Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-22 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Златобанк» (далі по тексту - відповідач), треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі по тексту - третя особа 1, Фонд), Національний банк України (далі по тексту - третя особа 2), відповідно до якого (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) просив визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення № 05 від 02.04.2018 про звільнення позивача; змінити формулювання причин звільнення позивача, здійснене Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Златобанк» наказом № 05 від 02.04.2018 із «звільнення відповідно до п. 4 ст. КЗпП України (прогул без поважних причини)» на «звільнення за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України з 11.12.2017», стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 88 406, 82 грн., які складаються з: середнього заробітку за час видачі трудової книжки без обмеження будь-яким строком в розмірі 48 406, 82 грн., моральну шкоду у розмірі 40 000, 00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з17.10.2017 був прийнятий відповідно до Наказу Уповноваженої особи Фонду на посаду головного юрисконсульта відділу позовної роботи Юридичного управління АТ «Златобанк». 27.11.2017 позивач подав заяву про звільнення з 11.12.2017. Разом з тим, станом на вказану дату позивачу не було видано трудову книжку, не проведена виплата всіх сум, що належить до виплати на момент звільнення позивача. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою видати трудову книжку та здійснити відповідні виплати, разом з тим вказані звернення відповідач залишив поза увагою. 02.04.2018 трудову книжку разом з наказом про звільнення позивача останньому направлено поштою та проведено всі виплати. Разом з тим, згідно вказаного наказу позивача було звільнено не 11.12.2017 за власним бажанням, а 02.04.2018 у зв`язку з прогулом без поважним причин. Наказ позивач вважає таким, що винесений з порушенням норм чинного законодавства, а підстави звільнення такими, що не відповідають дійсним обставинам, а тому звернувся до суду з вказаним позовом. Крім того, позивач на підставі ст. 117, 235, 237-1 КЗпП України просить виплатити йому середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки за період з 12.12.2017 по 02.04.2018. Крім того, вказує, що своїми незаконними діями під час звільненні позивача та затримки видачі трудової книжки та розрахунку відповідач завдав позивачу також і моральної шкоди, яку останній оцінив в 40 000, 00 грн. В своєму відзиві представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог. Вказав, що позивач дійсно 27.11.2017 подав заяву на звільнення Уповноваженій особі Фонду. Разом з тим, станом на 27.11.2017 Уповноважена особа Фонду на ліквідацію АТ «Златобанк» не виконувала повноваження керівника АТ «Златобанк», оскільки ним був [PERSON] , а тому позивачем подано заяву не на ім`я керівника, а тому правові підстави для видавати наказ про звільнення позивача та про проведення відповідних розрахунків при звільненні з позивачем були відсутні. Також зазначив, що рішення Національного банку України про віднесення АТ «Златобанк» до категорії неплатоспроможних та запровадження тимчасової адміністрації від 13.02.2015 № 105, та постанову Правління НБ України від 12.05.2015 № 310 про відкликання банківської ліцензії та призначення Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію вказаної банківської установи були скасовані постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.07.2017, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2017. Вказані рішення судів були оскаржені Уповноваженою особою Фонду до Вищого адміністративного суду України. В подальшому дію зазначених постанов 05.07.2018 було зупинено ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду - до закінчення їх перегляду в касаційному порядку. Також з метою перевірки наявності на робочому місці працівників АТ «Златобанк» Уповноваженою особою Фонду було створено Постійно діючу комісію, якою встановлено відсутність позивача на робочому місці з 12.12.2017 по 31.03.2018. З врахуванням наведеного, Уповноваженою особою 02.04.2018 було законно видано наказ про звільнення позивача у зв`язку з прогулом без поважних причин, а тому відповідач вважає, що Уповноважена особа Фонду діяла в межах чинного трудового законодавства. Крім того, оскільки на момент подачі заяви про звільнення Уповноважена особа Фонду Славкіна М.А. не була керівником АТ «Златобанк», відтак відповідач вважає, що позивачу не могли бути завдані моральні страждання. При цьому, позивач не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження завдання останньому моральних страждань з боку відповідача. Також вказав, що не підлягає стягненню з відповідача і середній заробіток за час затримки трудової книжки, оскільки вказана виплат не відноситься до заробітної плати, а тому не підлягає до стягнення з відповідача. За таких обставин, представник відповідача вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. В своїх поясненнях третя особа 1 Фонд гарантування вкладів фізичних осіб заперечував проти ї позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні з підстав недоведеності та необґрунтованості. Від третьої особи 2 пояснення не надходили. 16.04.2018 ухвалою суду позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. 23.04.2018 від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог. 01.06.2018 ухвалою суду по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання, встановлено сторонам строки для надання заяв по суті справи. 01.06.2018 ухвалою суду позивачу відмовлено в задоволенні клопотання про витребування доказів. 16.07.2018 ухвалою суду задоволено клопотання позивача про витребування доказів, яке було заявлене останнім в судовому засіданні від 16.07.2018. 20.08.2018 від представника відповідача на виконання вимог ухвали суду надійшли докази. 31.08.2018 від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог. 21.08.2018 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 17.09.2018 від позивача надійшли письмові пояснення. 19.09.2018 від представника третьої особи 1 Фонду надійшли письмові пояснення. 21.09.2018 від представника відповідача на виконання вимог ухвали надійшли докази. 11.10.2018 від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог. 18.10.2018 судом направлено запит до Окружного адміністративного суду м. Києва щодо надання інформації з приводу розгляду справи № 826/8191/18. 15.11.2018 судом повторно направлено запит до Окружного адміністративного суду м. Києва щодо надання інформації з приводу розгляду справи № 826/8191/18. 16.11.1018 на запит суду надійшла відповідь з Окружного адміністративного суду м. Києва. 30.11.2018 на запит суду надійшла відповідь з Окружного адміністративного суду м. Києва. 18.01.2019 ухвалою суду закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті. 02.04.2019 від представника третьої особи 2 НБ України надійшли пояснення щодо позовної заяви. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Представник третьої особи 1 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні. Представник третьої особи 2 в судовому засіданні під вирішення спору покладався на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення позивача, представників третіх осіб, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Положеннями ч. 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці (п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992) Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. При цьому, в своїх поясненнях відповідач вказує, що на момент звернення позивача із заявою про звільнення від 27.11.2017 Уповноважена особа Фонду на ліквідацію АТ «Златобанк» не виконувала повноваження керівника АТ «Златобанк», а тому позивачем подано заяву не на ім`я керівника, а отже, правові підстави для видачі наказу про звільнення позивача та про проведення відповідних розрахунків при звільненні з останнім були відсутні. Крім того, вказав, що рішення Національного банку України про віднесення АТ «Златобанк» до категорії неплатоспроможних та запровадження тимчасової адміністрації від 13.02.2015 № 105, та постанову Правління НБ України від 12.05.2015 № 310 про відкликання банківської ліцензії та призначення Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію вказаної банківської установи були скасовані постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.07.2017, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2017. Вказані рішення судів були оскаржені Уповноваженою особою Фонду до Вищого адміністративного суду України. Перевіряючи вказані обставини справи, судом встановлено, що відповідно до постанови Правління Національного банку України від 13.02.2015 №105 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Златобанк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 13.02.2015 р.№30 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Златобанк», згідно з яким з 14.02.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Златобанк». Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 12.05.2015 №310 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Златобанк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 13.05.2015 р.№99 «Про початок процедури ліквідації АТ «Златобанк» та призначення Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Златобанк». Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №1977 від 15.05.2017 р. призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Златобанк» Славкіну М. А. з 18.05.2017. З метою збереження активів ПАТ «Златобанк» та запобігання втрати їх вартості,

Outcome: partial