Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON], третя особа приватний нотаріус Ужгородського нотаріального округу Хваста М.М. за яким просить суд: -визнати недійсним з моменту вчинення договір про припинення права на аліменти для дітей у зв'язку з передачею права власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, укладений [PERSON] на підставі доручення, посвідченого 08.10.2013 року приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Хваста М.М., за р№1724 з однієї сторони та [PERSON], 1999 р.н. [PERSON], 2010 р.н. від імені яких діє [PERSON], 1975 р.н. з другої сторони. В обґрунтування позову позивач зазначив наступне. 05.06.1993 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 06. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей [PERSON], 1994 р.н. та [PERSON], 1999 р.н. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 03.09.2008 року, шлюб між ними було розірвано, про що в книзі реєстрації розірвання шлюбів зроблено запис за № 30 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] зареєстроване у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по Ужгородському районі Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області. Цим же рішенням із позивача було стягнуто аліменти на утримання [PERSON], 1994 р.н. та [PERSON], 1999 р.н. в розмірі 250 грн. на кожну дитину до виповнення повноліття. Не проживаючи разом більше двох років, [INFO] колишня дружина позивача народила доньку [PERSON], свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане 05.10.2010 року виконавчим комітетом Ірлявської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, де у графі батько вказала позивача [PERSON] Не маючи постійного місця роботи він змушений був працювати на сезонних роботах. 28.10.2013 року відповідачка обманним шляхом вводячи в його оману та приватного нотаріуса Хвасту М.М. попросила підписати доручення на ім'я [PERSON], 1994 р.н. для укладення договору про припинення права на аліменти для дітей у зв'язку з передачею права власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, достовірно знаючи, що рішення суду та відкритого виконавчого провадження, щодо стягнення із позивача аліментів на утримання малолітньої [PERSON], [INFO] не існує. Отримавши доручення та скориставшись його відсутністю, донька позивача [PERSON] разом з відповідачкою [PERSON], 07.11.2013 року, уклали договір про припинення права на аліменти для дітей у зв'язку з передачею права власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, а саме передали у спільну сумісну власність, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], кожній по 1/2 частині належного позивачу на праві приватної власності житлового будинку з належними господарськими будівлями та спору дами, чим грубо порушили його права та права його неповнолітньої доньки [PERSON] Про існування даного договору він дізнався отримавши копію позовної заяви про усунення перешкод у здійсненні права користування та володіння майном шляхом виселення та зняття мене з реєстраційного обліку, поданою [PERSON] 18.08.2014 року. З урахуванням викладеного та у відповідності до ст.ст. 215,216, 228, 230 ЦК України, позивач вважає, що правочин укладений його колишньою дружиною (Відповідачем 1) є таким, що порушив його конституційне право, передбачене ст. 41 Конституцією України, тому оспорює дійсність вказаного правочину. За ухвалою від 13.05.2015 року судом було залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області (88017, Україна, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Загорська, 10). Представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Перший та другий відповідачі заперечили проти задоволення зазначеного позову, з підстав зазначених у письмових запереченнях, які були долучені до матеріалів справи. Від третьої особи - приватного нотаріуса Ужгородського нотаріального округу Хваста М.М. до суду надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представник Органу опіки та піклування Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області - Джуган В.В. позов підтримав частково та зазначив, що незважаючи на дозвіл наданий цим органом, були відсутні підстави укладати спірний договір щодо найменшої дитини [PERSON], 2010 р.н., оскільки вона була народжена після спливу десятимісячного строку із дня розірвання шлюбу між сторонами у справі та щодо неї були відсутні аліментні зобов'язання. Заслухавши сторін та їх представників, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, а саме із рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.09.2008 року у справі № 2-4719/08, яке набуло законної сили із 15.09.2008 року, 05 червня 1993 року між сторонами був укладений шлюб, зареєстрований у виконкомі Ірлявської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, за актовим записом № 06. Від даного шлюбу у подружжя народились дві доньки - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Зазначеним рішення суду було шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 05 червня 1993 року у виконкомі Ірлявської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, за актовим записом № 06, - розірвано. Неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], залишено на вихованні [PERSON]. Стягнуто з [PERSON] [INFO], проживаючого в [ADDRESS], на користь [PERSON], [INFO], проживаючої в [ADDRESS], аліменти на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі у розмірі 250 гривень на кожну дитину щомісячно, починаючи з 15.07.2008 року і до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] між [PERSON] та [PERSON] було видане [PERSON] 13 липня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Ужгородському району Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області. [INFO] народилася [PERSON] від батьків [PERSON] та [PERSON], про що Виконавчим комітетом Ірлявської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області було видане свідоцтво про народження серії [NUMBER]. Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стан громадян щодо актового запису про народження [PERSON] від 06.10.2015 року № 00015871241, відомості про батька [PERSON], були внесені на підставі актового запису про шлюб за № 06 від 05.06.1993 року, складеного виконкомом Ірлявської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області. Державна реєстрація народження проведена відповідно до статті 133 Сімейного кодексу України. Як вбачається із розпорядження голови Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області від 29.01.2013 року № 24 «Про надання дозволу щодо припинення права на аліменти у зв'язку з набуттям права власності на нерухоме майно» було надано [PERSON] та [PERSON] дозвіл на укладення договору про припинення права на аліменти малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно, згідно з яким [PERSON] передає у рівних частках право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами загальною площею 136,9 метрів квадратних, в тому числі житловою площею 25,6 метрів квадратних, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], своїм малолітнім дітям [PERSON] та [PERSON] 07 листопада 2013 року між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], яка діяла за згодою батьків - [PERSON] та [PERSON], яка викладена у формі заяві, справжність підписів на якій засвідчено 08.10.2013 року приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Хваста М.М., за р. № 1726-1727 і [PERSON], [INFO], від імені якої діяла [PERSON], [INFO], уклали договір про припинення права на аліменти для дітей у зв'язку з передачею права власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який був посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Хваста М.М., за р. № 1986. За умовами п. 1 цього договору у зв'язку з припиненням права на одержання аліментів для неповнолітньої доньки - [PERSON], [INFO] та малолітньої доньки [PERSON], [INFO] [PERSON], передав їм у спільну часткову власність, кожній по 1/2 (одній другій) частці належний йому на праві приватної власності житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за. адресою: [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці площею 0,2500 га, з кадастровим номером [NUMBER], а [PERSON] та [PERSON], прийняли у спільну часткову власність вказаний вище житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, в рахунок належних до сплати аліментів. Зазначені права на нерухоме майно були зареєстровані у встановленому законом порядку, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.11.2013 року № 12381718. Позивач вважає, що вищезазначений договір був укладений із порушенням ст. 41 Конституції України, тому оспорює дійсність вказаного правочину. У якості основних підстав його недійсності позивач зазначив, що відповідач ввела його в оману щодо наявності у нього доньки - [PERSON], [INFO], яка була народжена, на думку позивача, через два роки після розірвання шлюбу та такою не являється, та за відсутності аліментних зобов'язань на цю дитину, що є підставою для визнання правочину недійсним. Частиною 1 статті 15 Цивільного Кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як вбачається зі змісту п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Таким чином, особою, яка має право звернутися до суду з позовом, обравши такий спосіб захисту свого права як визнання договору недійсним, є сторона цього договору, тобто позов пред'явлений до суду належним позивачем. Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, встановлені ст. 230 ЦК України, відповідно до якої, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Частиною першою статті 229 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 190 СК України (в редакції, яка діяла на час укладення спірного договору між сторонами - 07.11.2013 року) той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні цього договору. Набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно. У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов'язується самостійно утримувати її. Укладення договору не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від обов'язку брати участь у додаткових витратах на дитину. На майно, одержане за договором відповідно до частини першої цієї статті, не може бути звернене стягнення. Майно, одержане дитиною за цим договором, може бути відчужене до досягнення нею повноліття лише з дозволу органу опіки та піклування. Договір, укладений відповідно до частини першої цієї статті, визнається судом недійсним за вимогою відчужувача нерухомого майна у разі виключення його імені як батька з актового запису про народження дитини. У разі визнання договору недійсним у відчужувача відновлюється право власності на нерухоме майно. За позовом відчужувача нерухомого майна договір, укладений відповідно до частини першої цієї статті, може бути розірваний у разі невиконання тим із батьків, з ким проживає дитина, обов'язку по її утриманню. Згідно ст. 180 та ч. 1 ст. 181 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Тобто для визначення наявності підстав для визнання зазначеного правочину недійсним слід по-перше, встановити з якої дати вважається розірваним шлюб, по-друге, чи народилася [PERSON] у шлюбі, або протягом десяти місяців із дня його розірвання, та по - третє, чи були наявні аліментні зобов'язання у позивача щодо її утримання. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.09.2008 року у справі № 2-4719/08, було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Зазначене рішення набуло законної сили із 15.09.2008 року. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України (в редакції, яка діяла на час винесення судом відповідного рішення) шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу (ч. 3 ст. 105 СК України). Частиною другою статті 114 СК України визначений момент припинення шлюбу у разі його розірвання, а саме що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно ч. 1, 2 ст. 122 СК України (в редакції, яка діяла на час реєстрації дитини [INFO]) дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров'я про народження дружиною дитини. Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя. Як зазначено у ч. 1 ст. 133 СК України якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір'ю, а чоловік - батьком дитини. Відповідно до ст. 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров'я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Згідно ч. 1 ст. 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред'явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. З урахуванням вищенаведених норм права суд дійшов висновку, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] припинився із 15.09.2008 року, дня набрання чинності рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.09.2008 року у справі № 2-4719/08, тому [PERSON], яка народилася [INFO], фактично народилася від батьків, які не перебувають у шлюбі між собою, відтак походження дитини від батька слід було визначати: за заявою матері та батька дитини або за рішенням суду. Оскільки зазначені вимоги були порушені, то на цей час відповідно до ч. 1 ст. 136 СК України позивач має право оспорити своє батьківство щодо [PERSON], пред'явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. Проте, на час розгляду справи суду не надані відповідні докази звернення позивача до суду із позовом про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що за наявності свідоцтва про народження серії [NUMBER], [INFO] [PERSON] від батьків [PERSON] та [PERSON], виданого Виконавчим комітетом Ірлявської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, перший відповідач - [PERSON] мала право на аліменти на утримання цієї дитини від її батька - [PERSON], оскільки відповідно до ст. 180 та ч. 1 ст. 181 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Крім того, як зазначено у ч. 1 ст. 190 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Тобто зазначеною статтею передбачено припинення саме права на аліменти, а не обов'язку сплачувати аліменти, який виникає на підставі рішення суду, та на відсутність якого посилається позивач. Оскільки позивач [PERSON] не звертався до суду із позовом про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини - [PERSON], то як це прямо зазначено у ч. 6 ст. 190 СК України за якою договір, укладений відповідно до частини першої цієї статті, визнається судом недійсним за вимогою відчужувача нерухомого майна у разі виключення його імені як батька з актового запису про народження дитини, на цей час відсутні підстави для визнання зазначеного договору недійсним. Витрати із сплати судового збору у відповідності до статті 88 ЦПК України слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed