Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі по тексту - відповідач 1, ТОВ «Кей-Колект» та Акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі по тексту - відповідач 2, АТ «УкрСиббанк» про визнання договорів недійсними. Позовні вимоги мотивовані тим, що 24 травня 2007 року між ним та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №11159339000, згідно якого позивач отримав кредит в сумі 119 000,00 швейцарських франків з кінцевим строком повернення кредиту до 17 травня 2028 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №11159339000 між позивачем та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки №55256 від 24.05.2007 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. 12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №1, за яким банк передав, а ТОВ «Кей-Колект» прийняв у власність права вимоги, в тому числі і за договором про надання споживчого кредиту від 24.05.2007 №11159339000. 12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, за яким ПАТ «УкрСиббанк» передав, а ТОВ «Кей-Колект» прийняв права вимоги, в тому числі і за договором іпотеки №55256 від 24.05.2007р. Цього ж дня між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, серія та номер 5207-5208 від 12.12.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Саєнко Е.В. Позивач вважає, що на момент укладення договору факторингу існували обмеження щодо виникнення договірних зобов`язальних відносин між сторонами в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників-фізичних осіб. Окрім того, позивач стверджує, що ТОВ «Кей-Колект» не має ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями, внаслідок чого оскаржувані договори є нікчемними. Доказом є лист Національного банку України від 23.10.2018 року №27-0006/56711. Відносно оспорювання договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки позивач вважає його недійсним внаслідок недійсності договору факторингу. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 28.11.2018 року цивільну справу за позовом [PERSON] до ТОВ «Кей-Колект», ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договорів недійсними передано за підсудністю до Дарницького районного суду м. Києва. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судовими справами між суддями від 13 червня 2019 року дану цивільну справу передано судді Каліушку Ф.А. Ухвалою суду від 09 липня 2019 року відкрито провадження у справі, залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Морозову Світлану Володимирівну (м. Київ, вул. Велика Житомирська, 6/11) та приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Саєнко Еліну Володимирівну (Київська область, м. Обухів, вул. Малишка, 9). 18 вересня 2019 року ТОВ «Кей-Колект» було подано відзив на позовну заяву, який був прийнятий судом та долучений до матеріалів справи. Відповідно до даного відзиву відповідач 1 повідомив, що позивач не є стороною оспорюваних договорів та не надав жодних доказів того, які його права або інтереси порушено. Крім того, відповідач 1 зауважує, що Цивільний кодекс України (далі по тексту - ЦК України) не обмежує передачу прав кредитора у зобов`язанні категорією боржників, право вимоги до яких відступається за договором факторингу. 08.12.2011 року ТОВ «Кей-Колект» було зареєстровано як фінансова установа, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи. Статтею 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлено обов`язку фінансовим установам здійснювати операції з надання послуг факторингу на підставі відповідної ліцензії. 26 вересня 2019 року АТ «УкрСиббанк» було подано відзив на позовну заяву, який був прийнятий судом та долучений до матеріалів справи. У відзиві відповідач 2 повідомляє, що 24.11.2018 року було проведено державну реєстрацію змін до установчих документів юридичної особи Відповідача, а саме зміну типу товариства із публічного акціонерного товариства на приватне акціонерне товариство та зміну найменування Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРСИББАНК». По суті відзиву вважає, що правочини є правомірними, оскільки закон не обмежує передачу прав кредитора у зобов`язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором. ТОВ «Кей-Колект» є суб`єктом підприємницької діяльності та зареєстроване як фінансова установа і має право здійснювати фінансові послуги з факторингу. Виходячи із правового аналізу статті 1, частин першої, другої, четвертої статті 5 Декрету № 15-93 право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «Кей-Колект» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначений перелік видів діяльності, які потребують ліцензування. До такої діяльності надання факторингу не відноситься. Ухвалою суду від 19 грудня 2019 було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , третя особа 3). 30 січня 2020 року третьою особою 3 подано пояснення на позовну заяву, які були прийняті судом та долучені до матеріалів справи. В поясненнях третя особа 3 повідомляє, що 31.01.2019 року між ним та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого останній набув право власності на квартиру [ADDRESS] . Позивач зазначає своєю адресою місця проживання вказану вище адресу, однак за вказаною адресою ні проживає, ні перебуває. В квартирі зареєстрована одна особа з 01.02.2019 року - [PERSON] . Крім того, позивач не зазначає в чому полягає порушення його права оскаржуваними правочинами, як це закріплено в ст. 15 ЦК України. Закон не обмежує передачу прав кредитора у зобов`язанні категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором. В судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, однак представник позивача надав до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутність. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач 1 ТОВ «Кей-Колект» в судове засідання свого представника не направив, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило. Представник відповідача 2 АТ «УкрСиббанк» Люта В.В. в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила суд відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Представник третьої особи - Деніса І.В. в судовому засіданні також заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, просив відмовити у позові. Треті особи 1 та 2 - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Саєнко Еліна Володимирівна, своїх представників до суду не направили, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду невідомі. Клопотання про відкладення розгляду справи та інших заяв з процесуальних питань від них до суду не надходило. Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив обставини та дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач за позовом уклав з Відповідачем 2 договір про надання споживчого кредиту №11159339000 від 24.05.2007 року на суму 119 000,00 швейцарських франків. На забезпечення вказаного вище договору між Відповідачем 2 та позивачем було укладено договір іпотеки №55256 від 24.05.2007 року. 12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу №1, відповідно до якого було відступлено право вимоги в тому числі і за договором про надання споживчого кредиту №11159339000 від 24.05.2007 року. 12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В., зареєстровано в реєстрі за №5207-5208, відповідно до якого було відступлено право вимоги в тому числі і за договором іпотеки №55256 від 24.05.2007 року. Спір між сторонами виник з приводу наявності правових підстав для визнання недійсними договору факторингу №1 від 12.12.2011 року та договору відступлення права вимоги від 12.12.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В., зареєстровано в реєстрі за №5207-5208. Позовна заява мотивована тим, що оспорюваний договір факторингу суперечить вимогам законодавства, чинного на момент його укладення, зокрема, пункту 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231, оскільки фінансові операції з набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне у майбутньому, до боржників-фізичних осіб не відносились до фінансової послуги факторингу. Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтями 6, 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України). Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Тлумачення глави 73 ЦК України свідчить, що за договором факторингу може відступатися право грошової вимоги до будь-якого боржника. Тобто, додаткових вимог щодо правового статусу боржника не закріплюється, а тому ним може бути будь-який учасник цивільних відносин. Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Частиною першою статті 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно зі статтею 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відповідно до статті 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмежень. Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов`язаного з цим ведення обліку грошових вимог та пред`явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15квітня 2019 року у справі №459/2735/17 (провадження № 61-1822св19) зроблено висновок, що «Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», на недотримання якого посилається позивач як на підставу недійсності договору факторингу, прийнято на підставі пункту 6 частини першої статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг. Тобто, підпункт 2 пункту 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб`єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб`єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою). Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 вказаного розпорядження.». Враховуючи викладене, розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами договору факторингу від 12.12.2011 року при його вчиненні, отже не може впливати на правомірність вказаного договору. Звертаючись до суду із позовними вимогами, позивач просив суд визнати недійсним договір факторингу з огляду на відсутність у ТОВ «Кей-Колект» ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями. Судом встановлено, що ТОВ «Кей-Колект» є фінансовою установою, яка відповідно до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи № 300 серія ФК, виданої Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України 08 грудня 2011 року, надає такий вид фінансової послуги як факторинг. Відповідно до частин першої, другої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Аналіз статті 1, частин першої, другої, четвертої статті 5 Декрету № 15-93 дає підстави вважати, що право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «Кей-Колект» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії. Згідно до ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначений перелік видів діяльності, які потребують ліцензування. До такої діяльності надання факторингу не відноситься. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року в справі № 755/12702/16-ц (провадження № 61-28925св18) вказано, що «відсутність у юридичної особи ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог щодо визнання договору факторингу частково недійсним, адже ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, проте право вимоги за кредитним договором, яке переходить до юридичної особи за договором факторингу не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії». Посилання позивача як на доказ відсутності статусу у ТОВ «Кей-Колект» фінансової установи на лист НБУ від 23.10.2018 року №27-0006/56711, суд розцінює критично, оскільки листом зазначено, що «кваліфікувати чи є ТОВ «Кей-Колект» фінансовою установою Національний банк України не має правових підстав». На підставі досліджених доказів суд прийшов до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження заявлених позовних вимог, тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ТОВ «Кей-Колект» та АТ «УкрСиббанк», за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Морозової Світлани Володимирівни, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Саєнко Еліни Володимирівни та [PERSON] , про визнання договорів недійсними, слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує ст. 141 ЦПК України та відмову в задоволенні позову в повному обсязі, у зв`язку з чим понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed