Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-30 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з уточненою позовною заявою до [PERSON], [PERSON], третя особа - [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним. Свій позов обґрунтовує тим, що 21 листопада 2000 року його мати - [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] у [PERSON] Вартість квартири становила 22 112 грн. Кошти в сумі 2000 дол. США, що по курсу становить 9400 грн. надали [PERSON] та [PERSON] в дар як внуку - [PERSON] 1 500 дол. США, що становить 7050 грн. надав [PERSON], і 1 000 дол. США, що становить 4 700 грн. надала [PERSON] Оформленням придбаної квартири займалася [PERSON], про те яким чином вона це зробила в той час він не знав, так як був неповнолітнім. В 2012 році під час розгляду цивільної справи він дізнався, що [PERSON] отримавши кошти на квартиру від його діда та баби, повинна була оформити договір купівлі-продажу, в якому зазначити, що 1/3 частка придбаної квартири належить йому, так як відповідач діяла в його інтересах . При цьому [PERSON] замість оформлення договору купівлі-продажу оформила договір дарування на своє ім`я, та сама стала власницею нерухомого майна, чим порушила його право власності. Факт передачі коштів на придбання квартири підтвердили його дід та баба - [PERSON], [PERSON] Факт передачі коштів за придбання квартири підтвердив чоловік відповідача [PERSON] Факт отримання коштів за продану квартиру підтвердили в судовому засіданні продавці квартири. Тобто відповідачі уклали договір дарування квартири [ADDRESS] при цьому отримали кошти за квартиру чим порушили угоду з метою приховати іншу угоду (удавана угода), тому згідно ст. 58.ч.2 ЦК Української РСР ( 1963 р) застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Відповідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи, що відповідач [PERSON], вчинила правочин який суперечить правам та інтересам її неповнолітньої дитини, а саме сина [PERSON], майно та кошти набуті за даним правочином повинні бути повернуті сторонам які уклали даний правочин. Згідно ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін маю бути досягнуто згоди. Згідно ст. 651 ЦК України істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору. В разі якщо б відповідачами було б дотримані істотні умови, і був оформлений договір купівлі-продажу, позивач став би власником 30% (1/3 частини) квартири, [ADDRESS]. Кошти за цю частку передані [PERSON] та [PERSON] які є дідом та бабою позивача. Позивач [PERSON] - [INFO], на час укладення договору дарування квартири [ADDRESS], був неповнолітнім, та про всі обставини укладання даного правочину дізнався в 2012 році в судовому засіданні. Просив суд визнати договір дарування квартири [ADDRESS] від 21листопада 2000 року недійсним та повернути сторонам набуте за даним договором. Ухвалою суду від 25 березня 2014 року, занесеною до журналу судового засідання до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору був залучений [PERSON] В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася з невідомих суду причин, хоча про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Третя особа [PERSON] та його представник в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. 21 листопада 2000 року між [PERSON], який діяв від себе та від імені [PERSON], [PERSON], на підстав доручення, посвідченого приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Черкаської області [PERSON], іменовані як «дарувателі» та [PERSON], іменована як «обдарована» був укладений договір дарування квартири. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] 21 листопада 2000 року (реєстровий номер 5146). Відповідно до п.1 договору дарувателі подарували а, обдарована прийняла в дар, двокімнатну квартиру 39, що знаходиться в [ADDRESS]. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 8 жовтня 2012 року відмовлено в задоволені позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: [PERSON], приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу [PERSON], Підрозділ примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Черкаській області про визнання договору дарування квартири удаваним, визнання його договором купівлі-продажу та визнання права власності на частину квартири. Вказаним рішенням встановлено, що 21 листопада 2000 року між [PERSON], який діяв від себе та від імені [PERSON], [PERSON], на підстав доручення, посвідченого приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Черкаської області [PERSON], та [PERSON], був укладений договір дарування квартири 39, що знаходиться в [ADDRESS]. На зазначену квартиру 4 лютого 2004 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір іпотеки, згідно якого [PERSON] позичила у [PERSON] 58671 грн. та зобов'язалась їх повернути до 3 лютого 2007 року. Відповідно до п.1.2. зазначеного договору в разі невиконання боржником в строк до 3 лютого 2007 року зобов'язання сторони домовилися про те, що звернення стягнення та реалізація заставного майна в разі звернення стягнення на нього може бути здійснено шляхом, передбаченим Законом України «Про іпотеку». До припинення договору іпотеки приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] накладена заборона на відчуження даної квартири. 30 березня 2007 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на зазначену квартиру, який перебуває на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у Черкаській області. Колегія суддів критично ставиться до пояснень позивачів, відповідачів та свідків, щодо домовленості про оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири, а не договору дарування та передачу продавцям 4500 доларів США і відхиляє їх, оскільки вони не знаходять свого підтвердження належними та допустимими доказами в справі. Перед укладенням договору дарування квартири, довіреністю від 7 листопада 2000 року посвідченою приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу [PERSON] - [PERSON], [PERSON] уповноважили [PERSON] саме подарувати [PERSON] частину квартири [ADDRESS]. Згідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до умов доручення від 7 листопада 2000 року та договору від 21 листопада 2000 року, волевиявлення сторін було спрямоване саме на укладення договору дарування, а не договору купівлі-продажу спірної квартири, тому колегія суддів відмовляє позивачам в задоволенні позову в частині визнання договору дарування квартири удаваним, визнання його договором купівлі-продажу, а звідси і в частині визнання права власності за позивачами на частину квартири та стягнення судових витрат. Колегія суддів приходить до переконання, що подання позову позивачами до суду 25 серпня 2011 року зумовлене наявністю виконавчого напису приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] від 30 березня 2007 року про звернення стягнення на спірну квартиру, який на даний час перебуває на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Черкаській області. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч.2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно з ч. 1-5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1-3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.8 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зміст договору дарування квартири [ADDRESS] від 21 листопада 2000 року не суперечить вимогам цивільного кодексу, особи, які вчинили вказаний правочин мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасників правочину було вільним та відповідало їх внутрішній волі, що встановлено рішенням апеляційного суду Черкаської області від 8 жовтня 2012 року. Вказаний правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] 23 листопада 2000 року. Вчинений правочин не суперечив правам та інтересам позивача [PERSON], [INFO], якому на момент вчинення правочину було 12 років, оскільки з договору дарування квартири не вбачається, що [PERSON] при укладанні договору дарування діяла в інтересах свого малолітнього сина - [PERSON] За таких обставин суд вважає, що договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 21 листопада 2000 року між між [PERSON], який діяв від себе та від імені [PERSON], [PERSON], на підстав доручення, посвідченого приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Черкаської області [PERSON], та [PERSON] не може бути визнаний недійсним. Крім цього, нотаріально посвідченою заявою від 16 травня 2014 року, [PERSON], вдова [PERSON] підтвердила той факт, що в 2000 році квартира [ADDRESS] була подарована її чоловіком її сестрі [PERSON], а тому твердження позивача про те, що [PERSON] отримавши кошти на квартиру від його діда та баби повинна була оформити договір купівлі-продажу квартири, оскільки діяла в інтересах неповнолітнього сина є безпідставними. Суд критично відноситься до нотаріально посвідченої заяви [PERSON] та [PERSON] від 30 листопада 2012 року про те, що вони в 2000 році передали 2000 доларів США [PERSON] на покупку квартири [ADDRESS] для їх онука [PERSON], щоб він був забезпечений частиною свого житла, оскільки у відповідності до ч.2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідності до ЦК України, передача грошових коштів підтверджується відповідною розпискою. Крім цього вказана заява була складена [PERSON] та [PERSON] 30 листопада 2012 року після прийняття рішення апеляційним судом Черкаської області від 8 жовтня 2012 року, яким було встановлено, що факт передачі грошових коштів в сумі 4500 доларів США нічим не підтверджено. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому суд приходить до висновку про те, що подання позову позивачем до суду 21 січня 2014 року зумовлене наявністю виконавчого напису приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] від 30 березня 2007 року про звернення стягнення на спірну квартиру, який на даний час перебуває на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Черкаській області. На підставі наведеного, ст.ст.203,215,717,719 ЦК України,

Outcome: dismissed