Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до Органу опіки та піклування Слов`янської міської ради, [PERSON] , що діє в інтересах [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що позивачу на праві власності належить Ѕ частка житлового будинку з господарськими та побутовими будовами та спорудами [ADDRESS] . Інша Ѕ частка даного будинку прийнята у спадщину, але не оформлена в установленому законом порядку племінниками позивача - [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] зазначає, що він зареєстрований та постійно мешкає у даному будинку. У будинку раніше спільно із позивачем та в якості членів його родини були зареєстровані та мешкали його племінники - [PERSON] та [PERSON] . Крім цього, у будинку зареєстровані та до липня 2014 року спільно із [PERSON] мешкали у якості членів його родини діти його племінника [PERSON] - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 01 липня 2014 року племінники позивача - [PERSON] та [PERSON] разом із малолітними [PERSON] та [PERSON] виїхали з вищевказаного будинку у невідомому напрямку. Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 березня 2017 року [PERSON] та [PERSON] було визнано безвісно відсутніми з 01 липня 2014 року та на теперішній час вони зняті з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Проте, малолітні діти - [PERSON] та [PERSON] на теперішній час є зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що у зв`язку із реєстрацією малолітніх дітей у вказаному будинку він змушений нести додаткові витрати з оплати житлово-комунальних послуг, що накладає на нього додаткове матеріальне навантаження. На підставі чого просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком з господарськими та побутовими будовами та спорудами [ADDRESS] . Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, до судового засідання не з`явилися, надали заяви, в яких просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, справу розглянути без їхньої участі та проти ухвалення заочного рішення не заперечували (а.с.58-59). Представник Органу опіки та піклування Слов`янської міської ради про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, до судового засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. Також надав висновок, який просив врахувати при ухваленні рішення (а.с.69). Згідно висновку представник вважає недоцільним визнати малолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком з господарськими та побутовими будовами та спорудами [ADDRESS] (а.с.34). Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Слов`янського міськрайонного суду Донецької області, до судового засідання не з`явилася, причини своєї неявки суду не повідомила (а.с.63). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, але в судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив на позов та позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у ній даних чи доказів. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив наступні факти та відповідні до них правовідносини. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 31 січня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом Першої слов`янської державної нотаріальної контори Леус С.М., належить Ѕ частка житлового будинку з господарськими та побутовими будовами та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.11-14). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 31 січня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом Першої слов`янської державної нотаріальної контори Леус С.М., інша Ѕ частка житлового будинку з господарськими та побутовими будовами та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] (а.с.11,15-16). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 31 травня 2016 року, виданим Слов`янським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (а.с.17). Як слідує з відповіді державного нотаріуса Першої слов`янської державної нотаріальної контори Макарової Н.І. від 06 лютого 2019 року, спадкова справа до майна померлого [INFO] [PERSON] у нотаріальній конторі відсутня (а.с.28). Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 березня 2017 року [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було визнано безвісно відсутніми з 01 липня 2014 року (а.с.10). Згідно довідки виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 02 січня 2019 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Відповідно до акту від 04 грудня 2018 року, складеного керівником мікрорайону «Лимани» м. Слов`янська [PERSON] та засвідченого сусідами [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але з 01 липня 2014 року за даною адресою не проживають (а.с.18). З висновку Органу опіки та піклування Слов`янської міської ради № 29-03/305 від 19 лютого 2019 року вбачається, що Орган опіки та піклування вважає недоцільним визнати неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком з господарськими та побутовими будовами та спорудами [ADDRESS] (а.с.34). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини, або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. 1261-1265 цього кодексу. Відповідно до частини 1 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1-3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно ст. 1299 ЦК України, якщо в складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Позивач вказує, що після смерті [PERSON] спадщину прийняли, але не оформили в установленому законом порядку його діти - [PERSON] та [PERSON] . Проте, як вбачається з матеріалів справи, після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилася, із заявою про прийняття або про відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори спадкоємці не зверталися. Таким чином, в матеріалах справи відсутні відмості щодо прийняття у спадщину Ѕ частки житлового будинку з господарськими та побутовими будовами та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що належала [PERSON] . Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Частиною 1 статті 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). За змістом ст.ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. З викладеного слідує, що оскільки [PERSON] не є власником житлового будинку з господарськими та побутовими будовами та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] (на праві власності належить лише Ѕ частка), то у нього відсутні підстави для звернення до суду із даною позовною заявою. Статтею 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Пунктом 34 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 07 лютого 2014 року «Про захист права власності та інших речових прав» визначено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно зі ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім`ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. При цьому, ч. 2 ст. 405 ЦК України, передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім`ї, суд повинен врахувати, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Як встановлено матеріалами справи, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , є дітьми племінника позивача - [PERSON] , та онуками померлого [PERSON] , внаслідок чого отримали право на користування жилим приміщенням, власником якого був їхній дідусь. Позивач зазначає, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані та мешкали у спірному будинку як члени його родини. Згідно із частиною 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною 4 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу охорони здоров`я в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання ( ч. 6 ст. 29 ЦК України). При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України правом вільно обирати собі місце проживання, наділена фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років. Так, стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» встановлює неприпустимість зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень, право користування або володіння якими мають діти. Статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що у разі визнання батьків або одного з них рішенням суду безвісно відсутніми дитина має право на утримання за рахунок їх коштів і майна. Аналізуючи вказані вище норми законодавства у сукупності зі встановленими обставинами у даній справі, суд вважає, що не проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з 01 липня 2014 року у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] не позбавляє їх права користування даним житлом навіть за наявності такого довготривалого проміжку часу як понад чотири роки. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України). Виходячи з вищенаведеного можна дійти висновку, що малолітні [PERSON] та [PERSON] через свій вік (6 та 8 років) не можуть самостійно обирати місце свого проживання, тому факт їхнього не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення їх права користування належним їхньому дідусю житлом. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі № 759/19394/15-ц. Згідно принципу 4 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина повинна мати право, зокрема, на житло. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS]

Outcome: dismissed