Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду з позовом до [PERSON], яка також діє в інтересах [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому, з урахуванням уточнень просить визнати їх такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] [PERSON] звернулася від свого імені та імені своїх неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON] з зустрічним позовом до [PERSON] про вселення. [PERSON] свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] є його колишньою дружиною., з 09.05.2013 вони припинили спільне проживання, з цього часу відповідачка разом з дітьми мешкає окремо, на момент подачі позову шлюб між ними розірвано. Окрім того, діти, народжені від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мешкають разом з матір'ю, також у [PERSON] від іншого чоловіка народилась ще дитина [PERSON]. Так як всі ці особи більше року не мешкають в будинку, належному позивачу, вважає обґрунтованим вимоги про визнання їх такими, що втратили право його користування. [PERSON] свій зустрічний позов мотивувала тим, що колишні члени сім'ї власника житла мають право на проживання, окрім того, їх з відповідачем спільна донька [PERSON] досягла 14 віку і бажає проживати разом з батьком. Тому, просить визнати за нею та її дітьми право користування житловим будинком [ADDRESS] та вселити їх. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та його представник позов підтримали в повному обсязі. Позивач пояснив, що вже більше 3 років він разом з [PERSON] не проживає, вона мешкає в успадкованому будинку разом з їхніми дітьми [PERSON] та [PERSON], а також разом з чоловіком, з яким вона не перебуває в шлюбі та їх новонародженим сином [PERSON]. Щодо зустрічного позову зазначив, що не згоден, щоб дитина [PERSON] мешкала разом з ним, так як вважає, що її вихованням повинна займатись мати, а він працює, часто не буває вдома, тому не згоден займатись вихованням доньки. В судовому засіданні представник відповідачки проти первісного позову заперечив, наполягав на задоволенні зустрічних позовних вимог. Зазначив, що [PERSON] разом з дітьми бажає мешкати в будинку, в якому вони зареєстровані, однак відповідач [PERSON] створив умови, які перешкоджали спільному проживанню. Що стосується доньки [PERSON] зазначив, що дитина висловила своє бажання мешкати разом з батьком, так як в будинку створені умови для проживання, а в тому будинку, де вона мешкає на цей час, дитина вимушена ділити кімнату разом з молодшим братом [PERSON]. В судовому засіданні були допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які пояснили, що [PERSON] разом з дітьми [PERSON], [PERSON], [PERSON] за місцем реєстрації вже понад 3 роки не проживає. Спільні діти [PERSON] та [PERSON] періодично відвідують батька, спілкуються з ним, однак ці свідчення не впливають на суть спору. Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради зазначив, що в першу чергу повинні бути враховані інтереси дітей, в подальшому надав заяву про розгляд справи за його відсутністю. Вислухавши думку всіх учасників, допитавши свідків, дослідивши матеріали, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 27.01.2001 між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Від даного шлюбу у подружжя народились [INFO] [PERSON] та [INFO] [PERSON]. 10 грудня 2013 рішенням Мелітопольського міськрайонного суду було встановлено, що шлюбні відносини між подружжям припинені з 09.05.2013, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.04.2015. З 26.08.2006 місце проживання [PERSON] та [PERSON] зареєстровано за адресою [ADDRESS] Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство. Таку ж норму містить також стаття 405 ЦК України. Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім'ї власника житла права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. Судом встановлено, що [PERSON] не мешкає за місцем реєстрації вже понад 3 роки, покинула житло за власним бажанням. Суд не приймає до уваги пояснення представника [PERSON] про те, що [PERSON] чинив перешкоди їй у здійсненні права користування житлом, так як даний факт нічим не підтверджений. Наданий для доручення до матеріалів справи Висновок за результатами перевірки матеріалів без ознак кримінального правопорушення від 07.05.2014 свідчить лише о наявності конфлікту між колишнім подружжям [PERSON], а не про перешкоджання [PERSON] в користуванні житлом. Також, судом витребувано спадкову справу після смерті [PERSON], померлої [INFO] та встановлено, що єдиною спадкоємицею, яка прийняла спадщину є [PERSON]. До складу спадкового майна увійшов, зокрема, житловий будинок [ADDRESS]. Згідно довідки голови квартального комітету, з листопада 2015 року [PERSON] постійно мешкає за адресою [ADDRESS] разом з дітьми [PERSON], [PERSON] та [PERSON] [PERSON]. Тобто, судом встановлено, що [PERSON] набула права користування житловим приміщенням в 2006 році, покинула зазначене житло з власного бажання в 2013 році, а [PERSON] набув право власності на це житло лише в 2015 році, коли шлюб між подружжям був вже розірваний, [PERSON] 2 роки не проживала за місцем реєстрації. Аналіз вищевикладеного свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням та відмови в задоволенні зустрічних вимог про її вселення. Що стосується дітей [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Даниіла суд виходить з наступного. Згідно із ч. ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. [PERSON] народився [INFO], згідно свідоцтва про народження його матір'ю є [PERSON], батьком - [PERSON]. Так як проживання малолітньої дитини визначається за місцем проживання її батьків, мати мешкає за іншою адресою, а [PERSON] не є батьком цієї дитини, підстав для задоволення зустрічного позову не має, а тому первісний позов відносно [PERSON] [PERSON] підлягає задоволенню. [PERSON] народився [INFO], згідно свідоцтва про народження його матір'ю є [PERSON], батьком - [PERSON]. З травня 2013 року [PERSON] мешкає разом з матір'ю [PERSON] за домовленістю між батьками. На нього розповсюджується норма ст. 405 ЦК України щодо не проживання за місцем реєстрації більше року без поважних причин. Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Згідно зі ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Детальне визначення поняття місця проживання дає Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а саме - місце проживання ? житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово. Згідно із ч. ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Судом встановлено, що дитина протягом трьох останніх років проживає разом з матір'ю, має постійне місце проживання, періодично спілкується з батьком, має з ним добрі відносини. Судом встановлено, що між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини, тобто разом з ким з батьків дитина буде мешкати, за усною домовленістю [PERSON] мешкає разом з матір'ю, а отже й реєстрація місця проживання дитина повинна бути за місцем реєстрації матері. [PERSON] народилась [INFO]. Згідно свідоцтва про народження його матір'ю є [PERSON], батьком - [PERSON]. З травня 2013 року [PERSON] мешкає разом з матір'ю [PERSON]. Відповідно до ч. 3 ст. 161 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самостійно. Згідно з ч. 2 ст. 29 ЦК фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. На цей час дитина виявила бажання проживати разом з батьком. В бесіді дитина пояснила, що в будинку батька для неї влаштовані належні умови для проживання, в неї була своя кімната з відповідним ремонтом. В будинку, де вона мешкає зараз, вона вимушена ділити кімнату зі своїм братом [PERSON] і так як вони різностатеві, це створює для неї додаткові незручності. Окрім того, в будинку батька облаштовані ванна кімната та санвузол, в той час як в будинку, де вона мешкає зараз, ці приміщення розташовані на подвір'ї. Суд не приймає до уваги заперечення відповідача за зустрічним позовом щодо незгоди з проживанням разом з ним його доньки [PERSON] через його зайнятість на роботі та можливість знаходження у відрядженнях з наступних підстав. По-перше, бажання проживати з батьком виявлено дитиною самостійно і наявність його згоди на це законом не передбачена. По-друге, нормами міжнародного законодавства визначено, що всі діти мають право на любов та піклування. Аналогічні норма містяться і в діючому законодавстві України. Так, в Законі України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. При створенні законодавчих актів законотворець не уявляв, що деякі батьки можуть надати перевагу гарно оплачуваній роботі над любов'ю та вихованням дитини. Якщо батько турбується про відсутність нагляду за донькою в період відряджень є два шляхи вирішення цієї проблеми - або батько змінює роботу з іншим графіком або дитина за домовленістю між батьками на період відсутності батька може мешкати разом з матір'ю. Так, як суд приходить до висновку про наявність підстав для вселення [PERSON] до будинку її батька, позовні вимоги за первісним позовом відносно визнання її такою, що втратила право користування задоволенню не підлягають.

Outcome: partial