Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-13 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на нежитлові приміщення, загальною площею 39,7 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12.05.2014 року між ним та відповідачами було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення, загальною площею 39,7 кв.м., що знаходиться в цокольному поверсі будинку за адресою: [ADDRESS]. Попереднім договором сторонами визначено ціну основного договору у розмірі 50000,0 гривень та строк укладення основного договору до 11.08.2014 року, проте, відповідачі ухиляються від його укладення. Позивач двічі звертався із пропозиціями про укладення основного договору, однак відповіді не отримав. Відповідно до умов попереднього договору, у разі відмови продавця від укладення договору купівлі-продажу у строки та на умовах передбачених цим попереднім договором, покупець має право, зокрема, звернутися до суду з позовом про визнання за собою права власності на об'єкт продажу. Враховуючи наведене, просить позов задоволити. Крім того, відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали зустрічний позов про визнання права власності на нежитлові приміщення загальною площею 39,7 кв.м., що знаходяться в цокольному поверсі будинку за адресою: [ADDRESS]. Зустрічний позов мотивують тим, що дійсно між ними та позивачем за первісним позовом було укладено попередній договір купівлі-продажу щодо спірного майна, згідно умов якого, договір купівлі-продажу мав бути укладений та посвідчений нотаріально до 11.08.2014 року. Проте позивач за первісним позовом жодного разу впродовж строку дії попереднього договору не звертався до них з пропозицією укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна. Вважають, що на момент звернення покупця з пропозицією про укладення договору купівлі-продажу дія попереднього договору була припинена. Крім цього, оскільки попередній договір купівлі-продажу від 12.05.2014 року не було посвідчено нотаріально, тому він є недійсним в силу прямої вказівки закону, тобто, є нікчемним та не створює для сторін жодних юридичних наслідків. Просять суд відмовити у задоволенні первісного позову та задоволити зустрічний позов. Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом 14 листопада 2014 року в судове засідання не з'явився, хоча про час і місце судового розгляду був належним чином повідомлений, надав письмові заперечення на зустрічний позов, аналогічні наведеним у первісному позові, просить справу розглянути без його участі. Представник відповідачів за первісним позовом, представник позивачів за зустрічним позовом в судовому засіданні проти первісного позову заперечив, просить відмовити в його задоволенні з тих підстав, що попереднім договором встановлено укладення основного договору до 11.08.2014 року, проте, до вказаної дати основного договору не було укладено. Пропозиція позивача за первісним позовом про укладення договору була надіслана лише 15.08.2014 року, тобто після спливу строку укладення основного договору. Відповідно до ч.3 ст.635 ЦК України, зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. З огляду на наведене, вважає, що станом на день подання первісного позову, попередній договір був припинений. Крім того, згідно зі ст.635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, цілісного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним, отже, укладений сторонами у простій письмовій формі попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна від 12.05.2014 року є нікчемним та відповідно до ст.216 ЦК України не створює юридичних наслідків для сторін такого правочину. Зустрічний позов підтримав повністю та пояснив, що [PERSON] та [PERSON] згідно договору дарування від 27.12.2003 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу (реєстровий № 2247) набуто нежитлове приміщення, що знаходиться в цокольному поверсі будинку за адресою: [ADDRESS]. Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 12.02.2013 року виготовлено технічний паспорт на вказані нежитлові приміщення. Враховуючи те, що відповідачем за зустрічним позовом заявлено позов про визнання за ним права власності на спірні приміщення, тому, він, цілком очевидно, не визнає право власності на них [PERSON] та [PERSON], які, відповідно, змушені були звертатись до суду із зустрічним позовом з метою судового захисту права власності на підставі ст.392 ЦК України. Враховуючи наведене, просить у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задоволити. Заслухавши пояснення представника відповідачів за первісним позовом, представника позивачів за зустрічним позовом, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що первісний позов не підлягає задоволенню, а зустрічний позов підлягає задоволенню повністю з наступних підстав. Судом встановлено, що 12.05.2014 року між сторонами було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення, загальною площею 39,7 кв.м., що знаходиться в цокольному поверсі будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.4-6). Відповідно до ч.1 ст.635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються в майбутньому протягом певного строку укласти основний договір на умовах, встановлених попереднім договором. Пунктом 1 попереднього договору визначено, що [PERSON] та [PERSON] зобов'язувалися на умовах та в строки, передбачені попереднім договором, укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення, загальною площею 39,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Нерухоме майно, яке відповідачі за первісним позовом зобов'язувалися продати позивачу за первісним позовом, належить їм на праві власності та становить собою нежитлові приміщення, позначені літерами II, III, VIII, IX, X, загальною площею 39,7 кв.м., що знаходяться в цокольному поверсі будинку за адресою [ADDRESS]. Згідно з п.5 попереднього договору, основний договір купівлі-продажу повинен був бути укладений сторонами та посвідчений нотаріально до 11.08.2014 року. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами те, що він в період дії попереднього договору звертався до відповідачів за первісним позовом щодо укладення основного договору. Відповідно до ч.3 ст.635 ЦК України, зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Згідно зі ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно з п.4 ч.1 ст.635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Оскільки предметом попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна від 12.05.2014 року є зобов'язання сторін щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу нерухомого майна, такий попередній договір згідно вимог ст.ст.635, 657 ЦК України мав бути укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений. Однак, як вбачається із матеріалів справи попередній договір купівлі-продажу, укладений сторонами у письмовій формі, без дотримання вимоги щодо нотаріального посвідчення. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно з ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Ч.1 ст.216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Пунктом 7.1. попереднього договору від 12.05.2014 року встановлено, що в разі відмови продавця від укладення основного договору купівлі-продажу у строки та на умовах передбачених цим договором, покупець має право на свій вибір: вимагати у продавця відшкодування завданих такою відмовою збитків або звернутися до суду з позовом про визнання за собою права власності на об'єкт продажу. Згідно зі ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд не бере до уваги доводи позивача за первісним позовом про те, що, згідно з пунктом 7.1 попереднього договору він набув право звертатися до суду з позовом про визнання права власності на предмет попереднього договору, оскільки цей попередній договір є нікчемним та не створює для сторін жодних правових наслідків. Позивачі за зустрічним позовом набули право власності на спірне майно за договором дарування від 27.12.2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу за реєстровим номером 2247, та зареєстрованим Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, про що видано витяги про право власності на нерухоме майно № 2663267 від 26.01.2004 року та № 2668651 від 27.01.2004 року (а.с.36, 37). Згідно з Технічним паспортом від 12.02.2013 року, виданого ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», спірні нежитлові приміщення, позначені літерами № II, III, VIII, IX, X, мають загальну площу 39,7 кв.м., що доводиться також Актом обстеження комісії ЛКП «Віра» від 28.01.2013, довідкою № 18 від 31.01.2013 року ЛКП «Віра», поверховим планом будинку [ADDRESS]. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оцінюючи наявні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачі за зустрічним позовом на законних підставах набули право власності на нежитлові приміщення № II, III, VIII, IX, X, загальною площею 39,7 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS], проте таке їх право не визнається позивачем. Відповідно до ч.1 ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, отже, порушене право позивачів за зустрічним позовом підлягає захисту шляхом визнання за ними права власності на спірне майно.

Outcome: dismissed