Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] закладу охорони здоровя «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», третя особа: відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків України в м. Харкові, про встановлення факту нещасного випадку на виробництві та стягнення моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що працював у [PERSON] закладі охорони здоровя «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» водієм автомобілю з жовтня 2013 року по 2015 рік. 17.07.2013 року та 11.06.2014 року пройшов медичний огляд, був визнаний здоровим, визнаний годним працювати водієм транспортного засобу, тобто на роботі з підвищеною небезпекою. 06.12.2014 року о 07 годині 30 хвилин він отримав подорожний лист службового автомобілю №312402, пройшов пере рейсовий медичний огляд, отримав висновок «водій за станом здоровя до керування допущений», до роботи спільно з фельдшерами [PERSON], [PERSON] в складі бригади №2200 швидкої медичної допомоги Чугуївського відділення [PERSON] закладу охорони здоровя «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». За період з 08:00 до 13:00 обслужив декілька викликів, не відчуваючи ніякого болю. О 13 годині 54 хвилини бригада №2200 вирушила на виклик на службовому автомобілі [NUMBER], в напрямку на Купянськ. На трасі автомобіль занесло на льоді і він різко зїхав в кювет, при цьому автомобіль переднім бампером увіткнувся в землю, а потім різко став на колеса. Позивач з трудом вибрався з кабіни, встати не міг, ліг на спину на сніг. На питання [PERSON], як він себе почуває, він відповів, що важко дихати, зявилася сильна біль у хребті, він про це повідомив на базу диспетчеру [PERSON], а вона центральну диспетчерську і зняла виклик з бригади. Після прибуття на базу у звязку з сильним болем, водій [PERSON] та фельдшер [PERSON] відвезли його на іншому автомобілі до Чугуївської центральної районної лікарні. На прийомі у лікаря позивач сказав, що впав вдома, бо не думав, що травма призведе до важких наслідків. У вихідні пролежав удома, а у понеділок 08.12.2014 року звернувся до Чугуївської ЦРБ, де пройшов стаціонарне лікування до 12.01.2015 року, встановлено діагноз: «Закритий компресійний неускладнений перелом L1 І-ІІ ступеня, травматична люмбалгія з помірно вираженим больовим синдромом», хребет був зафіксований корсетом на 3 місяці. У червні 2015 року він був доставлений в ургентному порядку бригадою швидкої невідкладної допомоги в травматологічне відділення обласної клінічної лікарні, де пройшов стаціонарне лікування з 08.06.2015 року по 25.06.2015 року, встановлено діагноз «Зростающийся неускладнений компресійний перелом тел. Th 11 L1 остеохондроз, спондильоз поперекового відділу хребта. Помірно виражений больовий синдром з обмеженням функції хребта». Працювати за професією більше не міг, був направлений на МСЕК. За висновком МСЕК від 16.10.2015 року позивача визнано інвалідом 3-ьої групи від загального захворювання, така кваліфікація інвалідності надана у звязку з відсутністю акта про нещасний випадок на виробництві за формою Н-1. Відмова у наданні акта за формою Н-1 позбавила позивача пільг та компенсацій у звязку з трудовим каліцтвом. Також діями відповідача йому заподіяні важкі моральні страждання, які виражались у необхідності захисту свої прав, позбавленні можливості працювати за професією. Просить суд позов задовольнити, визнати недійним акт проведення розслідування нещасного випадку, що стався 06.12.2014 року о 14-ій годині у [PERSON] закладі охорони здоровя «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 03.12.2015 року за формою Н-5 недійним; визнати нещасний випадок з ним 06.12.2014 року повязаним з виробництвом та зобовязати [PERSON] заклад охорони здоровя «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» скласти акт за формою Н-1; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 20000, 00 грн. Позивач [PERSON], а також його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] закладу охорони здоровя «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» - [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі, вважає вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Виходячи із пояснень [PERSON] від 20.0.12015 року, які він надав голові комісії з соціального страхування КЗОЗ «ЦЕМД та МК», «.. 06.12.2014 року близько 07 год. 20 хв. отримав травму хребта, упав вдома». Даний випадок із водієм ШНМД [PERSON] був внесений та зареєстрований у журналі реєстрації нещасних випадків невиробничого характеру КЗОЗ «ЦЕМД та МК». Позивач стверджує, що яки він отримав травму вдома, то не зміг би керувати авто та поїхати на виклик у напрямку м. Купянськ. Однак у позовній заяві вказано, що після настання «ДТП», він полежав на землі, сів в автомобіль та поїхав. Виходить що позивач із травмою міг керувати авто, а отже цілком міг керувати авто у тому випадку, якщо отримав травму вдома та увів в оману працівника закладу, що здійснював передрейсовий огляд щодо відсутності скарг на будь-який розлад здоровя. Якщо позивач отримав травму під час так званої «ДТП», мав гострий біль у хребті настільки, що не міг ані вилізти з авто, ані стояти, й просто ліг прямо на сніг та лежав, то чому він не звернувся по медичну допомогу до членів бригади ЕМД, які у той час знаходилися біля нього? До КЗОЗ «ЦЕМД та МК» із КЗОЗ «Чугуївська центральна районна лікарня» у грудні 2014 року не надходило ніяких екстрених повідомлень про звернення [PERSON] за медичною допомогою із посиланням на нещасний випадок на виробництві. На підставі припису №08-03-05/7 територіального управління державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України у Харківській області від 11.08.2015 року директором КЗОЗ «ЦЕМД та МК» (у відповідності до п. 35 Порядку) був виданий наказ №197 від 11.08.2015 року про призначення комісії з розслідування нещасного випадку, до складу якої увійшли: інженер з охорони праці КЗОЗ «ЦЕМД та МК», страховий експерт з охорони праці ВВД ФССНВУ у м. Харкові, голова профспілкової організації КЗОЗ «ЦЕМД та МК» і юрисконсульт закладу. Під час роботи комісії надійшло повідомлення №828 від 05.09.2015 року, підписане начальником ВДАІ з обслуговування Чугуївського та Печенізького районів (м. Чугуїв) ГУМВС України в Харківській області, в якому зазначено, що на території їх обслуговування, а саме на а/д Чугуїв-Мілове за селищем Чкаловське дорожньо-транспортна пригода 06.12.2014 року за участю автомобіля [NUMBER] не зареєстровано. Отже, провівши всебічне розслідування нещасного випадку, що стався 06.12.2014 року о 14 годині 00 хвилин, Комісія дійшла висновку, що [PERSON] впав вдома перед роботою, тобто нещасний випадок визнаний Комісією таким, що не повязаний із виробництвом, у звязку з чим і було складено акт за формою Н-5, а не формою Н-1, як цього вимагає позивач. Незрозумілим залишається і факт того, що позивач не викликав ДАІ для фіксації ДТП, а посилання позивача на свідчення водія [PERSON] є безпідставними, оскільки із самих пояснень позивача 28.09.2015 року, вбачається, що поблизу не було ніякого іншого транспорту. Оскільки позивач не навів доводів у підтвердження спричинення йому КЗОЗ «ЦЕМД та МК» моральної шкоди, та не обґрунтував свої вимоги, то і в цій частині позов задоволенню не підлягає. Представник третьої особи відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків України в м. Харкові -[PERSON] в судовому засіданні зазначив, що при винесенні рішення покладається на розсуд суду. Суд, дослідивши доводи позивача та його представника, представника відповідача та представника третьої особи та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до\~статті 22 Закону України «Про охорону праці», роботодавець повинен організовувати розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій відповідно до положення, що затверджується Кабінетом Міністрів України за погодженням з всеукраїнськими об'єднаннями профспілок. За підсумками розслідування нещасного випадку, професійного захворювання або аварії роботодавець складає акт за встановленою формою, один примірник якого він зобов'язаний видати потерпілому або іншій заінтересованій особі не пізніше трьох днів з моменту закінчення розслідування. Аналогічна норма щодо обовязковості розслідування та обліку нещасних випадків міститься і у\~статті 171 Кодексу законів про працю України. Постановою Кабінету Міністрів України №1232 від 30 листопада 2011 року\~затверджено Порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, який визначає процедуру проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій, що сталися на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форми власності або в їх філіях, представництвах, інших відокремлених підрозділах. Відповідно до пункту 33 Порядку, контроль за своєчасністю та об'єктивністю проведення розслідування нещасних випадків, підготовкою матеріалів розслідування, веденням обліку нещасних випадків, вжиттям заходів до усунення причин нещасних випадків здійснюють органи державного управління, органи державного нагляду за охороною праці, виконавча дирекція Фонду та її робочі органи відповідно до компетенції. Пунктом 10 Порядку передбачено, що встановлення та дослідження обставин, пов'язаних з нещасним випадком на виробництві, віднесено до компетенції утвореної роботодавцем комісії з розслідування нещасного випадку. Як повідомлено позивачем та не заперечувалось представником відповідача, [PERSON] працював на посаді водія швидкої та невідкладної медичної допомоги у Чугуївському відділенні екстреної (невідкладної) медичної допомоги з 01.10.2013 року, що також підтверджує витяг з наказу КЗОЗ «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 01.10.2013 року №189-к (а. с. 71). Як встановлено матеріалами справи, 03.12.2015 року директором [PERSON] закладу охорони здоровя «Центр екстреної медичної та медичних катастроф» [PERSON] затверджено акт проведення розслідування нещасного випадку, що стався 06.12.2014 року о 14 годині 00 хвилин (Форма Н-5). Згідно висновку даного акту, розглянувши матеріали розслідування, вивчивши обставини і причини даного випадку, комісія дійшла до висновків, що: 1) [PERSON] впав вдома перед роботою; 2) даний випадок не підпадає під дію «Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві», який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2011 року №1232 і не є страховим; 3) відповідальність осіб з боку адміністрації за даний випадок комісія не вбачає (а. с. 5-8). Так, з розділу 3 даного акту також вбачається, що обставини, за яких стався нещасний випадок були наступні: 06.12.2014 року о 08:00 год. бригада №2200 швидкої медичної допомоги Чугуївського відділення заступила на чергування в складі: фельдшер [PERSON], водій [PERSON], фельдшер [PERSON] Бригада швидкої медичної допомоги пересувалася на службовому автомобілі [NUMBER]. О 13 годині 54 хвилин бригада №2200 вирушила на виклик. На трасі автомобіль [NUMBER] плавно зїхав на узбіччя дороги. Прибувши до Чугуївського відділення Е(Н)МД [PERSON] почав скаржитись на біль в спині. Згідно виписки з медичної карти хворого №8727 від 12.01.2015 року: «Зі слів хворого травма відбулася 06.12.2014 року о 07 годині 20 хвилин впав вдома. Діагноз: Забиття поперекового відділу хребта больовий синдром» (а .с. 7). Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог додано виписку із медичної карти стаціонарного хворого №8727, з якої справді вбачається, що з 08.12.2014 року по 12.01.2015 року [PERSON] проходив лікування у Чугуївській центральній районній лікарні з діагнозом - «Закритий компресійний неускладнений перелом тіла L1 І-ІІ ступеня, травматична люмбалгія з помірно вираженим больовим синдромом» (а. с. 11). Також позивачем надана виписка із медичної карти стаціонарного хворого №9.9032 травматологічного відділення, з якої вбачається, що з 08.06.2015 року по 25.06.2015 року [PERSON] проходив лікування у КЗОЗ «Обласна клінічна лікарня Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» з діагнозом - «Зростающийся неускладнений компресійний перелом тел. Th 11 L1 І ст. Остеохондроз, спондильоз поперекового відділу хребта. Помірно виражений больовий синдром з обмеженням функції хребта» (а. с. 12-13). Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що акт проведення розслідування нещасного випадку, що стався 06.12.2014 року о 14 годині 00 хвилин від 03.12.2015 року (Форма Н-5), підлягає скасуванню, як такий, що не відповідає фактичним обставинам, за яких стався нещасний випадок 06.12.2014 року, виходячи з наступного. У відповідності до пункту 2.3 Інструкції про порядок застосування подорожнього листа службового легкового автомобіля та обліку транспортної роботи (втратив чинність, проте очевидно даний медичний заклад користувався даною інструкцією та додатком типовою формою №3), заповнення подорожнього листа до виїзду автомобіля з гаража здійснюється у такій послідовності: медичний працівник, який виконує передрейсовий медичний огляд, підписом стверджує можливість допуску водія за станом здоров'я до керування автомобілем. Позивач підтвердив стан свого здоровя перед дорожньо-транспортною пригодою належними та допустимими доказами в розумінні статей 58, 59 ЦПК України, а саме надав копію подорожнього листа від 06.12.2014 року, у якому зазначено, що водій [PERSON] за станом здоровя до керування допущений, тобто у встановленому порядку ним було пройдено передрейсовий медичний огляд, та медичний працівник підписом ствердив можливість допуску водія за станом здоров'я до керування автомобілем (а. с. 14). Поясненнями старшого водія [PERSON], наданими комісії з розслідування нещасного випадку, підтверджено факт видачі [PERSON] подорожнього листа. На момент огляду ним автомобіля, він був технічно справним (а. с.15). Також, зважаючи на те, що 11.11.2015 року [PERSON], водій швидкої та невідкладної медичної допомоги Чугуївського відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги був звільнений з посади з 11.11.2015 року за невідповідність займаній посаді за станом здоровя, тобто за пунктом 2 статті 40 Кодексу законів про працю України, що підтверджує витяг з наказу КЗОЗ «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 11.11.2015 року №553-к (а. с. 70), то логічним є те, що стан здоровя особи, що перебуває на посаді водія, даним медичним закладом перевіряється, а допуск особи, що не відповідає за станом здоровя, до виконання своїх службових обовязків, є неможливим. Медичним працівником, який виконував передрейсовий медичний огляд [PERSON] є [PERSON], згідно пояснень якої, наданих комісії з розслідування нещасного випадку, скарг від [PERSON] не надходило (а. с. 20). Свідченнями цього ж фельдшера-диспетчера також підтверджено факт дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобіля [NUMBER], тобто автомобіля швидкої медичної допомоги, який мав місце 06.12.2014 року (а. с. 20). Факт дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобіля [NUMBER], 06.12.2014 року, також підтверджений поясненнями свідка [PERSON], наданими комісії з розслідування нещасного випадку, з яких вбачається, що «…він побачив, як автомобіль швидкої допомоги втратив управління, в результаті чого його розвернуло впоперек дороги і скинуло з дороги в правий кювет. При приземленні в кювет, автомобіль правою частиною автомобіля ввіткнувся в землю і мало не перевернувся на вверх від сили удару, але устояв на колесах і скотився ближче до дерев. Підїхавши до місця дорожньо-транспортної пригоди, він вийшов зі своєї машини та побачив водія, який лежав на спині на снігу біля своєї машини та стогнав. Жінка, яка теж була у цій машині сказала, що всі живі, тільки водій скаржиться на біль у спині (а. с. 21). Пояснення свідка [PERSON], надані комісії з розслідування нещасного випадку, підтверджені під присягою і у судовому засіданні 20.09.2016 року (журнал с/з від 20.09.16 року а. с. 89-93). Аналогічні пояснення комісії з розслідування нещасного випадку надала дружина свідка [PERSON] [PERSON], яка теж була свідком дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 06.12.2014 року, та яка з автомобіля побачила, що водій швидкої допомоги лежить на спині на снігу (а. с. 22). Пояснення свідка [PERSON], надані комісії з розслідування нещасного випадку, підтверджені під присягою і у судовому засіданні 16.11.2016 року (журнал с/з від 16.11.16 року а. с. 101-102). Факт дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобіля [NUMBER], який мав місце 06.12.2014 року, також підтверджений поясненнями працівниками цього медичного закладу, наданими комісії з розслідування нещасного випадку, а саме - [PERSON], [PERSON], [PERSON], які бачили автомобіль швидкої медичної допомоги у несправному стані (а .с. 17-19). Факт дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобіля [NUMBER], який мав місце 06.12.2014 року, також підтверджений поясненнями водія [PERSON], наданими ним під присягою у судовому засіданні 16.11.2016 року (журнал с/з від 16.11.16 року а. с. 101-102). Доказ, на який посилається представник відповідача, а саме повідомлення №828 від 05.09.2015 року ВДАІ з обслуговування Чугуївського та Печенізького районів (м. Чугуїв) ГУМВС України в Харківській області, в якому зазначено, що на території їх обслуговування, а саме на а/д Чугуїв-Мілове за селищем Чкаловське дорожньо-транспортна пригода 06.12.2014 року за участю автомобіля [NUMBER] не зареєстровано, жодним чином не спростовує факту відсутності дорожньо-транспортної пригоди, а може свідчити лише про порушення водієм транспортного засобу пункту 2.10 (д)Правил дорожнього руху України щодо обовязку про повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду орган чи підрозділ міліції. Посилання позивача на його пояснення лікарю про падіння вдома, а не під час виконання службових обовязків, у звязку з тим, що він сподівався на неважкі наслідки та відсутність травми, суд вважає за прийнятні, оскільки позивач не є спеціалістом, не міг передбачити наслідків. Таким чином, суд прийшов до висновку про обґрунтованість та законність вимог позивача [PERSON] про визнання акту проведення розслідування нещасного випадку, що стався 06 грудня 2014 року о 14-ій годині у [PERSON] закладі охорони здоровя «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 03.12.2015 року за формою Н-5 недійсним, оскільки комісією з розслідування нещасного випадку не повно зясовано обставини, що мали значення для справи, а висновки комісії не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки як встановлено судом, нещасний випадок з [PERSON] 06 грудня 2014 року є таким, що повязаний з виробництвом, а тому суд зобовязує колишнього роботодавця позивача - [PERSON] заклад охорони здоровя «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» скласти акт за формою Н-1. Щодо позовної вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди з відповідача [PERSON] закладу охорони здоровя «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» суд зазначає наступне. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина 1 статті 23 Цивільного кодексу України). У відповідності із частиною 2 статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Як розяснено у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року №4,під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до частини 2, 3 статті 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Розмір компенсації зазвичай становить 1000 - 5000 євро. Таким чином визначений розмір спричиненої позивачеві моральної шкоди цілком відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Так рішенням від 27.07.2004 р. по справі «Ромашов проти України» Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення. Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. Отже, суд визнає факт заподіяння моральної шкоди діями відповідача [PERSON] закладу охорони здоровя «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», а саме складанням акту проведення розслідування нещасного випадку, що стався 06 грудня 2014 року о 14 годині у [PERSON] закладі охорони здоровя «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 03.12.2015 року за формою Н-5, та визнанням цього нещасного випадку не повязаним з виробництвом, та враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, вважає позовні вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 20000 грн. співрозмірними із завданою шкодою, їх розмір знайшов своє підтвердження у судовому засіданні. Так, позивачеві були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, докази на підтвердження немайнових втрат\~(їх тривалість, можливість відновлення, істотність змін в житті, тощо) наявні у матеріалах справи, а тому

Outcome: approved