Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщення, а саме квартирою [ADDRESS]. Свій позов [PERSON] мотивує тим, що на підставі договору купівлі продажу від 15 січня 1991 року йому належить квартира [ADDRESS]. У вищевказаному житлі зареєстрована, але фактично не проживає з 2003 року, його колишня дружина - [PERSON]. В добровільному порядку відповідач не бажає знятись з реєстрації. Ніяких домовленостей між позивачем та відповідачем щодо користування належним позивачу будинком не має. В с у д о в о м у з а с і д а н н і : позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. При цьому не заперечував, що квартиру [ADDRESS] було придбано під час перебування його, [PERSON], у шлюбі з [PERSON]. Також не заперечував і пояснень відповідача в судовому засіданні. Відповідач [PERSON] позов не визнала посилаючись на те, що 23.10.1980 року сторонами у справі був укладений шлюб (на підтвердження пояснень в цій частині надала суду копію свідоцтва від 23.10.1980 року, серії [NUMBER], про укладення шлюбу). 25.08.1999 року шлюб був розірваний. Під час перебування у шлюбі, а саме 15.01.1991 року, за спільні кошти було придбано 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS]. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши докази по справі у їх сукупності суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав: в обґрунтування підставності звернення до суду позивач посилається на ст.405 ч.2 ЦК України, положеннями якої передбач ається, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. По справі судом встановлено, що 23.10.1980 року між сторонами укладено шлюб, який розірвано 25.08.1999 року. 15.01.1991 року, під час перебування у шлюбі, сторони придбали 1/2 частину житлового будинку за адресою [ADDRESS] (на час судового розгляду - квартира [ADDRESS]). Згідно припису ч. 1 ст. 22 КпШС (нормами саме цього Закону врегульовувалися виниклі між сторонами спірні правовідносини) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Отже, за встановлених судом фактичних обставин - квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю сторін. Відповідно до положеньч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. А згідно з вимогами ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника, та місцезнаходження майна, само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу, а майно яке було набуте в період шлюбу являється спільною сумісною власністю подружжя, незалежно від того за ким зареєстроване право власності на вказане майно. За таких фактичних обставин посилання позивача на ст.405 ЦК України є безпідставним, судом не встановлено порушення прав свобод та інтересів позивача, які підлягають судовому захисту - що свідчить про відсутність правових підстав для ухвалення судового рішення про задоволення заявлених [PERSON] позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed