Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про встановлення режиму окремого проживання подружжя. Ухвалою суду від 20 січня 2016 року, занесеною до журналу судового засідання було уточнено анкетні данні відповідачки, яка після укладання шлюбу 10 листопада 2015 року змінила своє прізвище з [PERSON] на [PERSON]. Свій позов обґрунтовує тим, що з 27 жовтня 2007 року по 23 грудня 2014 року він перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 грудня 2014 року шлюб між ними розірваний. Від вказаного шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO]. На підстави ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 грудня 2014 року з нього на користь відповідачки стягуються аліменти на утримання сина. Вони з відповідачкою перестали проживати разом не з моменту розірвання шлюбу 23 грудня 2014 року, а значно раніше - з березня 2014 року. З цього часу у них припинилися будь-які сімейні відносини, вони перестали вести спільний побут, не мали спільного бюджету. В своїй позовній заяві про розірвання шлюбу та стягнення аліментів відповідачка зазначає, що спільне господарство вони не ведуть, оскільки з березня 2014 року проживають окремо. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 грудня 2014 року встановлено, що сторони з березня 2014 року проживають окремо. Таким чином, факт їхнього окремого проживання з березня 2014 року не потребує доведення. Згідно ст. 119 СК України за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання. Просив суд встановити режим окремого проживання [PERSON] та [PERSON] з березня 2014 року по 5 січня 2015 року та стягнути з відповідачки на його користь судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити повністю. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Дослідивши матеріали справи, суд вважає що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Частиною 1 статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні встановлено, що з 27 жовтня 2007 року по 23 грудня 2014 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 грудня 2014 року. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 грудня 2014 року встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, сторони з березня 2014 року проживають окремо. Спільне господарство не ведеться. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ті обставини. Отже, рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 грудня 2014 року встановлено, що сторони проживають окремо з березня 2014 року, а тому цей факт не потребує доведення. Відповідно до ст. 119 СК України за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним» передбачено, що при застосуванні положень статей 119, 120 СК судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку ст. 119 СК, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. Отже, встановити режим окремого проживання суд може лише в тому разі, якщо сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі. Враховуючи те, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 грудня 2014 року шлюб між сторонами розірваний, суд не вбачає підстав для задоволення позову про встановлення для подружжя режиму окремого проживання. На підставі наведеного, ст.119 СК України,

Outcome: dismissed