Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-15 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що 28.03.2017 року відповідач [PERSON], [INFO], отримав позику 2000 доларів США. За умовами їх домовленості дана сума коштів мала бути повернута відповідачем до 28.03.2018 року. Наявність вказаного грошового зобовязання підтверджується розпискою, власноручно написаною та підписаною [PERSON] 28.03.2017 року. Позивач зазначає, що у подальшому, після того як закінчився термін повернення коштів, відповідач не повернув йому ніяких коштів. З того часу і по сьогоднішній день [PERSON] уникає виконання свого обовязку повернути кошти, постійно обіцяє, що віддасть борг, однак пізніше, оскільки наразі має фінансові труднощі, тощо. Враховуючи наведене він не робив ніяких заходів щодо повернення боргу, крім постійного нагадування. Зауважує, що розписка, надана йому відповідачем підтверджує боргове зобовязання, містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дату отримання коштів. Крім того, позивач вказує, що у звязку з тим, що відповідач не повернув борг в повному обсязі з 28.03.2018 року по сьогоднішній день, він має право на стягнення трьох процентів річних від простроченої суми, що передбачено ст. 625 ЦК України. У позовній заяві позивач наводить розрахунок трьох процентів річних від простроченої суми: 2000 доларів США * 3 % * 1 рік = 60 доларів США. Відповідно загальна сума, що підлягає поверненню, становить 2000 доларів США + 60 доларів США. = 2060 доларів США. Згідно з курсом НБУ на день подання позову 1 доларів США становить 28,27 грн. та з урахуванням цього сума боргу в розрахунку на гривню становить: 2060 доларів США * 28,27 грн. = 58236,20 грн. На підставі наведеного позивач просить суд стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу в розмірі 58236,20 грн. та понесені судові витрати. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.10.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Копію ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів надіслано учасникам справи. Позивач у дане судове засідання не зявився, при цьому подав до суду заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справу та ухвалення заочного рішення. До даної заяви позивач долучив оригінал розписки [PERSON] від 28.03.2017 року. Відповідач у судове засідання не зявився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання судових повісток рекомендованими поштовими відправленнями, про причини неявки не повідомлено, відзив на позовну заяву відповідач не подав, клопотань про відкладення справи до суду не надходило. За приписами ч. ч. 1, 2, 8 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно, оскільки проти цього не заперечує позивач. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 28.03.2017 року [PERSON] взяв позику в сумі 50000 грн. у еквіваленті 2000 доларів США у [PERSON], які зобовязався віддати протягом року. Вказані обставини підтверджуються розпискою відповідача [PERSON] від 28.03.2017 року, оригінал якої додано до матеріалів цивільної справи. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками. За приписами ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова розписка є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики. Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами. За своєю юридичною природою договір позики є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами ч. 1 ст. 76, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України), а згідно з ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Як встановлено судом, відповідач свої зобовязання за вищезазначеним договором позики не виконав і суму в розмірі 50000 грн. в обумовлений у договорі строк позивачу не повернув. На підтвердження невиконання відповідачем взятих на себе зобовязань по поверненню суми позики позивач надав суду оригінал розписки відповідача від 28.03.2018 року. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 25.04.2012 року у справі № 6-24ц12, наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобовязання. Суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач виконав свої зобовязання за договором позики та повернув позивачу грошові кошти. Враховуючи вищенаведене суд вважає, що вимоги позивача є підставними та доведеними, а тому з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути борг за договором позики у розмірі 50000 грн. Що стосується позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми, суд зазначає наступне. Відповідно до розрахунків позивача, наведених у позовній заяві, розмір трьох процентів річних від простроченої суми відповідно до ст. 625 ЦК України складає 60 доларів США. Дану суму позивач обраховує виходячи з 2000 доларів США. Оскільки сторони визначили грошовий еквівалент зобовязання в гривні 50000 грн., про що свідчить зміст розписки (взяв позику в сумі 50000 грн.), суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми є безпідставними, так як позовна заява\~не містить\~обґрунтований розрахунок\~сум,\~що стягуються. Відтак, у задоволенні позовних вимог позивача у цій частині слід відмовити. При зверненні з даною позовною заявою позивачем сплачено 1413,50 грн. судового збору. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у розмірі 606,13 грн. (50000 грн. / 58236,20 грн. = 0,86, 0,86 х 704,8 грн. (суму судового збору, що підлягала сплаті при поданні позову) = 606,13 грн.) сплаченого судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач не позбавлений права звернутися в суд з клопотанням щодо постановлення ухвали про повернення судового збору на підставі ст. 7 Закону України «Про судовий збір» внаслідок внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Outcome: partial