Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Комунального закладу «Волинський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що наказом Комунального закладу «Волинський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» № 710-2.2. від 01.04.2013 року його було прийнято на посаду фельдшера СШНМД Луцького міського відділення № 1. Зазначає, що йому було діагностовано цукровий діабет, тип І- компенсований та з 01.07.2007 року йому було встановлено групу інвалідності, інвалід з дитинства. Такий стан здоровя з таким же діагнозом він мав і на момент прийняття його на роботу на вищевказану посаду 01.04.2013 року, що підтверджується проходженням попереднього (періодичного) медичних оглядів працівника від 14.08.2013 року, від 20.09.2013 року, від 22.09.2014 року, від 10.09.2015 року, від 12.10.2016 року. Вказує, що з моменту прийняття на роботу його чергування були виключно в денну зміну, до роботи в нічний чи понадурочний час жодного разу не залучався. 07.11.2016 року йому було видано направлення на позачерговий медичний огляд, за підсумками якого, згідно висновку медичної комісії від 14.11.2016 року був визнаний придатним до роботи крім нічних змін. Дане обмеження щодо залучення його до роботи в нічних змінах вказувалось і в інших медичних висновках (довідках), зокрема від 10.09.2015 року. Однак, головний лікар Комунального закладу «Волинський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» [PERSON] листом від 18.11.2016 року № 1354/1.11 запропонував йому переведення на інші вакантні посади та попереджено, що у випадку відмови від переведення на запропоновані посади його буде звільнено за п. 2 ст. 40 КЗпП України. Наказом від 21.11.2016 року № 408-ос його було звільнено з 0,5 посади фельдшера з медицини невідкладних станів Луцького міського відділення екстреної медичної допомоги № 1 у звязку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоровя на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає, що відповідач звільнив його незаконно, оскільки претензій з приводу виконання ним трудових обовязків зі сторони керівника чи адміністрації відповідача до нього не було, до дисциплінарної відповідальності впродовж всього періоду роботи не притягувався, факти щодо неналежного виконання трудових обовязків за станом здоровя відсутні. Вказує, що в звязку з незаконним звільненням він перебував у вимушеному прогулі. Крім того, порушення його прав через незаконне звільнення призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих завязків, стресу, що, в свою чергу, призвело до погіршення стану здоровя. На підставі ч. 2 ст. 31 ЦПК України в ході судового розгляду позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, з врахуванням якої просить суд поновити його на 0,5 посади фельдшера з медицини невідкладних станів Луцького міського відділення екстреної медичної допомоги № 1 Комунального закладу «Волинський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», стягнути з відповідача 11108,00 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22.11.2016 року по 10.02.2017 року, 2000,00 грн. моральної шкоди. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні збільшенні позовні вимоги підтримали, в решті вимог позовну заяву підтримали з підстав, в ній наведених. Просили суд збільшені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] позов не визнали, просили суд відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених в письмових запереченнях. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, експерта, оцінивши та дослідивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується право на працю. Відповідно до змісту частин 2 та 3 ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування інвалідів, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда. Відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я інвалідів. Згідно ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи. Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] з 01.04.2013 року по 21.11.2016 року працював на 0,5 посади фельдшера СШНМД Луцького міського відділення № 1, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 6, 7). Наказом від 21.11.2016 року № 408-ос [PERSON] було звільнено з займаної 0,5 посади фельдшера з медицини невідкладних станів Луцького міського відділення екстреної медичної допомоги № 1 у звязку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоровя на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України. Підстава: медична довідка про проходження попереднього (періодичного) медичного огляду, видана 14.11.2016 року поліклінічним відділенням Луцької центральної районної лікарні; відмова від переведення на іншу роботу від 21.11.2016 року (а.с. 5). Згідно ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства,\~установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується\~\~виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Підстави припинення трудового договору встановлено ст. 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника ст.ст. 38 і 39 цього Кодексу,\~підстави\~розірвання\~трудового\~договору\~з\~ініціативи\~власника\~або уповноваженого ним органу ст.ст. 40, 41, 43, 43-1 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) ст. 45 цього Кодексу. Згідно з п. 2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоровя, який перешкоджає продовженню даної роботи. Звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного суду України, що містяться в п. 21 постанови від 01 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про звільнення зап. 2 ст. 40 КЗпП суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. З цих підстав, зокрема, може бути розірваний трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації або підрозділу у зв'язку з нездатністю забезпечити залежну дисципліну праці у відповідній структурі. Про невідповідність працівника може свідчити і може бути підставою для розірвання трудового договору висновок медико-соціальної експертної комісії, якщо працівника визнано інвалідом і йому рекомендована інша робота, ніж виконувана (або взагалі трудова рекомендація МСЕК не дана). Підставою для звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП України є також медичний висновок про невідповідність виконуваній роботі за станом здоровя працівника, зобовязаного відповідно до законодавства проходити періодичні медичні огляди. Аналіз вищенаведеного дає підстави зробити висновок про те, що встановлення працівнику інвалідності, сама по собі, не може бути підставою для звільнення його за п. 2 ст. 40 КЗпП України. Згідно посвідчення серії ААБ № 224686 від 10.09.2007 року, [PERSON] з 01.07.2007 року було встановлено групу інвалідності, інвалід з дитинства (а.с. 8). Як вбачається з довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0264338 від 12.08.2014 року [PERSON] протипоказана робота з фізичним навантаження (а.с. 8 на звроті). Судом встановлено, що такий стан здоровя позивач мав на момент прийняття його на роботу на вищевказану посаду 01.04.2013 року. Про наявність встановленого [PERSON] діагнозу - цукровий діабет, тип І- компенсований, відповідачу було також відомо з медичних довідок про проходження останнім попереднього (періодичного) медичних оглядів працівника від 14.08.2013 року, від 20.09.2013 року, від 22.09.2014 року, від 10.09.2015 року, від 12.10.2016 року (а.с. 18-22). З табелів обліку робочого часу та графіків виходу на роботу за період роботи [PERSON] з квітня 2013 року по листопад 2016 року вбачається, що чергування [PERSON] були виключно в денну зміну, до роботи в нічний не залучався (а.с. 25-68). 07.11.2016 року [PERSON] було видано направлення на позачерговий медичний огляд, за підсумками якого, згідно висновку медичної комісії від 14.11.2016 року був визнаний придатним до роботи крім нічних змін (а.с. 3 на звороті, 4). Аналогічне обмеження щодо залучення позивача до роботи в нічних змінах вказувалось і в інших медичних висновках (довідках), зокрема від 10.09.2015 року (а.с. 21). Крім того, ухвалою Луцького міськрайонного суду від 17.05.2017 року було призначено судову експертизу про стан, характер і ступінь ушкодження здоровя позивача, згідно висновку якого комісія прийшла до наступного: відповідно до завірених належним чином ксерокопій медичних довідок про проходження попереднього (періодичного) медичного огляду працівника від 14.08.2013 року, 20.09.2013 року, 22.09.2014 року, 20.09.2015 року, 12.10.2016 року та 14.11.2016 року виданих поліклінікою Луцької центральної районної лікарні на прізвище [PERSON], [INFO] на основі проведених обстежень підекспертному встановлено діагноз: Цукровий діабет тип І компенсований, та складено висновок: «придатний до роботи за професією фельдшер виїздної бригади крім нічних змін. Рекомендовано працювати в укомплектованій бригаді з лікарем.» Із завіреної належним чином ксерокопії довідки Луцької міжрайонної МСЕК (Серія АВ № 0264338), виданої на прізвище [PERSON] [INFO]: «Дата огляду 12.08.2014 року Огляд інваліда повторний. Група інвалідності третя з 01.08.2014 року Причина інвалідності інвалід з дитинства. Інвалідність встановлена на строк до 01.09.2017 року. Дата чергового переогляду 12.08.2017 року. Висновок про умови і характер праці: протипоказана робота з фізичним перевантаженням.» Підсумовуючи та синтезуючи вищевикладене, комісія прийшла до наступного: відповідно до даних вищевказаних медичних довідок про проходження попереднього (періодичного) медичного огляду працівника, виданих поліклінікою Луцької центральної районної лікарні (від 14.08.2013 року, 20.09.201З року, 22.09.2014 року, 20.09.2015 року, 12.10.2016 року та 14.11.2016 року) та даних завіреної належним чином ксерокопії довідки Луцької міжрайонної МСЕК (Серія АВ № 0264338) - дата огляду 12.08.2014 року, виданих на прізвище [PERSON] 1983 року народення, підекспертний придатний до роботи за професією фельдшер виїздної бригади крім нічних змін. Рекомендовано працювати в укомплектованій бригаді з лікарем. Протипоказана робота з фізичним перевантаженням (див. Посадову інструкцію № 26 фельдшера з медицини невідкладних станів Луцького міського відділення екстреної медичної допомоги №1 № 26 Комунального закладу «Волинський центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», затвердженої головним лікарем закладу 10.08.2015 року). Відповідно до завіреної належним чином ксерокопії довідки МСЕК, серія АВ № 0264338 - дата огляду 12.08.2014 року, виданої на прізвище [PERSON], [INFO], підекспертному встановлена третя група інвалідності. Інвалідність встановлена на строк до 01.09.2017 року. Питання встановлення відсотка втрати працездатності у позивача станом на день його звільнення - 21.11.2016 року з посади фельдшера з медицини невідкладних станів КЗ «Волинський центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» - належить до компетенції медико-соціальної експертної комісії (а.с. 155- 160). Вищевказаний висновок медичної комісії від 14.11.2016 року та висновок за наслідками проведеної судової експертизи не містять протипоказань для виконання [PERSON] роботи фельдшера з медицини невідкладних станів КЗ «Волинський центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», крім нічних змін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України.) Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення (ст. 212 ЦПК України). Відтак з врахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та беручи до уваги саме обов'язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, суд розглядає справу по наявних у ній доказах. Представниками відповідача не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що [PERSON] за станом здоровя не може виконувати роботу на посаді фельдшера СШНМД Луцького міського відділення № 1, як і не надав жодних доказів на підтвердження того, що вказана робота за станом здоровя позивачу протипоказана. Статтею 170 КЗпП України передбачено, що працівників, які потребують за станом здоровя надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести за їх згодою на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку. У разі звільнення працівника за станом здоровя за п. 2 ст. 40 КЗпП України, який перешкоджає продовженню роботи, важливо правильно розуміти співвідношення правила частини 2 вказаної статті, яка допускає звільнення з цієї підстави лише у разі неможливості переведення працівника на іншу роботу, і ст. 170 КЗпП України, яка ставить в обовязок власникові перевести працівника, що потребує надання легшої роботи за його згодою на таку роботу, у відповідності з медичним висновком тимчасово або на необмежений строк. Листом головного лікаря Комунального закладу «Волинський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» [PERSON] від 18.11.2016 року № 1354/1.11 [PERSON] запропоновано переведення на інші вакантні посади та попереджено, що у випадку відмови від переведення на запропоновані посади його буде звільнено за п. 2 ст. 40 КЗпП України виявлення невідповідності працівника займаній посаді або виконуваної роботи, внаслідок стану здоровя, яке перешкоджає продовженню виконання даної роботи (а.с. 4 на звороті). В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] від такого переведення відмовився (а.с. 209). Проте, стороною відповідача суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] були запропоновані всі вакантні посади, наявні в Комунальному закладі «Волинський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на день його звільнення, на які він міг би бути переведений. Таким чином, суд вважає, що звільнення [PERSON]І відповідачем було проведено без достатніх правових підстав, які передбачені п. 2 ст. 40 КЗпП України, а тому позивач підлягає поновленню на 0,5 посади фельдшера з медицини невідкладних станів Луцького міського відділення екстреної медичної допомоги № 1 Комунального закладу «Волинський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» з 21.11.2016 року. Згідно з вимогами ч.1, 2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік. При розрахунку середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу суд керується нормами Постанови КМУ від 08.02.95 р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (надалі - «Порядок») і тлумачить їх наступним чином. Середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника з роботи (абз. З п. 2 Порядку). Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника. Нарахуваннявиплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п. 5 розділу IV Порядку). Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за два місяці на число робочих днів (п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, встановленим з дотриманням вимог законодавства, (абз. 3 п. 8 Порядку). Середня місячна заробітна плата, визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат, обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Види виплат, що включаються у розрахунок середньої заробітної плати, наведено в розділі III Порядку. Із довідки Комунального закладу «Волинський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» № 247/1.11 від 17.02.2017 року, вбачається, що розмір середньоденного заробітку [PERSON] за вересень-жовтень 2016 року становить 49,86 грн. (а.с. 136). Розмір середньоденного заробітку [PERSON], визначений даною довідкою не заперечувався стороною позивача. [PERSON] звільнений з 21.11.2016 року. Станом на день ухвалення рішення час вимушеного прогулу становить 223 робочих днів. Отже, середній заробіток позивача у справі за весь час вимушеного прогулу (з 21.11.2016 року по 11.10.2017 року включно) склав 11118,78 грн. (49,86 х 223). Виходячи із цього сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за час вимушеного прогулу складає 11118,78 грн. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 25.05.2001 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із ступеня та характеру перенесених позивачем моральних страждань, що були викликані порушенням його гарантованого конституцією права на працю, характеру та способу заподіяння моральної шкоди, враховує також ту обставину, що задоволення позову в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є одночасно і частковою компенсацією заподіяної моральної шкоди. Суд вважає, що розмір моральної шкоди, заявленої позивачем є завищеним, у ході судового розгляду позивачем та його представником у заявленому розмірі не доведений, тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 500 грн., тобто його вимогу про стягнення моральної шкоди задовольнити частково. Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Таким чином, суд вважає за необхідне допусти дане рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць до негайного виконання. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні звернення до суду позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою сплачується 0,4 розміру заробітної плати. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тобто, на день подачі даного позову [PERSON] необхідно було б сплатити 551,20 грн. за вимогу немайнового характеру та 551,20 грн. за вимогу майнового характеру, за подання позову майнового характеру 1% ціни позову. Таким чином, з відповідача в користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 1102,40 грн. На підставі ст. 43 Конституції України, ст.ст. 40, 172, 235, 237-1 КЗпП України

Outcome: partial