Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із зазначеною заявою та просить встановити факт відсутності після набуття рішенням Європейського Суду з прав людини від 26.02.2015 у справі «[PERSON] проти України (№2)» статусу остаточного «правової визначеності» стосовно права заявника звертатися до Конституційного Суду України. В обґрунтування своєї заяви посилається на те, що відповідно до ст.1 Конституції України Україна є правовою державою. Серед інших ознак правової держави [PERSON] містить статтю 9, якою закріплений пріоритет міжнародних договорів, згода на які надано Верховною Радою України, відносно внутрішнього законодавства, і статтю 57, яка гарантує громадянам право знати свої права. У безлічі прав громадян за внутрішнім законодавством існувало право на звернення до Конституційного Суду України (далі - КСУ) з конституційним зверненням, яким заявник неодноразово користувався й двічі це навіть було формально ефективним. Разом з тим, у параграфі 128 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 26.02.15 у справі «[PERSON] проти України (№ 2)», (заява №45797/09) встановлено, що законодавство України не надає громадянам права звертатися до КСУ. Україну у складі ЄСПЛ, що одностайно постановив це рішення, представляла друга зацікавлена особа - суддя Ганна Юдківська. В ухвалі КСУ від 08.12.15 №50-у/2015 про відмову у прийнятті до розгляду конституційного звернення заявника щодо надання тлумачення права на звернення до цього суду встановлено, що внутрішнє законодавство України надає громадянам право на звернення до КСУ, однак при цьому рішенням ЄСПЛ від 26.02.15 вони позбавлені цього ж права. Кожне із зазначених судових рішень має внутрішні протиріччя стосовно права громадян звертатися до КСУ. У вказаному рішенні ЄСПЛ від 26.02.15 встановлена обставина відсутності права громадян на звернення до КСУ знаходиться у прямому протиріччі із зазначенням параграфа 68 цього ж рішення, в якому міститься посилання на рішення КСУ від 30.10.1997 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] (але без зазначення автора звернення та його статусу громадянина) й це рішення ніби ЄСПЛ визнає чинним. В ухвалі КСУ від 08.12.15 цей суд вказує, що відповідно до низки статей Закону України «Про Конституційний Суд України» громадяни мають право на звернення до КСУ й одразу вказує на відсутність цього ж права згідно з параграфом 128 рішення ЄСПЛ від 26.02.15 у справі «[PERSON] проти України (№ 2)». Таким чином, право заявника на звернення до КСУ наразі залишається невизначеним - з одного боку, таке право законом передбачено, з іншого боку, законодавство більш високого рівня не передбачає такого права прямим текстом, але ніби натякає на його наявність. Цим поставлено під сумнів гарантоване статтею 57 Конституції України право заявника знати свої права й фундаментальний принцип «правової визначеності». Заявник зауважує, що рішення КСУ, включно з його ухвалами, є частиною законодавства України. Рішення ЄСПЛ згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики ЄСПЛ» є джерелом права, тобто також частиною законодавства або навіть чимось більшим в залежності від тлумачення поняття «джерело права». Правова значущість вказаної невизначеності є надмірною з точки зору можливості для заявника захищати свої права, оскільки судова практика заявника є переповненою прикладами різного застосування органами влади одних і тих самих положень законодавства, що є підставами для конституційних звернень. Наприклад, лише за останні кілька місяців суди десятки разів по різному тлумачили й застосовували у справах заявника п. 13 ст.3 Закону України «Про судовий збір» і ст. 14 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів оперативно-розшукової діяльності, органів досудового слідства, прокуратури і суду». Тому заявник додатково до звичайної, (на думку заявника), непередбаченості дій і думок КСУ (див. оприлюднене на сайті КСУ листування заявника з цим судом у справі № 1-7/2010, в якому правова позиція цього суду поступово змінюється на протилежну) має вказану невизначеність не лише з приводу можливості свого доступу до конституційного правосуддя, але й щодо наявної будь-яких правових наслідків позитивного для нього вирішення справи конституційні) провадження, чим повністю знецінюється відповідне право заявника. Крім того, заявник зазначає, що неможливо також перебільшити суспільну значущість цього питання з хоча б тієї точки зору що всі рішення КСУ за конституційними зверненнями громадян, постановлені після набуття 06.07.15 рішенням ЄСПЛ від 26.02.15 статусу остаточного, стають постановленими поза межами законодавства, всупереч законодавству й не мають правової сили. Гірше того, при буквальному розумінні зазначеного положення рішення ЄСПЛ від 26.02.15 з урахуванням відсутності протягом останніх років відповідних змін у законодавстві щодо права звернення громадян до КСУ, нікчемними є взагалі всі рішення КСУ, постановлені за зверненнями громадян, включно з рішенням КСУ від 30.10.1997, на яке ЄСПЛ посилається у параграфі 68 свого рішення від 26.02.15. Заявник звертає особливу увагу суду на той факт, що протиріччя, якщо воно наявне у двох тексті або навіть в одному тесті, є незалежним від статусу авторів таких текстів та їх волі, назви чи статусу самих текстів, тобто є обєктивним і незалежним від будь-яких позатекстових обставин і може бути усуненим виключно зміною тексту. З встановлення факту відсутності після набуття рішенням ЄСПЛ від 26.02.15 у справі «[PERSON] проти України (№ 2)» статусу остаточне «правової визначеності» стосовно права заявника звертатися до КСУ, виникає право заявника вимагати від ЄСПЛ і КСУ усунення створеної ними правової невизначеності, з чого не випливає спір про право, оскільки жодна особа таке право заявника не оспорює й не має підстав оспорювати, можливі виключення з цього ймовірне оспорювання відповідного права заявника певними особами з підстави їх вродженої шкідливості не може бути прийнятим до уваги внаслідок завідомої незаконності такої підстави. Спір з цього приводу між ЄСПЛ і КСУ також відсутній (див. ухвалу КСУ від 08.12.15№ 50-у/2015) (а.с.1). В судове засідання заявник подав письмову заяву, у якій підтримав свою заяву про встановлення факту, що має юридичне значення з підстав, зазначених у заяві, просив розглянути справу у його відсутність. Представник заінтересованої особи-1, - Констуційного Суду України, - [PERSON], що діє на підставі довіреності №1-17-16/1066 від 13.06.2017 (а.с.12), направив до суду письмові заперечення, в яких, не погоджуючись із викладеним у заяві [PERSON], просив суд: « - звернути увагу на те, що право громадянина на звернення до Конституційного Суду України щодо неконституційності закону України (окремих його положень) не лише існує, а прямо і чітко сформульоване у Конституції України. Про жодну невизначеність у цьому плані йтися не може (особливо після змін до Конституції України з 30 вересня 2016 року); - врахувати, що Конституційний Суд України ніколи не мав сумнівів у тому, чи є його акти чинними, а тому потреб у судовому підтвердженні його права як заінтересованої особи у контексті заяви [PERSON] не існує; - у звязку із викладеним відмовити у задоволенні цивільного позову гр. [PERSON] - розгляд справи провести без участі представника Конституційного Суду України» (а.с.8-11). Заінтересована особа-2, - суддя Європейського суду з прав людини від України [PERSON], про дану справу повідомлялася через Міністерство Юстиції України (а.с.19-20) та Міністерство закордонних справ України (а.с.24-25), в судове засідання особисто не прибула, свого представника не направила, відзиву на заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, не надіслала. За таких обставин, відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши позиції сторін по справі, викладені в їх письмових документах та надані суду докази з увагою на їх належність, допустимість, достатність та взаємний зв'язок між ними, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. У відповідності з п.1 ст.6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п.5 ч.2 ст. 295 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У відповідність до ч. 2 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих або майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. В даній справі судом встановлені такі факти та визначені відповідні до них правовідносини: І. Згідно з одним із тверджень заявника, „у параграфі 128 рішення Європейського суду з прав людини від 26.02.15 у справі „[PERSON] проти України (№ 2), заява 45797/09 встановлено, що законодавство не надає громадянам права звертатися до КСУ (абзац другий заяви). Посилання на §128 вказаного Рішення міститься й у абзаці четвертому заяви. Дослівно у §128 Рішення Європейського суду з прав людини у справі „[PERSON] проти України (№ 2) від 26 лютого 2015 року, яке набуло статусу остаточного 6 липня 2015 року (далі - Рішення), зазначено: „Суд не вбачає жодного причинно-наслідкового звязку між встановленими порушеннями і стверджуваною матеріальною шкодою, а тому відхиляє цю вимогу. З іншого боку, Суд присуджує заявникові 5000 євро відшкодування моральної шкоди. Таким чином, у §128 Рішення йдеться про відшкодування заявнику моральної шкоди та визначається її розмір. Його твердження про відсутність у фізичних осіб права звертатися до Конституційного Суду України у контексті §128 Рішення є помилковими. II. У §112 Рішення зазначено: „У низці справ щодо України він (ЄСПЛ - уточнення наше) встановив, що суди загальної юрисдикції не мають повноважень скасовувати закони у звязку з їх неконституційністю. Більше того, у правовій системі України особа не має права на індивідуальну заяву до Конституційного Суду України, який є єдиною інстанцією, повноважною скасовувати законодавчі акти. За змістом даного параграфу є очевидним, що у ньому йдеться: а) про можливість визнання національного закону таким, що не відповідає Конституції України; б) про відсутність у правовій системі України права громадянина на індивідуальну заяву до Конституційного Суду України щодо неконституційності закону (або його окремих положень). З цього приводу слід зазначити, що чинне на час прийняття Рішення та набуття ним статусу остаточного законодавство України передбачало, зокрема, право громадян України, іноземців, осіб без громадянства на звернення до Конституційного Суду України з конституційним зверненням, тобто письмовим клопотанням про необхідність офіційного тлумачення Конституції України та законів України з метою забезпечення реалізації чи захисту конституційних прав та свобод людини і громадянина (статті 147, 150, 153 Конституції України, статті 38, 42, 43, 94 Закону України „Про Конституційний Суд України від 16 жовтня 1996 року № 422/96-ВР). На той час законодавство України не містило положень, які б надавали право громадянам звертатися до Конституційного Суду України з клопотанням щодо неконституційності законів України (їх окремих положень). Інститут конституційної скарги запроваджено в Україні з 30 вересня 2016 року з набуттям чинності Закону України „Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) від 2 червня 2016 року № 1401VIII. Відповідно до частини четвертої статті 55 Конституції України (в редакції Закону України від 2 червня 2016 року № 1401-УІІІ) кожному гарантується право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та у порядку, визначеному законом. Згідно зі статтею 151-1 Конституції України (у тій же редакції) встановлено, що Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України (конституційність) закону України за конституційною скаргою особи, яка вважає, що застосований в остаточному судовому рішенні в її справі закон України суперечить Конституції України. Конституційна скарга може бути подана в разі, якщо всі інші національні засоби юридичного захисту вичерпано. Отже, право громадян України, іноземців, осіб без громадянства на звернення до Конституційного Суду України існувало з моменту створення Конституційного Суду України. До 2016 року воно реалізовувалося через внесення до Конституційного Суду України конституційного звернення з питань офіційного тлумачення Конституції України та законів України; з 30 вересня 2016 воно реалізується через внесення конституційної скарги (за термінологією Рішення: „індивідуальної заяви) з питань відповідності Конституції України закону України (його окремих положень), що застосований в остаточному судовому рішенні у справі скаржника. Таким чином висновки [PERSON], щодо невизначеності права заявника на звернення до Конституційного Суду України є помилковими. Наразі таке право чітко визначено безпосередньо в тексті Конституції України. III. Щодо тверджень [PERSON] про наявність „внутрішніх протиріч в [PERSON] Конституційного Суду України від 8 грудня 2015 року № 50-у/2015 (далі - [PERSON]). Внутрішнє протиріччя [PERSON] [PERSON] вбачає у тому, що, на його думку, у ній Конституційний Суд України, з одного боку, підтвердив право громадян на звернення до нього, з іншого боку - вказав на відсутність цього ж права згідно з § 128 Рішення ССПЛ (абзац 4 стор. 1 Заяви). [PERSON] [PERSON] звернувся до Конституційного Суду України з конституційним зверненням (вх. № 18/2611 від 10 вересня 2015 року) щодо офіційного тлумачення положень статей 43, 69 Закону України „Про Конституційний Суд України від 16 жовтня 1996 року № 422/96-ВР, зі змінами, положення частини першої статті 2 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ (зі змінами), у взаємозвязку з положенням статті 69 Закону України „Про Конституційний Суд України від 16 жовтня 1996 року № 422/96-ВР (зі змінами), а також стосовно „чинності і навіть наявності Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010. Згаданою [PERSON] Конституційний Суд України відмовив у відкритті конституційного провадження у справі за вказаним конституційним зверненням на підставі пунктів 2, 3 статті 45 Закону України „Про Конституційний Суд України (невідповідність конституційного звернення вимогам, передбаченим Конституцією України, цим законом; непідвідомчість Конституційному Суду України питань, порушених у конституційному зверненні). У мотивувальній частині [PERSON], з огляду на контекст конституційного звернення, Конституційний Суд України процитував § 112 Рішення („у правовій системі України особа не має права на індивідуальну заяву до Конституційного Суду України, який є єдиною інстанцією, повноважною скасовувати законодавчі акти). Водночас він констатував, що за Законом України „Про Конституційний Суд України від 16 жовтня 1996 року № 422/96-ВР (зі змінами) субєктами права на конституційне звернення з питань дачі висновків Конституційним Судом України у випадку, передбаченому пунктом 4 статті 13 цього Закону, є громадяни України, іноземці, особи без громадянства та юридичні особи (стаття 43).? Таким чином, жодних суперечностей в [PERSON] Конституційного Суду України від 8 грудня 2015 року № 50-у/2015 не міститься. У заяві [PERSON] не розрізняються наявні в [PERSON] цитування і позитивна мотивація. IV. Щодо тверджень [PERSON] стосовно „нікчемності рішень Конституційного Суду України за зверненнями громадян після 6 липня 2015 року, (дата набуття статусу остаточного Рішенням ЄСПЛ). Відповідно до статті 151-2 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обовязковими, остаточними і не можуть бути оскаржені. Це питання порівняно з попереднім конституційним регулюванням змін не зазнало. Таким чином, твердження [PERSON] стосовно рішень Конституційного Суду України як „нікчемних, є помилковими. V. У заяві зазначено, що стаття 9 Конституції України закріплює пріоритет міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України відносно внутрішнього законодавства. Однак згадана стаття [PERSON] Закону України лише проголошує, що ратифіковані міжнародні договори є частиною національного законодавства України (не більше). Водночас рішення ЄСПЛ (відповідно до статті 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23 лютого 2006 року №3477-ІУ) є джерелом права України (одним з багатьох). Крім того, суд звертає увагу на зауваження заінтересованої особи-1 у даній справі про те, що право громадянина на звернення до Конституційного Суду України щодо неконституційності закону України (окремих його положень) не лише існує, а прямо і чітко сформульоване у Конституції України. Про жодну невизначеність у цьому плані йтися не може (особливо після змін до Конституції України з 30 вересня 2016 року). З цим зауваженням суд погоджується. Також судом враховується позиція Конституційного Суду України, викладена в письмових запереченнях, про те, що він ніколи не мав сумнівів у тому, чи є його акти чинними, а тому потреб у судовому підтвердженні його права як заінтересованої особи у контексті заяви [PERSON] не існує. З огляду на викладене, заява про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, - відсутності після набуття рішенням Європейського Суду з прав людини від 26.02.2015 у справі «[PERSON] проти України (№2)» статусу остаточного «правової визначеності» стосовно права заявника звертатися до Конституційного Суду України, задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed