Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-14 00:00:00

[PERSON], діючи в інтересах малолітньої дитини [PERSON], звертаючись до суду, пред'явив позов до відповідачів - [PERSON] та Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк», з вимогами визнати недійсним Договір іпотеки від 19 жовтня 2007 року, укладений між ЗАТ «ПроКредитБанк» та [PERSON], що є предметом позову. На підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 06 листопада 2015 року залучено до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог [PERSON]. (а.с.54-55) Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовній вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснила, що 19 жовтня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Про Кредит Банк» та [PERSON], укладено Договір іпотеки №3195-ІД 01, відповідно до предмету договору в іпотеку передано об'єкт нерухомого майна - квартира [ADDRESS], що належить на праві приватної власності [PERSON]. Позивач [PERSON], діючи в інтересах малолітнього сина [PERSON], [INFO], матір якого є відповідач [PERSON], вважає, що укладаючи договір іпотеки відповідачами не враховано права та інтереси малолітньої дитини, яка в силу свого віку, на момент укладання оспорюваного договору, проживала разом з батьками в квартирі, яка передана банку в іпотеку, що зумовлювало отримання попередньо згоди органу опіки та піклування на укладання такого виду договору та є обов'язковим в силу положень ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей», а отже право малолітньої дитини на користування даною квартирою, як єдиним житлом, є порушеним, що дає підстави визнати договір іпотеки недійсним, як такий, що укладений без дотримання вимог ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала, просила позовні вимоги задовольнити, пояснила, що дійсно 19 жовтня 2007 року відповідачем укладено Договір іпотеки №3195-ІД 01, за умовами якого відповідач передала в іпотеку ЗАТ «ПроКредит Банк» нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], яка належить їй на праві власності, та придбана до укладання шлюбу з [PERSON] Відповідач наголосила, що на момент укладання іпотечного договору, працівники банку були обізнані про сімейний стан відповідача та наявність на її утриманні малолітньої дитини, однак відповідачу не було роз'яснено обов'язок батьків отримати попередню згоду органу опіки та піклування на укладання такого виду договору, що є прямим порушенням основних засад державної політики в сфері охорони дитинства взагалі та зокрема щодо права дитини на житло. При вирішенні даного спору, відповідач просила врахувати, що квартира, яка перебуває в іпотеці, є єдиним її житлом, де вона проживає разом з малолітньою дитиною, відповідач визнає той факт, що з моменту народження дитина постійно проживає за місцезнаходженням об'єкту іпотеки, обслуговується в районній поліклініці за місцем проживання, при оформленні дитини у дошкільний навчальний заклад та до школи, ці установи у довідках зазначають місце проживання дитини за адресою: [ADDRESS] що відповідає фактичним даним щодо місця проживання дитини. Представник відповідача - Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» Куляк Т.В., в судовому засіданні просила в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до справи (а.с.40-42), додатково пояснила, що ПАТ «ПроКредит Банк» стверджує, що при укладанні та нотаріальному посвідчені нотаріусом договору іпотеки сторонами було дотримано усі вимоги законодавства для укладання такого виду договору, в той же час наведені позивачем доводи про те, що малолітня дитина [PERSON] мешкав в квартирі переданій в іпотеку, і [PERSON], мати дитини, не отримала дозволу на укладання такого правочину в органі опіки та піклування, не може бути підставою для визнання договору іпотеки недійсним, оскільки при укладання спірного договору іпотеки відповідач [PERSON] надала довідку, яка свідчила, що крім [PERSON] у квартирі на момент укладання договору іпотеки ніхто не проживає та не зареєстрований, ці обставини іпотекодатель засвідчила безпосередньо в самому договорі іпотеки. Третя особа [PERSON] в судовому засланні позов підтримала, просила позовні вимоги задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та пояснень, які надано відповідачем [PERSON] в судовому засіданні, наголосила, що особисто була присутня при укладання та посвідченні договору іпотеки, який укладено з [PERSON], працівники банку були обізнані щодо сімейного стану [PERSON] та наявність в неї малолітньої дитини, зі свого боку рекомендували не реєструвати дитину в квартирі, яка передається іпотеку, при цьому працівниками банку не було роз'яснено норми чинного законодавства, які визначають обов'язок батьків отримати згоду органу опіки та піклування на укладання такого виду договору. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи третя особа повідомлялась належним чином, до суду надійшли письмові пояснення по суті предмету спору разом з клопотанням про розгляд справи у відсутності їх уповноваженого представника, просили позов задовольнити, при вирішенні спору врахувати інтереси малолітньої дитини та ухвалити рішення на підставі норм чинного законодавства. (а.с.139) Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], відповідача [PERSON], представника відповідача Куляк Т.В., третьої особи [PERSON], дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Зміст права власності, згідно зі ст. 317 Цивільного кодексу України, складають повноваження володіння, користування, та розпорядження об'єктом права власності. Перелічені повноваження безпосередньо пов'язані з іпотекою у зв'язку з тим, що права передачі майна в іпотеку, користування заставленим майном та володіння складають зміст права власності і здійснюються з врахуванням положень інституту права власності та речових прав. Цивільним кодексом України закріплено принцип належності майна певним особам -власникам, який визначає порядок придбання майна у власність, зміст, обсяг і способи здійснення повноважень власника, встановлює способи охорони та захисту власності. Інститут застави, якою є іпотека, зокрема, визначає порядок позбавлення права власності заставодавця, порядок реалізації заставленого майна, можливість передання його у власність заставодержателю у разі невиконання боржником основного зобов'язання, тобто приведене стосується заставних правовідносин. Судом встановлено, що 19 жовтня 2007 року, між Закритим акціонерним товариством «Про Кредит Банк» (правонаступником якого виступає Публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк») та [PERSON], укладено Договір іпотеки №3195-ІД 01. (а.с.23-24) Відповідно до предмету договору, Іпотекодавець передає, а Іпотекодержатель приймає в іпотеку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS]. Об'єкт нерухомого майна - квартира [ADDRESS], належить на праві приватної власності [PERSON] на підстав Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Капелька Н.М. 12 вересня 2001 року, за реєстровим номером №4-8712, право власності за [PERSON] зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації 18 вересня 2001 року в реєстровій книзі №д.281-21 за реєстровим №832. З 21 жовтня 2005 року [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 21 жовтня 2005 року (актовий запис №2129). (а.с.7) [INFO] року народився [PERSON], відповідно до свідоцтва про народження дитини батьками записані: - батько - [PERSON], мати - [PERSON]. (а.с.8) Зі змісту статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Власник майна, згідно зі ст. 391 Цивільного кодексу України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтями 156 ЖК Української РСР та 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, яка є обов'язковою для всіх судів. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті). Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний право чин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3,15,16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. За змістом ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна. Отже, у разі вчинення правочину стосовно нерухомого майна (договір дарування), право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-392цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів. Згідно із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10 лютого 2016 року у справі № 6-3005цс15, передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору. Згідно із ч. 6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Таким чином, укладення батьками правочинів, предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено ст. ст. 203, 215 ЦК України. Вирішуючи спори щодо захисту прав дітей під час укладення договорів, суди повинні в кожному конкретному випадку перевіряти право користування житловим приміщенням дитиною, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі, серед яких зазначена й дитина) та на законі (ст. 405 ЦК України). Відповідно до ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Частиною 1 ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. За змістом цієї статті право членів сім'ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру) в особи, членами сім'ї якої вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Вирішуючи питання про визнання недійсним договору іпотеки та правильне застосування до спірних правовідносин ст. 405 ЦК України, ч. 2 ст. 177 СК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст. ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» і ст. ст. 203, 215 ЦК України, необхідно установити з якою метою придбавалася квартира, яка є предметом іпотеки (поліпшення житлових умов сім'ї), чи була ця квартира єдиним житлом її сім'ї, чи є у сім'ї інше житло, а також чи відчужено квартиру, у якій сім'я проживала до цього. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-2918 цс 15 від 16 березня 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Згідно з ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Як роз'яснено у п. 44 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року за № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно зі ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Отже, у разі вчинення правочину стосовно нерухомого майна (договір іпотеки), право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою. Як з'ясовано судом, підтверджується наявними у справі доказами, об'єкт нерухомого майна - квартира [ADDRESS], що є предметом іпотеки, належить на праві приватної власності [PERSON] на підстав Договору купівлі-продажу квартири від 12 вересня 2001 року, на час укладання іпотечного договору малолітня дитина - [PERSON], [INFO] року, враховуючи його вік, проживав разом з матір'ю [PERSON] за місцем знаходженням іпотечного майна, факт реєстрації [PERSON] за адресою вищевказаної квартири підтверджується довідкою ЖРЕО №403 від 17.06.2015 року. (а.с.15) Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 2 ст. 58 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. На підтвердження факт проживання відповідача [PERSON] разом з малолітньою дитиною за місцезнаходженням іпотечного майна до суду надано наступні докази: амбулаторна карта малолітнього [PERSON], [INFO], який проживає за адресою: [ADDRESS], який з моменту народження по теперішній час обслуговується в Комунальному некомерційному підприємстві «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Дніпровського району у м. Києві», оригінал даного документу оглянутий в судовому засіданні та в ксерокопії долучений до справи (а.с.204-218); довідками Спеціалізованої школи №89 Печерського району міста Києва про навчання [PERSON] з 01 вересня 2012 року по теперішній час в цьому навчальному закладі, де є дані про місце його проживання за вказаною адресою. Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. (ст.63 Цивільного процесуального кодексу України) На підтвердження факту проживання малолітнього [PERSON] разом з його батьками за місцезнаходженням іпотечного майна, за клопотанням представника позивача, в судовому засідання допитані свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які підтвердили той факт, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] з моменту народження по теперішній час за цією ж адресою разом з матір'ю проживає малолітня дитина [PERSON], ці обставини відомі свідкам особисто, які обізнані щодо сімейного стану [PERSON], відвідували її за місцем проживання, в свою чергу свідки [PERSON] та [PERSON] є мешканцями будинку [ADDRESS] практично щодня зустрічають з родиною [PERSON], малолітня дитина [PERSON] зростає на їх очах, сумнівів щодо фактичного місця проживання дитини разом з батьками у свідків не виникає. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що на момент укладення договору іпотеки малолітня дитина [PERSON], [INFO], з урахуванням його віку на дату укладання оспорюваного договору, мав право користування квартирою, яка передана в іпотеку, що призводить до порушення його права на житло згідно з положеннями ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей». Виходячи з встановлених судом обставини, які підтверджують передачу в іпотеку нерухомого майна, право користування яким на час укладення оспорюваного договору мала малолітня дитина, без погодження в установленому законом порядку з органом опіки та піклування, дає підстави суду визнати недійсним Договір іпотеки №3195-ІД 01 від 19 жовтня 2007 року, укладений між Закритим акціонерним товариством «Про Кредит Банк» (правонаступником якого виступає Публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк») та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколенко В.М., зареєстрований в реєстрі за №6971, з підстав, визначених статтями 203, 215 Цивільного кодексу України. Згідно ч.2 ст.11, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно - гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Декларацією прав дитини (ст.4) визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а ст.3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, зобов'язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON], який діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON], до [PERSON], Публічного акціонерного товариства «ПроКредитБанк», треті особи: Орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд присуджує стягнути з [PERSON] та Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 487 грн. 20 коп., в рівних частках по 243 грн. 60 коп. з кожного відповідача, які сплачено позивачем за подання позову до суду, що підтверджується оригіналом платіжного документа. (а.с.1) Враховуючи викладене та

Outcome: approved