Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до Бериславського районного суду Херсонської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу, яку обґрунтовує тим, що 18.01.2015 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики у формі розписки, в якій він дав грошову позику в розмірі 18000 гривень останньому, зі строком повернення до 01 жовтня 2015 року. Однак станом на 23.12.2016 року, [PERSON] гроші не повернув, та відмовляється повертати посилаючись на скрутне матеріальне становище. Оскільки відповідач в добровільному порядку не збирається повертати борг, просить стягнути з [PERSON] на його користь суму основного боргу у розмірі 18 тисяч гривень та судові витрати в розмірі 551,20 гривень. Позивач та його представник в судове засідання не з'явились, до суду надали заяву, згідно якої просять справу розглянути у їх відсутність, підтримують позовні вимоги та просять суд їх задовольнити, не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення судової повістки, причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача у відповідності до ст.ст.169, 224 ЦПК України суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання сторін, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Так, за змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа вільно, на власний розсуд, обирає способи участі у справі. При цьому згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до статей 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Вимоги ст. ст. 60, 179, 213, 214, 301 ЦПК України зобов'язують суд з'ясувати обставини, що обґрунтовують заявлені вимоги, на підставі наданих на їх підтвердження доказів. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов'язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини і відповідні їм правовідносини. У відповідності до ст. 1046 ЦК України, за договором позики, який згідно зі ст. 1047 цього ж Кодексу був укладений письмово і на підтвердження отримання коштів надано розписку, яку приєднано до матеріалів справи, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Судом встановлено, що 18.01.2015 року [PERSON] отримав у [PERSON] в борг грошову суму в розмірі 18000 гривень, зі строком повернення до 01 жовтня 2015 року, що підтверджується розпискою (а.с. 8). Як вбачається з даної розписки строк повернення боргу вже закінчився, та на день розгляду справи позику в добровільному порядку відповідач не повернув. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України, також передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Тому приймаючи до уваги те, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання та не повернув позивачу позику, не виконавши тим самим виконання грошового зобов'язання, то позовні вимоги щодо стягнення суми боргу в розмірі 18000 гривень є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в сумі 551.20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved