Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про усунення перешкод у користуванні та володінні квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом зобов`язання [PERSON] забезпечити позивачу безперешкодний та вільний доступ до квартири і усіх приміщень квартири. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі під час якого придбали квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа якої 50 кв.м., житлова площа 19,7 кв.м. Право власності на квартиру було зареєстроване за позивачем на підставі договору купівлі-продажу № 2956 від 22.10.2013 року. Згідно рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04.11.2020 року по справі № 755/20672/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, зазначена квартира є спільною власністю подружжя та належить сторонами по Ѕ частині кожному. Адреса реєстрації позивача та відповідача є адреса їх спільної квартири [ADDRESS] , тобто кожен із сторін, окрім права власності на квартиру, має житлове право на вказане житлове приміщення. Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу діти проживають разом з відповідачем у вищевказаній квартирі, а позивач після розлучення, не маючи іншого житла та будучи вимушеним докладати додаткових зусиль, щоб забезпечити себе приміщенням для проживання, виїхав із спільної квартири аби у дітей були умови для проживання у спокої, бо мешкаючи разом, відповідач, будучи дуже конфліктною людиною, постійно здійснювала провокування сварок та створення конфліктних ситуацій. Але при цьому позивач продовжував оплачувати комунальні послуги. Вже понад рік відповідач регулярно здійснює позивачу перешкоди у користуванні ним своїм майном, не дає можливості потрапити у квартиру, неодноразово здійснювала заміну замків вхідних дверей, не даючи при цьому позивачу дубліката ключів, через що останньому неодноразово приходилося викликати поліцію, щоб потрапити до квартири. Відповідач постійно створює позивачу штучні перешкоди у користуванні та володінні квартирою, звертається до поліції із заявами про вчинення щодо неї нібито домашнього насильства, а також до суду із заявою про видачу обмежувальних приписів з метою заборонити позивачу потрапити до спільної квартири, у якій до того ж проживають їх спільні діти. Однак, такі обставини не знайшли свого підтвердження в результаті судового розгляду справ. З посиланням на норми ст. 16 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України позивач просить задовольнити позов (а.с. 38-39). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18.05.2021 року відкрите провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання (а.с. 46). Відзив на позов відповідач не подавала. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] просив задовольнити позовні вимоги, надав пояснення викладені у позові, додатково пояснив, що ключів від спірної квартири позивач не має, відповідач штучно створює позивачу проблеми у користуванні житлом, до квартири не впускає, востаннє позивач намагався потрапити до квартири 16.07.2020 року, 13.11.2020 року, 20.03.2021 року, проте такі спроби були безрезультатні. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти позову. Представник відповідача [PERSON] просив відмовити в позові, пояснив, що квартира сторін по справі є однокімнатна, має статус спільної часткової власності, через що там неможливо спільно проживати відповідачу та позивачу, останній не надав технічний паспорт на квартиру та документ, що підтверджує право власності позивача, сторони не є подружжям, тому задоволення позову порушить права відповідача. До спірних правовідносин має бути застосована ст. 358 ЦК України, тому позивачем неправильно обраний спосіб захисту його порушених прав, зокрема має бути поданий позов про вселення або про відшкодування грошової компенсації. Позивач три роки не проживав у спірній квартирі, його речей там не має. Сторони мають почергово визначити спосіб проживання та користування житлом. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та зібрані по справі докази, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] була зареєстрована на праві власності за позивачем [PERSON] , згідно договору купівлі-продажу від 22.10.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Льовушкіною С.А. за реєстровим № 2956 (Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - а.с. 17, 18). Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25.05.2018 року у справі № 755/2959/18. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 листопада 2020 року по справі № 755/20672/19 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за кожним із сторін право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] (а.с. 40-42). З Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що вищевказане рішення суду про поділ майна подружжя набрало законної сили 07.12.2020 року. Отже, позивач є власником Ѕ частини квартири [ADDRESS] . За нормою ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Отже, позивач являється власником своєї частки вищевказаної квартири, у зв`язку з чим він має право користуватися житлом, що передбачено чинним законодавством. Відповідно до ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством України. Разом з тим, у відповідності зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням. Судом безспірно встановлено, що позивач не має доступу до квартири [ADDRESS] , відповідач заперечує проти проживання позивача у квартирі, між сторонами існують конфлікти з приводу користування житлом, ключів від квартири позивач не має. Згідно запису у паспорті, позивач зареєстрований у спірній квартирі з 13.03.2014 року (а.с. 22). Відповідно позовних вимог позивач просить усунути йому перешкоди у користуванні та володінні квартирою [ADDRESS] шляхом зобов`язання відповідача забезпечити йому безперешкодний і вільний доступ до квартири та усіх приміщень у квартирі. Враховуючи положення передбачені ст. ст. 317, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. З пояснень учасників справи, ніяких домовленостей з приводу користування спірною квартирою між сторонами не існує та такої згоди не досягнуто. Пунктом 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що, застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. У постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 Верховний Суд України зазначив, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Доводи сторони відповідача про відмову в позові з огляду на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушених прав з посиланням, що спірна квартира є спільною частковою власністю, тому має бути застосована ст. 358 ЦК України, якою визначено здійснення права такої власності співвласниками за їхньою згодою, суд до уваги прийняти не може, так як згоди між позивачем та відповідачем стосовно користування квартирою не досягнуто, у зв`язку з чим виник спір, квартира [ADDRESS] є однокімнатною, порядок користування житлом не визначався та визначений чи виділений в натурі бути не може та позивачем не заявляються вимоги до відповідача, як співвласника квартири, про виплату відповідної матеріальної компенсації вартості належної позивачу частки майна. До того ж, за приписами частини 1 ст. 4, частини 3 ст. 13 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. А відповідно частини 2 ст. 364 ЦК України, компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. За наведених обставин позов підлягає задоволенню, оскільки знайшов своє підтвердження під час розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у порядку розподілу судових витрат між сторонами, із відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений останнім судовий збір в дохід держави в сумі 908,00 грн. (а.с. 44).

Outcome: approved