Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-15 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за борговою розпискою. Посилається на те, що 08.12.2014 р. між ним та [PERSON] було укладено договір позики, а саме боргову розписку, згідно якого [PERSON] отримав від нього грошові кошти в сумі 3500 доларів США, які зобовязався повернути в строк до 22.12.2014 р., на що було надано ним власноручно написану розписку, яка була складена в присутності трьох свідків. Таким чином, станом на 22.12.2014 р. [PERSON] повинен був повернути його грошові кошти в сумі 3500 доларів США, однак на сьогоднішній день не повернув взяту позику і відмовляється таку повертати у добровільному порядку, тобто взагалі не виконав та не виконує взяте на себе зобовязання. У звязку з тим, що відповідач не виконав взятого на себе зобовязання і не повернув грошові кошти, які отримав від нього у позику, тому за неналежне виконання зобовязання нараховується пеня за кожен день прострочення, що складає суму на день подачі позову в розмірі 59487.14 грн. Просить стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість по борговій розписці за курсом НБУ станом на 19.05.2016 р. у розмірі 88400 грн., пеню за прострочення виконання зобовязання в розмірі 59487.14 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1478.88 грн. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та просить позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов у частині стягнення з нього пені за прострочення виконання зобовязання за розпискою заперечив. В частині стягнення з нього основного боргу за розпискою просив надати час для врегулювання спору з позивачем. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 8 грудня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким позивач передав відповідачу 3500 доларів США, які відповідач зобовязався повернути до 22 грудня 2014 року, що стверджується письмовою розпискою відповідача від 8 грудня 2014 року (а.с. 7). Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками. Відповідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова розписка є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики. Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами. За своєю юридичною природою договір позики є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14. Водночас, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-24ц12, наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобовязання. Відповідно до ст. 11 ч. 1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.ст. 58, 59 ЦПК України докази повинні бути належними і допустимими. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач свої зобовязання за наведеним договором позики не виконав і не повернув [PERSON] надані в борг 3500 доларів США, що підтверджується наявністю у позивача оригіналу боргової розписки. Крім того, згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закони України «Про зовнішньоекономічну діяльність» та «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-79цс14 від 2 липня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів. Враховуючи викладене суд вважає, що позов у частині вимог про стягнення основного боргу є підставним і в судовому засіданні доведений, а тому з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість за договором позики в сумі 88400 грн., що є еквівалентом 3500 доларів США за курсом НБУ станом на 19 травня 2016 року (1 долар США = 25.2572 грн.). Між тим позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 59487.14 грн. згідно складеного позивачем розрахунку (а.с. 5, 6) задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Згідно\~ст. 611 ЦК України\~у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Таким чином пеня, яка є видом неустойки та одним із способів забезпечення виконання зобовязань, підлягає стягненню з сторони, яка порушила виконання зобовязання в тому випадку, якщо це прямо передбачено договором або законом. В даному випадку договором (розпискою) не передбачено жодної відповідальності у вигляді стягнення пені за порушення зобовязання. Не зафіксовано такого виду відповідальності і у відповідних статтях, що регулюють правовідносини, які виникають з договору позики (ст.ст. 1046-1053 ЦК України). За таких обставин, оскільки позивачем ставиться питання про стягнення саме пені, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні даної вимоги. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати у сумі 884 грн. сплаченого судового збору, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: partial