Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-17 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 08.05.2018 року близько 13:00 год. [PERSON] , керуючи автомобілем FORD FIESTA, державний реєстраційний номер [NUMBER] , по вул. Сурікова в м. Ужгороді, порушив п. 16.11 Правил дорожнього руху, в результаті чого завдав механічних пошкоджень належному позивачу транспортному засобу - легковому автомобілю марки КІА SORENTO, державний реєстраційний номер [NUMBER] . Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарптської області № 308/5124/18 від 25.06.2018 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідальність відповідача була застрахована полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів Страхової компанії «Княжа Вієнна Іншуранс груп» серії АК № 8184178 від 13.01.2018 року. На підставі зазначеного страхового поліса 11.07.2018 року позивач отримав від страховика відповідача відшкодування у розмірі 38 092,91 гривень. Ця сума лише частково покрила його фактичні витрати на ремонт автомобіля, позаяк фактична вартість завданих йому від вказаного ДТП прямих матеріальних збитків склала 87 890 гривень. Звернувшись до відповідача з проханням відшкодувати йому різницю між страховим відшкодуванням та фактично понесеними збитками, позивач отримав відмову, яку [PERSON] мотивував тим, що його відповідальність застрахована. За таких обставин позивач просить стягнути з відповідача 170 732,26 гривень, з яких 49 797,09 гривень майнової шкоди, 12 767,91 неустойки, 2 973,43 гривень річних, 5 193,83 грн інфляційних втрат, 100 000 грн моральної шкоди. Відповідач [PERSON] подав відзив на позов, у якому зазначив, що вимоги позивача повинні бути адресовані страховику, з огляду на те, що вони не перевищують суму страхового ліміту в розмірі 100 000 гривень, додав, що претензії позивача щодо розміру страхового відшкодування не можуть бути адресовані відповідачу, крім того, позивач не надав доказів щодо додаткового огляду та проведення додаткової товарознавчої експертизи, як і не надав доказів того, що з приводу вказаного питання [PERSON] звертався до страховика і йому було у цьому відмовлено, не навів розмежування придбаних старих чи нових деталей. Також, представник відповідача вказав на те, що [PERSON] не скористався правом на призначення експертизи судом, а отже його суб`єктивні припущення щодо розміру матеріального збитку не узгоджуються з положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України, оскільки обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Разом з цим, представник відповідача стверджує, що ремонтна калькуляція не може бути достовірним доказом у справі, так як є частиною товарознавчого дослідження невідомого суб`єкта оцінювальної діяльності, не підписана та не ідентифікована жодними відомостями, які мають значення для справи. Окрім цього, у відзиві відповідач визнав вимоги щодо стягнення з нього моральної шкоди, у розмірі 10% від суми 38 092,91 гривні матеріального збитку, оскільки суму в 100 000 гривень вважає безпідставно завищеною та такою, що не відповідає розміру матеріальних втрат, і практично втричі перевищує таку суму. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, однак представник позивача подала заяву, в якій не заперечувала щодо розгляду справи у письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами та просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, однак представник відповідача подав заяву, в якій не заперечив щодо розгляду справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарптської області № 308/5124/18 від 25.06.2018 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 гривень. З ремонтної калькуляції автомобіля марки KIA SORENTO, державний номерний знак [NUMBER] , від 17.05.2018 року № 18-161954 вбачається, що станом на дату оцінки 17.05.2018 року загальна вартість ремонту даного транспортного засобу становить 75 955,17 гривень, яка після вирахування зношення запчастин складає 39 092,91 гривень. З експрес накладної № 59000347838611 від 03.07.2018 року вбачається, що відправником [PERSON] відправлено вантаж вагою 276,5 кг, опис - інші запчастини, оголошена вартість 9600, за доставку сплачено 1482 гривні. З документу-квитанції на переказ готівки ТОВ «Пост фінанс» за № 189380029 від 09.07.2018 року вбачається, що позивач здійснив переказ коштів у розмірі 1482 гривень на користь отримувача - ТОВ «Нова пошта». З заяви на переказ готівки ТОВ «Пост фінанс» за № 690038231 від 09.07.2018 року вбачається, що позивач здійснив переказ грошових коштів у розмірі 8190 гривень на користь гр. [PERSON] . В акті виконаних робіт № 03/001/09/18 ФОП [PERSON] від 03.09.2018 року зазначено найменування матеріалів: фарби, лаку, ґрунтовки, розчинника, витратних матеріалів на загальну суму 12 860 гривень, їх роздрібна ціна та кількість, а також найменування робіт щодо фарбування з підготовчими роботами, витяжки та рихтовки рами, заміни (капоту з решіткою, петелі, крил, фар та телевізора) на загальну суму 45 940,00 гривень. Окрім цього в акті зазначений транспортний засіб позивача. З розрахункової квитнації СГ [PERSON] № [NUMBER] серії ББАЗ від 03.09.2018 року вбачається, що загальна вартість роботи з матеріалами становить 58 800 гривень. Витягом з реєстру платників єдиного податку, свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, відповідної виписки з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] підтверджено, що він є фізичною особою-підприємцем та надає відповідні послуги з технічного обслуговування та ремонту автотранспорту та перебуває у 2-ій групі платника єдиного податку зі ставкою 20 відсотків до розміру мінімальної заробітної плати без реєстрації ПДВ. З квитанції магазину СТО ПрАТ «Закарпаття-Авто» від 01.10.2018 року вбачається, що за діагностику окремих елементів електрообладнання сканером позивач сплатив 450 гривень (з врахуванням ПДВ). З акту виконаних робіт № ЗН-0000010 від 01.10.2018 року ПрАТ «Закарпаття-Авто», встановлено, що платником є гр. [PERSON] щодо автомобіля КІА SORENTO, державний реєстраційний номер [NUMBER] , сума до сплати за діагностику окремих елементів електрообладнання сканером становить 450 гривень (з яких 75 гривень ПДВ). З рахунку-фактури № СЧ-0000074 від 22.10.2018 року вбачається, що вартість датчика тиску повітря становить 2184 гривні (з яких ПДВ - 364 гривні). Квитанцією «Приватбанку» від 31.10.2018 року за № 0.0.1173336573.1 позивачем оплачено товари та послуги згідно рахунку-фактури № СЧ-0000074 від 22.10.2018 в розмірі 2184,00 гривні. Розрахунковими квитанціями за № 007426, №007427, 007428 ПП [PERSON] від 17.10.2018 року, підтверджено перерахунок сум в розмірі 5200, 8100, 3300 гривень відповідно, по наступним деталям: підкришок - 2 шт., фара - 2 шт., капот, решітка, передній бампер. Згідно з розрахунком, наданим позивачем, розмір пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 08.07.2019 року по 07.07.2019 року складає 12 767,91 гривень; відсотків за користування грошовими коштами - 2 973,43 гривні; інфляційних збитків - 5 193,83 гривні. Крім цього, у ході розгляду справи судом встановлено, що 06.07.2018 року гр. [PERSON] , яка є потерпілою, написала та підписала заяву на виплату, де погодилася із вартістю відновлювального ремонту, а саме з тим, що розрахунок страхового відшкодування може бути здійснено з вирахуванням величини фізичного зносу. Згідно з платіжним дорученням № 3РО50034 від 11.07.2018 року, УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» виплатила [PERSON] 38 092,91 гривню згідно з страховим актом №180000161954 від 10.07.2018 року без ПДВ. Оцінивши докази, зібрані та досліджені у ході судового розгляду справи у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Збитками є фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущена вигода. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення особою свого порушеного права. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі N 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Водночас, зі змісту даної статті вбачається, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). При цьому, згідно з п. 1.3 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», під потерпілими розуміють юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу. Пунктом 1.4 зазначеного закону встановлено, що особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. З вищевказаних норм вбачається, що обов`язок щодо сплати різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою виникає у особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, тільки тій особі, майну якої заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу. Водночас, матеріали позовної заяви не містять будь-яких доказів того, що позивач є особою, якій завдана шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Так, право на відшкодування майнової шкоди, завданої майну фізичних та юридичних осіб, має власник (частина третя статті 386 ЦК України) та/або особи, які мають речове право на чуже майно (статті 396 ЦК України). Як роз`яснено в пункті 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», враховуючи, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб). При цьому, як вбачається з матеріалів справи, позивач посилаючись на те, що він керував автомобілем марки КІА SORENTO, державний реєстраційний номер [NUMBER] , який отримав пошкодження внаслідок ДТП, що мала місце з вини відповідача, не надав жодного доказу, який підтверджує дану обставину. З наданих [PERSON] документів взагалі не вбачається, хто є власником даного автомобіля, чи мав на відповідній правовій підставі останній право керувати та користуватися ним, володіти ним на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право). Суду не надано жодного доказу, за яким у [PERSON] виникло право вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, завданої легковому автомобілю «КІА SORENTO», державний реєстраційний номер [NUMBER] , який отримав пошкодження внаслідок ДТП, що мала місце з вини [PERSON] . Слід врахувати, що позивачем не надано підтвердження правомірності управління даним автомобілем, станом на час ДТП, та перевірки її наслідків. Зокрема, не надано посвідчення водія [PERSON] на право керування транспортним засобом відповідної категорії - автомобілем «КІА SORENTO», державний реєстраційний номер [NUMBER] , свідоцтва про реєстрацію вищевказаного транспортного засобу, чинного, на момент дорожньо-транспортної пригоди страхового полісу про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса щодо даного автомобіля. Так, обов`язок водія транспортного засобу мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом, реєстраційний документ на транспортний засіб, чинний страховий поліс визначений у пункті 2.1 Правил дорожнього руху України. Зазначена обставина має істотне значення, оскільки без вказаних документів водій не має права управляти транспортним засобом. Натомість, із заяви про виплату, адресованої Голові Правління ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», вбачається, що заявником та потерпілим, згідно з страховим полісом, є гр. [PERSON] . У заяві міститься підпис даної громадянки та зміст майнової вимоги, в якій остання повідомила, що шкоду завдано саме належному їй автомобілю КІА SORENTO, державний реєстраційний номер [NUMBER] . До того ж, страхова виплата відповідно до платіжного доручення № 3РО50034 від 11.07.2018 року у розмірі 38 092,91 гривень була виплачена саме зазначеній громадянці. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено, що саме у нього виникло право вимоги щодо відшкодування шкоди, завданої відповідачем внаслідок ДТП, що мала місце 08.05.2018 року. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій Приписами ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України, визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена. Враховуючи, що позивач пред`являючи вимоги щодо відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, не довів належними, допустимими доказами, що він на відповідній правовій підставі керував та володів автомобілем, який отримав пошкодження, внаслідок дій відповідача, і як наслідок не довів, що саме у нього виникло право вимоги про відшкодування такої шкоди, а також враховуючи, що згідно з наявними у матеріалах справи доказами, потерпілим у даному деліктному зобов`язанні, виступає гр. [PERSON] , яка є власником автомобіля, однак, не є позивачем у справі, що підтверджується відповідними наявними у справі доказами, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача судового збору та витрат на послуги адвоката також не підлягають задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed