Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-28 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулись до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: [ADDRESS] (далі по тексту - квартира, нерухоме майно). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником спірної квартири на підставі Договору купівлі-продажу від 19.10.2018. У вказаній квартирі за часів попереднього власника зареєстрований відповідач. Відповідач в квартирі не проживає з 2008 року, не є членом позивача та не має правових підстав для користування зазначеною квартирою. При цьому наявність реєстрації відповідача позбавляє позивача як власника житла можливості вільно розпоряджатись належним їй майном та призводить до зайвих витрат на житлово-комунальні послуги. З врахуванням наведеного, позивач звернулась до суду з вказаним позовом. Від відповідача відзив не надходив. 26.12.2018 ухвалою суду відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Сторонам встановлено строки для надання заяв по суті справи. 12.06.2019 від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності. 12.06.2019 ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі. Судом вживалися заходи щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи належним чином, на адресу відповідача направлялась копія ухвали про відкриття провадження по справі та судові повістки, на офіційному веб-сайті суду розміщувалось оголошення про вилки відповідача до суду та дати судових засідань. Так, відповідно до ч. 4 ст. 222 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи (ч. 1 ст. 280 ЦПК України). З врахуванням тієї обставини, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, причини неявки суду невідомі, відзиву проти позовної заяви не надав, а також того, що Позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд постановив ухвалу про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних у справі даних та доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, згідно із ч.1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Позивачем в свою чергу не надано належних та допустимих доказів в підтвердження обставин, що могли б бути підставою для визнання недійсним кредитного договору. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 19.10.2018, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І. та зареєстровано в реєстрі за № 1336 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.10.2018 № 141962948, позивач набула у власність квартиру [ADDRESS] . Відповідно до Акту про непроживання, складеного Заступником директора ТОВ «ВодоканалСервіс» [PERSON] та підписаний мешканцями квартир № 5 , [PERSON] , № 79 [PERSON] , № 89 [PERSON] , відповідач, [PERSON] , [INFO] не проживає в квартирі [ADDRESS] з 2008 року по29.10.2018. При цьому, з відомостей, наданий Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської РДА за № 2330658 від 24.12.2018 вбачається, що відповідач, [PERSON] , [INFO] зареєстрований у спірній квартирі з 21.01.2000. В судовому засіданні позивач пояснила, що відповідач не є та не був її членом сім`ї, у спірній квартирі не проживає, правових підстав для користування нею також не має. Так, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч.1 ст. 383 ЦК України). Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 349 ЦК України, право власності припиняється у разі , зокрема, відчуження власником свого майна. При цьому, ст. 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно зі ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. При цьому, в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних у кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Відтак, в судовому засіданні встановлено, що право власності попереднього власника припинилось внаслідок відчуження ним спірної квартири, що в свою чергу тягне припинення права користування членів його сім`ї та інших осіб, які проживали разом з ним та мали право користування відчуженим майном. В судовому засіданні також встановлено, відповідач зареєстрований у спірній квартирі за попереднього власника, на момент звернення до суду не є та не був членом сім`ї позивача, не проживає в спірній квартирі понад рік, комунальні послуги не сплачує, правових підстав для проживання не має. При цьому, в судове засідання відповідач не з`явився, доказів протилежного суду не надав, встановлені в судовому засіданні обставини не спростував. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування жилим приміщенням: квартирою [ADDRESS] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved