Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-16 00:00:00

[PERSON], діючи в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на майно, посилаючись на те, що 01 серпня 2014 року він домовився з відповідачем про продаж належного останній житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] за 25 000 гривень та сплатив їй зазначену суму в повному обсязі, що підтверджується відповідною розпискою, а [PERSON] в свою чергу передала [PERSON] всю документацію на будинок та ключі від нього. Однак, відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору. Посилаючись на ці обставини, позивач просить визнати договір купівлі-продажу житлового будинку дійсним та визнати за ним право власності на вищезазначений житловий будинок. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити з підстав викладених в позові. Відповідач в судове засідання за викликом суду не з'явилася, причин не явки суду не надано. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Частина 1 ст. 328 ЦПК України встановлює, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.3 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Така можливість передбачена законом як одна із форм захисту інтересів добросовісного учасника цивільних правовідносин. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі від 28.01.2013 року за № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» наголошує, що судам слід звернути увагу на те, що з 01 січня 2013 року набирає чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів», яким частину третю статті 640 ЦК викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої статті 657 ЦК виключено слова «та державної реєстрації». З цього часу не передбачено державної реєстрації правочину, якщо в договорі не передбачено інше, а право на нерухоме майно та його обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Таким чином, із зазначеної дати скасовується обов'язок здійснювати державну реєстрацію відповідного договору купівлі-продажу після його нотаріального посвідчення. Відповідно до ст. 5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Відтак суд вважає за можливе застосування до врегулювання відносин сторін ст. 220 ЦК України, оскільки з 01.01.2013 року момент вчинення спірного правочину, відповідно до статей 210 та 640 ЦК, не пов'язується з його державною реєстрацією. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Стаття 655 ЦК України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Таким чином, істотними умовами укладення договору купівлі-продажу є його предмет та ціна, а допустимими доказами домовленості сторін щодо цих істотних умов є письмові докази. Судом встановлено, [PERSON], відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 05 січня 1999 року, що посвідчений приватним нотаріусом Бериславського нотаріального округу Херсонської області, реєстровий номер 8; договір зареєстровано в Херсонському державному бюро технічної інвентаризації 20 січня 1999 року в книзі № 1, запис № 341, на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]. 01 серпня 2014 року [PERSON] в простій письмовій формі уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. На виконання умов договору позивач сплатив відповідачу 25 000 гривень, що підтверджується розпискою, а відповідач в свою чергу передав позивачу всю документацію на будинок та ключі від нього. Згідно будинкової книги, після сплати коштів [PERSON] проживає і зареєстрований у спірному будинку. Пропозиція нотаріально оформити договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] надіслала відповідачу 04 серпня 2014 року. Дана пропозиція залишилася без відповідного реагування з боку відповідача. 15 червня 2015 року позивач надіслав відповідачу лист-вимогу оформити нотаріально договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], на яку відповідач в телефонній розмові повідомила позивачу, що не має наміру посвідчувати договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами нотаріально. Ухиляння відповідача від нотаріального посвідчення Договору порушує суб'єктивні права позивача, не дає йому можливості розпоряджатися предметом договору відповідно до приписів законодавства, перешкоджає ідентифікації позивача, як власника нерухомого майна у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позову.

Outcome: approved