Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суд із позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою за [ADDRESS] шляхом вселення та зобов`язання відповідача не чинити перешкод в користуванні квартирою. В обґрунтування вимог позивач вказує, що він зареєстрований та проживав у квартирі за [ADDRESS] . Дана квартира належала його братові [PERSON] . Згідно протоколу проведення електронних торгів за № 329834 від 02 травня 2018 року відбулись торги з продажу спірної квартири та переможцем торгів визнано [PERSON] . На даний час право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] 08 червня 2018 року він у присутності відповідача та ще двох осіб був примусово виселений із спірного житла. Відповідачем здійснено заміну замків у квартирі. 05 липня 2018 року він звернувся із заявою про вчинення кримінального правопорушення та згідно ухвали слідчого судді внесено відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення. З часу виселення із спірної квартири він позбавлений можливості проживати ній, іншого житла у нього не має та він змушений проживати у родичів, знайомих. Посилаючись на наведене та те, що він як особа, яка користувалась спірною квартирою має право вимагати усунення перешкод в її користуванні, просив задовольнити позов. 02 квітня 2019 року відповідач подав зустрічний позов до [PERSON] про позбавлення останнього права користування квартирою за [ADDRESS] . В обґрунтування вимог зазначив, що він є власником спірної квартири, яку придбав на електронних торгах. Як з`ясувалось пізніше, спірна квартира була передана на торги у зв`язку з невиконанням рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором укладеним між АК банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] Дана квартира виступала забезпеченням виконання договору кредиту. При цьому, кредит надавався [PERSON] саме на придбання спірної квартири. Посилаючись на те, що він є власником квартири, а право відповідача на користування квартирою було похідних від права власності попереднього власника, вважає, що відповідач втратив право користування нею. Окрім того, відповідач вказане житло залишив добровільно, по даний час не проживає за даною адресою, не користується нею та будь-якої часті у утриманні житла не приймає. [PERSON] подав відзив на зустрічний позов. Вважає вимоги за зустрічним позов безпідставними та необґрунтованими. Він проживав та був зареєстрований за даною адресою, іншого житла у нього не має. [PERSON] як новий власник квартири будь-якої письмової вимоги про звільнення спірної квартири йому не надавав. Вважає, що задоволення вимог за зустрічним позовом призведе до надмірного втручання у його права оскільки нагальної суспільної необхідності у цьому не має. Відповідачем у зустрічному позову не вказано для чого потрібно йому житло для проживання чи для здачі в оренду, адже він також може запропонувати йому укладення договору найму житла на вигідних умов. Крім того, на спірну квартиру поширюються вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Посилаючись на наведене, просив відмовити у задоволенні зустрічного позову. Ухвалою суду від 28 січня 2019 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 03 квітня 21019 року, занесеною до протоколу судового засіданні, зустрічний позов [PERSON] прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднано вимоги в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою суду занесеною до протоколу судового засідання від 17 травня 2019 року, за клопотанням позивача залучено до участі у справі як третю особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, колишнього власника спірної квартира [PERSON] . Ухвалою суду від 16 серпня 2019 року, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. У судовому засіданні позивач та його представник адвокат Терлюк О.Я. первісний позов підтримали, зіславшись на доводи викладені у ньому Щодо задоволення зустрічного позову заперечили. Відповідач [PERSON] заперечив щодо задоволення первісного позову з підстав викладених у зустрічний позовній заяві, яку підтримав та просив задовольнити. Третя особа [PERSON] підтримав первісний позов та просив задовольнити. Судом встановлено, що 18 травня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі банк) та [PERSON] укладено договір кредиту за № 770/42-27-07, згідно умов якого банк надав [PERSON] у кредит грошові кошти у розмірі 8000 доларів США, із сплатою 12,5 % річних, з кінченим терміном погашення боргу до 10 травня 2022 року. Згідно умов п. 1.2 договору встановлено, що кредит надавався на придбання квартири за [ADDRESS] . В забезпечення виконання умов договору кредиту 18 травня 2007 року між банком та [PERSON] укладено іпотечний договір, згідно умов якого [PERSON] передав банку в іпотеку у якості забезпечення виконання умов договору кредиту однокімнатну квартиру за [ADDRESS] , право власності на яку виникло в [PERSON] на підставі договору -купівлі-продажу від 18 травня 2007 року посвідченого приватним нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за № 1422. Заочним рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18 вересня 2018 року стягнуто із [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за Договором кредиту №770/42-27-07 від 18 травня 2007 року в сумі 9716 доларів США 72 центи, що за курсом НБУ станом на 11.06.2015 становить 205541грн.06 коп., з яких: сума заборгованості за кредитом - 6449,91 доларів США, що еквівалентно 136 437,07 грн.; сума заборгованості за відсотками 2075,65 доларів США, що еквівалентно становить 43 907,01 грн.; пеня за несвоєчасне повернення кредиту 899,26 доларів США, що еквівалентно становить 19022,29 грн.; пеня за несвоєчасне повернення відсотків 291,90 доларів США, що еквівалентно становить 6174,69 грн. Вирішено питання судових витрат. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 18 вересня 2018 року задоволено заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення суду, скасовано заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18 березня 2016 року та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. У Єдиному державному реєстрі судових рішень за реєстраційним номером 83608813 номер справи 607/19368/15-ц міститься рішення Тернопільського міськрайонного суду від 09 серпня 2019 року про стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованості за Договором кредиту №770/42-27-07 від 18 травня 2007 року в сумі 9716 доларів США 72 центи, що за курсом НБУ станом на 11.06.2015 року становить 205 541 (гривня 06 коп., з яких: сума заборгованості за кредитом - 6449,91 доларів США, що еквівалентно 136 437,07 грн.; сума заборгованості за відсотками - 2075,65 доларів США, що еквівалентно становить 43 907,01 грн.; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 899,26 доларів США, що еквівалентно становить 19 022,29 грн.; пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 291,90 доларів США, що еквівалентно становить 6174,69 грн.і вирішено питання судових витрат. Вказані обставини визнали сторони в судовому засіданні. Згідно протоколу проведення електронних торгів за № 329834 від 02 травня 2018 року ДП «Сетам» встановлено, що при виконанні рішення суду від 18 вересня 2018 року, відбулись торги з реалізації однокімнатної квартири за [ADDRESS] , переможцем визначено [PERSON] 06 червня 2018 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. на підставі акта державного виконавця пр. реалізацію предмета іпотеки та відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» видано свідоцтво, яким посвідчено, що [PERSON] належить на праві власності квартира за [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом виданим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. від 06 червня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № [NUMBER]. Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 126635097 від 06 червня 2018 року встановлено, що квартира за [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва за № [NUMBER] від 06 червня 2018 року. В судовому засіданні сторони визнали той факт, що позивач не проживає у спірній квартирі, яку залишив самостійно на прохання [PERSON] . В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того факту, що позивач був примусово виселений із спірної квартири. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши та оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, вважає, що первісний позов не підлягає до задоволення, а зустрічні позовні вимоги є підставними, виходячи із наступного. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях( ч. 6 ст. 81 ЦПК). Правом власності, згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, належить права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України). Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України. Положеннями ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР слід дійти до висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті). У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Встановлено, що власником спірної квартири був [PERSON] , який набув вказане житло за рахунок отриманих у кредит коштів, згідно договору кредиту. Спірна квартира передана [PERSON] в іпотеку банку. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором, рішенням суду стягнуто з позичальника [PERSON] достроково заборгованість за договором кредиту. У подальшому, під час виконання рішення суду про стягнення заборгованості, спірна квартира була продана на електронних торгах як предмет іпотеки, яку придбав [PERSON] Позивач [PERSON] проживав та користувався спірною квартирою зі згоди рідного брата, колишнього власника [PERSON] Доказів того, що [PERSON] та [PERSON] вели спільне господарство, проживала однією сім`єю і позивач був членом сім`ї [PERSON] суду не надано. Згідно з вимогами ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є , у тому числі право володіння та право користування (сервітут). В силу вимог ч. 1 ст. 401 ЦК право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ст. 402 ЦК). Отже право користування квартирою у [PERSON] виникло на підставі сервітуту та було похідним від права власності попереднього власника. Відповідно до вимог частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Згідно приписів пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. [PERSON] користувався спірною квартирою під час дії сервітуту. На даний час власником спірного майна є [PERSON] , прилюдні торги не визнані недійсними та реєстрація права власності за [PERSON] не скасована. [PERSON] не є власником та наймачем спірної квартири, не є членом сім`ї [PERSON] у розумінні сімейного законодавства, після набуття права власності на спірну квартиру [PERSON] , самостійно у добровільному порядку залишив її. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту примусового виселення позивача із спірної квартири. Таким чином, обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, на даний час позивач не проживає за даною адресою, а тому правових підстав для вселення [PERSON] у дану квартиру не має. Зазначеного висновку й дійшов Верховний Суд України у постанові № 6-158цс14. Більше того, судом встановлено, що вказана квартира була придбана за рахунок коштів отриманих у кредит та виступала забезпеченням виконання зобов`язання за кредитним договором. Згідно умов п. 2.1.4 договору іпотеки від 18 травня 2007 року, сторони погодили, що іпотекодавець зобов`язаний без письмової згоди банку, що оформляється додатковою угодою, не відчужувати предмет іпотеки, не передавати його у спільну діяльність, оренду, користування, а також не обтяжувати його будь- яким іншим зобов`язанням . Відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя передавати предмет іпотеки в спільну власність, лізинг, оренду, користування тощо. Разом з тим, попередній власник спірної квартири, після укладення договору іпотеки 02 серпня 2007 року зареєстрував у даній квартирі позивача [PERSON] без згоди банку. Доказів отримання на це згоди банку суду не надано. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, приймаючи до уваги те, що [PERSON] є власником спірної квартири, доказів оспорення його права власності не встановлено, обставини, які були підставою для встановлення сервітуту позивача, припинились, суд вважає, що правових підстав для вселення [PERSON] у спірну квартиру не має, а [PERSON] слід усунути перешкоди в користуванні майном шляхом позбавлення [PERSON] права користування квартирою за [ADDRESS] . Суд не приймає до уваги посилання [PERSON] та його представника на положення статті 47 Конституції України, статті 109 ЖК Української РСР, оскільки вказані норми містять загальні норми, які забезпечують гарантії громадян на виселення із займаного житлового приміщення лише з підстав, встановлених законом. Необґрунтованими та такими, що суперечать вимогам ст.ст.316, 317, 319, 321, 383 ч.1, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст.64 ч.2, 156 ч.1 Житлового кодексу України, ст.41 Конституції України суд вважає й заперечення [PERSON] та його представника в частині порушення його конституційного права на житло та неможливості виселення його з квартири без надання іншого жилого приміщення. Відсутність у відповідача іншого житла не може мати наслідком обмеження прав позивача у володінні, користуванні і розпорядженні своїм майном. Окрім цього, предметом спору не є виселення із спірного житлового приміщення, адже позивач самостійно залишив дану квартиру, у зв`язку із набуттям [PERSON] права власності на неї. Посилання [PERSON] на тривале проживання у квартирі, відсутність іншого житла не є підставою для набуття права користування спірним жилим приміщенням, яке винило на підставі сервітуту. Суд не приймає до уваги посилання позивача та його адвокат на висновки викладені у постанові Верховного суду від 21 серпня 2019 року у справі за № 569/4373/16ц, оскільки обставини справ не є тотожними та мають різне правове регулювання. Згідно з вимогами ч. 6 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням зустрічного позову, з [PERSON] в користь [PERSON] слід стягнути сплачений судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved