Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначає, що 22 лютого 2009 року помер його батько, [PERSON]. Останні роки життя [PERSON] проживав разом з його братом, [PERSON], за адресою: [ADDRESS]. Відповідно після смерті батька, [PERSON], залишилась спадщина. Спадкоємцями першої черги по закону є: позивач по справі - [PERSON], та його брат відповідач по справі [PERSON] Відповідач відповідно до положень чинного законодавства України є таким що прийняв спадщину, оскільки на момент смерті батька проживав разом з ним (пасивний спадкоємець). На виконання вимог закону, щодо звернення до нотаріуса з питань отримання спадщини, позивач звернувся до Пятої Запорізької державної нотаріальної контори з заявою, про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті [PERSON] При цьому на момент подачі заяви він остаточно ще не вирішив чи буде приймати спадщину. Нотаріус зареєструвала в книзі обліку спадкових справ його заяву, про прийняття спадщини під № 1463. Після чого було відкрито спадкову справу № 539 за 2010 рік. При подачі заяви позивач вважав, що в будь-який час може відкликати її, оскільки йому ніхто не розяснював про правові наслідки такої заяви та не розяснювали порядку відмови від спадкування. З часу подання заяви деякий період часу він не вчиняв ніяких дій з оформлення спадкових прав, оскільки не мав в цьому потреби та бажання. Остаточно вирішивши відмовитись від прийняття спадщини, він знову звернувся до нотаріуса Пятої Запорізької державної нотаріальної контори, яка пояснила йому, що така відмова можлива лише в межах шести місяців після смерті спадкодавця. Таким чином, заяву про відмову від спадщини позивач не зміг подати, оскільки установлений законом строк вже сплинув. На цей час позивач не бажає оформляти спадщину після смерті батька та хоче відмовитися від неї, але на заваді цього є його заява від 16 липня 2010 року, зареєстрована в книзі обліку спадкових справ під № 1463, про прийняття спадщини, яку він просить визнати недійсною. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, підтвердив обставини зазначені в ньому та просив його задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, надіслав на адресу суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, проти позовних вимог не заперечує. Представник третьої особи також в судове засідання не зявилась, надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи без її участі. Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 22.02.2009 року помер батько позивача по справі [PERSON], що підтверджується безпосередньо копією свідоцтва про смерть виданого Запорізьким міським відділом РАЦС ГУЮ у Запорізькій області від 23.02.2009 р., І-ЖС № 137313 (а.с.6), копією паспорта та свідоцтва про народження позивача, ІV-УР № 1414658 (а.с.8-10), копією свідоцтва про одруження померлого [PERSON] з [PERSON] (а.с.11). Після смерті померлого відкрилась спадщина на належне йому майно та відповідно до вимог чинного законодавства та в установлений законом шестимісячний строк позивач 16.07.2010 року звернувся до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини, яка була зареєстрована за № 1463 та заведено спадкову справу № 539 за 2010 рік, що підтверджується повідомленням Пятої Запорізької державної нотаріальної контори від 23.11.2015 за № 5422/02-14/539-2010 (а.с.7). Крім того з вказаного повідомлення вбачається, що згідно матеріалів спадкової справи спадщину прийняли інші спадкоємці: [PERSON] відповідач по справі, який також є рідним сином померлого, підтверджено копією свідоцтва про народження, серія І-ЯК № 1068542 (а.с.12) Позивач зазначає, що при подачі заяви про прийняття спадщини він вважав, що в будь-який час може відкликати її, оскільки йому ніхто не розяснював про правові наслідки такої заяви та не розяснювали порядку відмови від спадкування. Відповідно до частини 5 статті 1274 ЦК України, відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 ЦК України. Суд вважає, що в даному випадку можливо застосувати аналогію закону, оскільки спірні правовідносини чітко не врегульовані нормами ЦК України щодо спадкового права. Відповідно до статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Суд вважає, що подання позивачем заяви до нотаріальної контори, в якій він заявляє про прийняття спадщини, не знаючи при цьому порядку відмови від прийняття спадщини, було здійснена з так званими «вадами волі». Тобто за умов, що перешкоджають вільному формуванню волі сторони, яка подала заяву; а, отже тягне невідповідність волі і волевиявлення. В контексті частини 1 статті 229 ЦК України помилка - це спотворене уявлення особи про обставини, що дійсно мають місце. Як роз'ясняв Пленум Верховного Суду України у п. 11 по станови «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 1978 р. (зі змінами від 25 грудня 1992 р.), під помилкою треба розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета або інших істотних умов правочину, яке вплинуло на її волевиявлення і за відсутності якої за обставинами справи можна вважати, що правочин не був би укладеним. Для визнання правочину недійсним необхідно, щоб помилка мала істотне значення для сторін правочину. Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Питання, чи є помилка істотною, повинна вирішуватися судом з урахуванням конкретних обставин справи виходячи з того, наскільки помилка є істотною і взагалі, і для учасника правочину. Суд вважає, що в даному випадку помилка позивача не є результатом навмисних чи протиправних дій нотаріуса, чи дій відповідача. Помилці у діях позивача сприяла відсутність належної обачності та юридичної грамотності; не володіння інформацією щодо положень про порядок оформлення спадкових прав, що призвело до неправильного сприйняття ним, як суб'єктом правовідносин, істотних умов та дійсних наслідків вчинених ним дій, які і вплинули на волевиявлення позивача; і що за відсутності помилки за обставинами справи можна переконливо вважати, що дана заява не була б подана. Таким чином, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved