачі земельних ділянок було відкладено до проведення перевірки прокуратурою в частині виготовлення проекту ДП «Подільським державним підприємством геодезії, картографії та кадастру», але про результати перевірки прокуратурою м. Вінниці по даний час нас не було повідомлено. За дорученням прокуратури м. Вінниці листом від 02.09.2014р. за №18-2-0.6- 7764/2-14 Головним управлінням Держземагенства у Вінницькій області розглянуто звернення щодо законності набуття права на земельні ділянки окремими громадянами для ведення ОСГ на території Зозівської сільської ради в межах населеного пункту та було з'ясовано наступне. Висновком державної експертизи землевпорядної документації від 14.05.2014 року № 367 проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства, за рахунок земель резервного фонду на території Зозівської сільської ради Липовецького району Вінницької області розроблений Подільським державним підприємством геодезії, картографії та кадастру на замовлення [PERSON] (договір № 2778/04- 09/13лп від 03.09.2013 року), зареєстрований за № 5541 від 15.04.2014 року, було оцінено позитивно та погоджено при умові усунення зауважень, які в свою чергу були усунені частково. Крім того відомості про усунення зауважень щодо вищезгаданої документації в Головному управлінні відсутні, а відтак слід вважати вищевказаний проект таким що не пройшов погодження та експертизи землевпорядної документації. 30.10.2014 року до Зозівської сільської ради від позивача та інших заявників повторно надійшло колективне клопотання про затвердження проекту землеустрою і надання земельних ділянок у власність. Проте 07.11.2014 року позивачу було направлено лист з розясненням про причини неможливості розглянути вищезгадане клопотання, крім того позивач мав право повторно звернутися до Зозівської сільської ради після усунення недоліків, у відповідності ЗУ «Про звернення громадян». Крім того, відповідачем було звернуто увагу на те, що батьки вже не мають права вчиняти правочини від імені своїх неповнолітніх дітей. Представницькі повноваження батьків полягають у тому щоб давати чи не давати свою згоду на вчинення правочинів дітьми віком від 14 до 18 років, тому клопотання про затвердження проекту землеустрою і надання земельної ділянки у власність неповнолітнім, має бути написано (підписано) нею особисто, але за умови отримання нотаріально посвідченої згоди батьків. При цьому, батьки як законні представники фактично реалізують право дитини передбачене Земельним кодексом України у власних корисливих цілях, позбавляючи право дитини після досягнення повноліття на самостійний вибір земельної ділянки, яку вона хоче приватизувати в порядку та в нормах передбачених Земельним кодексом України. Ураховуючи наведене відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Прийнявши до уваги те, що сторони скористались наданим їм ч.2 ст.158 ЦПК України правом заявляти клопотання про розгляд справи у їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, а тому здійснює його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів, в загальному порядку, не здійснюючи фіксування судового процесу технічними засобами що відповідає правилам ст.197 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно зясувавши обставини справи та перевіривши зібраними у справі доказами, яким суд дав належну оцінку, дійшов висновку про таке. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами регулюється ст. 118 Земельного кодексу України. Відповідно до ч. 9 ст. 118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. 28.05.2014 року позивач та інші особи звернулись до Зозівської сільської ради Липовецького району Вінницької області з колективним клопотанням про затвердження проекту землеустрою і надання земельної ділянки у власність. Додатком до клопотання, особи які звертались, додали проект землеустрою в оригіналі на 114 аркушах та витяги з державного земельного кадастру на 21-му аркуші. Судом встановлено та сторонами спору визнавались обставини, що зі спливом встановленого у вищевказаній нормі двотижневого строку відповідач не прийняв рішення про затвердження проекту, що послугувало підставою для звернення позивача та інших осіб до суду із позовом про визнання бездіяльності Зозівської сільської ради незаконною. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 11.09.2014 р. по справі №136/1271/14-ц, визнано незаконною бездіяльність відповідача який у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою з відведення земельних ділянок не прийняв рішення з цього питання відповідно визначеної законом власної компетенції. Вказане рішення набуло законної сили з моменту його проголошення 11.09.2014 року та було звернуто до виконання, однак Зозівська сільська рада Липовецького району клопотання позивача про затвердження проекту землеустрою і надання земельних ділянок у власність не розглянула. 27.10.2014 року позивач, на ряду із іншими особами, повторно направив до Зозівської сільської ради клопотання про затвердження проекту землеустрою і надання земельної ділянки у власність. Рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність відповідач знову не прийняв, всупереч вимогам ч. 9 ст. 118 ЗК України. Позивач вказує у позовній заяві на порушення його права на отримання земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, у звязку із чим просив суд здійснити захист у спосіб шляхом зобовязати Зозівську сільську раду здійснити в межах покладених на неї обовязків весь комплекс юридичних дій, спрямованих на затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства та надати її у власність. Однак суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивач обрав спосіб захисту не передбачений законом і який є неефективним. Так, з клопотання позивача від 28.05.2014 року вбачається, що він ставив перед Зозівською сільською радою питання про затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність, а Зозівська сільська рада на сесії його клопотання не розглянула. Відповідно до ч. 11 ст. 118 Земельного кодексу України, у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. З аналізу даної норми варто дійти висновку про те, що саме суд має вирішувати питання, яке не розглянув орган місцевого самоврядування, тобто питання про затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Спосіб захисту, який у позові просить застосувати позивач законом не передбачений та суперечить тому способу захисту, який визначено ч. 11 ст. 118 Земельного кодексу України. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У постанові № 6-20цс11 від 21 травня 2012 року прийнятій за результатом розгляду заяви про перегляд рішення, Верховний Суд України дійшов висновку про те, що порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Даний висновок ВСУ є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень в силу ст. 3607 ЦПК України. Суд вважає, що позовні вимоги, які викладені у прохальній частині позовної заяви не можна вважати ефективним засобом юридичного захисту, оскільки їх задоволення не призведе до поновлення порушеного права позивача на приватизацію землі, адже розгляд його клопотання, як і вирішення інших процедурних питань, позбавлений будь-якого самостійного значення у відриві від питання, яке ставиться у клопотанні. З огляду на це, слід вважати, що спору щодо розгляду клопотання немає і бути не може, тому вимоги про «зобовязання розглянути клопотання або вчинити дії» тощо, в даному випадку, не підлягають розгляду судом, оскільки лише шляхом розгляду питання по суті може бути захищене порушене право заявника. Право на безоплатну приватизацію надане кожному громадянину законом і сформульоване саме як право (ст.ст.116, 118 та ін. норми Земельного кодексу України). Конституція України (ч.1 ст.55) встановлює, що права громадян захищаються судом, а юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини (ч.2 ст. 124 КУ). З цього слідує, що суд зобовязаний захистити право у разі його порушення. При цьому очевидно, що захист має бути реальним, а не ілюзорним, він повинен призводити до дійсного, ефективного поновлення порушеного права. Зрештою якщо земельну ділянку громадянину «не надають», незважаючи на наявність судового рішення зобовязаного характеру та встановлення бездіяльності розпорядником землі, особа має право її отримати в судовому порядку. За таких обставин, коли відповідач перешкоджає позивачу у реалізації його права на землю, ігноруючи вимоги закону та судові рішення, які набули законної сили, - суд вважає, що єдиний ефективний спосіб судового захисту та поновлення порушених прав можливий лише через прийняття судом рішення про «надання земельної ділянки у власність», тобто у спосіб передбачений ч. 11 ст. 118 ЗК України, оскільки лише тоді може бути реалізовано завдання цивільного судочинства, яке полягає у захисті порушених прав, свобод чи інтересів, яке належить до інших способів захисту, що визначені законом. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується правилами ст.88 ЦПК України, а тому у разі відмови у позові відносить їх за рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed