Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням по [ADDRESS]. У позовній заяві зазначено, що позивач є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS], згідно свідоцтва, витягу про державну реєстрацію та акту відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції про проведення прилюдних торгів арештованого майна від 12.12.2012 року. Дана квартира належала [PERSON], яка не знялася з місця реєстрації, що створює позивачу як новому власнику певні незручності. Ухвалою суду від 22.09.2014 року до участі у справі залучено третьою особою [PERSON]. Представник позивача просив позов задовольнити. Представник відповідача позов не визнав, пояснив, що відповідач вправі користуватися даним приміщенням, за згодою іншого співвласника, а саме іншою 1/2 часткою квартири, яка належать її сину - третій особі [PERSON] Третя особа без самостійних вимог на предмет спору подав суду заяву про безпідставність позову, оскільки за його згодою в квартирі зареєстрована його мама - відповідач, яка доглядає за часткою квартири та має право користування нею. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно Акту відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції про проведення прилюдних торгів арештованого майна від 12.12.2012 року, позивач став переможцем прилюдних торгів реалізованого майна - 1/2 частини квартири [ADDRESS], отримаши свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 14.12.2012 року (а.с.4-6). Дана 1/2 частка реалізованої квартири належала [PERSON]. З метою встановлено приналежності права власності на іншу 1/2 частку даної квартири, судом отримано інформаційну довідку з Реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно якої іншим співвласником 1/2 частки даної квартири є [PERSON] згідно, Свідоцтва про право власності від 02.10.2008 року (а.с.56, 44, 65-66). Отже, право користування даною квартирою було набуте відповідачем на законних підставах ще в 2008 році, а з моменту продажу належної їй 1/2 частки квартири [ADDRESS] на прилюдних торгах, її право користування залишилося на іншу 1/2 частку, власником якої є її син, і який як власник вправі користуватися, володіти та розпоряджатися своєю часткою на власний розсуд, в т.ч. дозволяти проживати і використовувати таку частку своєму члену сім'ї - мамі. За ст..383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та членів своєї сім'ї. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК). При розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Для регулювання відносин між власником житла та членами його сім'ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому, хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі ст..3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сім'ї власника помешкання на користування ним, чинним є правило ч.1 ст.405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім'ї. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не є обґрунтованими та до задоволення не підлягають. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 383, 386, 405 ЦК України,

Outcome: dismissed