Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом про зняття арешту з нерухомого майна - квартири №36 на вул. Патона, 4/2 у м.Львові, накладеного в межах виконавчого провадження та визнання за ним права власності на вказану квартиру. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що 17.03.2011 року Залізничним районним судом м.Львова постановлено ухвалу про визнання мирової угоди, за якою його син [PERSON] зобовязався перерахувати [PERSON] грошову компенсацію за ? частки у праві власності квартири за №36 в будинку №4/2 на вул. Патона в м.Львові в розмірі 110\~000 грн. Оскільки [PERSON] грошова компенсація не була виплачена вчасно, тому за заявою [PERSON] 30.09.2011 року було видано виконавчий лист №2-1305 та відкрито виконавче провадження з примусового виконання такого. У звязку з повною виплатою [PERSON] грошової компенсації [PERSON] державним виконавцем Залізничного ВДВС Львівського МУЮ 17.02.2012 року вказане виконавче провадження закінчено, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. 03.06.2016 року його син [PERSON] помер. У відповідності до вимог чинного законодавства, він як спадкоємцем першої черги звернувся в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, проте нотаріус відмовила йому, з покликанням на те, що згідно інформації з Єдиного реєстру заборон на відчуження обєктів нерухомого майна на квартиру накладено обтяження (арешт) у виконавчому провадженні №29434893. При цьому зазначив, що саме тому не може оформити спадщину, хоча усі документи вказують на те, що арешту фактично немає. В судовому засіданні позивач позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити. Відповідач [PERSON] позов визнала, зазначивши, що [PERSON] при здійсненні виконавчого провадження № 29434893 перерахував їй 110000 грн. компенсації за ? частки у праві власності квартири за №36 в будинку №4/2 на вул.Патона в м.Львові, у звязку з чим виконавче провадження було закрите, після чого вона жодних матеріальних претензій до нього не мала, тому не заперечує проти зняття арешту накладеного на квартиру. Третя особа - Залізничний ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області, будучи належним чином повідомленим про час, день та місце розгляду справи, не забезпечив явку в судове засідання свого повноважного представника, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 17.03.2011 року в справі № 2-1305/2011 визнано мирову угоду від 17.03.2011 року, за якою [PERSON] зобовязувався перерахувати на розрахунковий рахунок (попередньо представлений) [PERSON] грошову компенсацію за ? частки у праві власності квартири за №36 в будинку №4/2 на вул.Патона в м. Львові в розмірі 110\~000 грн. Перерахунок вказаної грошової компенсації [PERSON] зобовязаний здійснити до 17.09.2011 року у повному обсязі (а.с.27). Також встановлено, що оскільки [PERSON] грошова компенсація не була виплачена вчасно, тому за заявою [PERSON] 30.09.2011 року було видано виконавчий лист №2-1305 та Залізничним ВДВС Львівського МУЮ постановою від 24.10.2011 року було відкрито виконавче провадження №29434893 з примусового виконання такого. При цьому, даною постановою було також накладено арешт на все майно боржника [PERSON] 07.02.2012 року постановою державного виконавця Сахман Х.В. Залізничного ВДВС Львівського МУЮ виконавче провадження № 29434893 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1305 виданого 30.09.2011 року Залізничним районним судом м. Львова про зобовязання [PERSON] перерахувати на розрахунковий рахунок [PERSON] грошову компенсацію за ? частки у праві власності квартири за №36 в будинку №4/2 на вул. Патона в м. Львові в розмірі 110\~000 грн. закінчено у звязку із сплатою боржником заборгованість (а.с. 13). Нотаріально завіреною заявою [PERSON] від 27.04.2012 року підтверджується, що [PERSON] перерахував їй 110\~000 грн. компенсації за ? частки у праві власності квартири за №36 в будинку №4/2 на вул. Патона в м. Львові, та що у неї відсутні будь-які майнові претензії до [PERSON], що стосується вказаної квартири (а.с. 10). Дані обставини відповідач, яка змінила прізвище на «Пелікант», підтвердила в судовому засіданні. Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» №34792365 від 11.07.2012 року підтверджується, що квартира № 36 в будинку №4/2 на вул.Патона в м.Львові належить на праві приватної власності [PERSON], на підставі ухвали Залізничного районного суду м.Львова про затвердження мирової угоди від 17.03.2011 року (а.с. 28), що підтверджується також довідкою ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 15.12.2016 року (а.с.20). 03.06.2016 року [PERSON] помер (а.с. 5). З матеріалів справи вбачається, що 17.10.2016 року батько [PERSON] [PERSON] звернувся у Першу Львівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті сина [PERSON] (а.с. 29), однак отримати свідоцтво про право на спадщину не зміг, оскільки на майно його сина накладено арешт. Так, згідно інформації з Єдиного реєстру заборон на відчуження обєктів нерухомого майна накладено арешт на все нерухоме майно [PERSON], реєстраційний номер обтяження - 11758493, на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження № 29434893 державного виконавця Залізничного ВДВС Львівського МУЮ [PERSON] від 24.10.2011 року. Конституцією України в ст.41 та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції закону, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Статтею 11 цього Закону передбачені права та обовязки державного виконавця. Згідно п. 5 ч. 3 якої встановлено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Відповідно до ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», а саме в абз.4 п.24 вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законнихпідставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Як вбачається з листа начальника Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області від 08.11.2016 №09-07/17705, згідно даних Єдиного додержавного реєстру виконавчих проваджень на виконанні у Залізничному ВДВС ЛМУЮ перебувало виконавче провадження ВП № 29434893 з примусового виконання виконавчого листа №2-1305 виданого 30.09.2011 р. Залізничним районним судом м. Львова, про зобовязання [PERSON] перерахувати [PERSON] грошову компенсацію за ? частки у праві власності квартири за №36 в будинку №4/2 на вул. Патона в м. Львові в розмірі 110\~000 грн.,по якому 07.02.2012 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.8 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», крім цього в листі вказано, що більш детальну інформацію щодо виконавчого провадження надати неможливо, оскільки таке за закінченням терміну зберігання знищено (а.с.16). Таким чином, за наведених обставин, державним виконавцем накладено арешт в межах виконавчого провадження, яке на час розгляду справи завершене, відтак підстави для арешту квартири відпали. Оскільки виконавче провадження було закрито у звязку з погашенням боржником заборгованості, на час розгляду справи боржник [PERSON] помер, а його батько в порядку спадкування за законом бажає оформити право власності на квартиру №36 в будинку №4/2 на вул.Патона в м. Львові, тому встановлене щодо квартири обтяження порушує право позивача на спадкування, в тому числі квартири, на яку накладено арешт. З огляду на зазначене, враховуючи те, що зняття обтяження (арешту) з нерухомого майна[PERSON] за рішенням суду дозволить позивачу в позасудовому порядку оформити право власності на квартиру №36 в будинку №4/2 на вул. Патона в м. Львові, а саме: звернувшись в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, тому вимога позивача про визнання за ним права власності на вказану квартиру до задоволення не підлягає. Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що позов [PERSON] в частині зняття арешту з нерухомого майнає підставним, ґрунтується на законі, а відтак такий слід задовольнити, а в задоволенні позову в частині визнання права власності на квартиру відмовити.

Outcome: partial