Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду з позовом до Міністерства культури України (далі по тексту - відповідач 1), Міністерства фінансів України (далі по тексту - відповідач2), Державної казначейської служби України (далі по тексту - відповідач 3), відповідно до якого, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила: визнати наявність порушення приватного цивільного права позивача щодо незаконного звільнення з роботи в Краснодонській (Сорочинській) районній бібліотеці (Луганської області) без моєї згоди та без трудової книжки; поновити позивача на роботі Краснодонській (Сорочинській) районній централізованій бібліотечній системі, Краснодонській (Сорочинській) районній бібліотеці (Луганської області) на посаді прибиральниці з повним відшкодуванням заборгованості по заробітній платі, що виникла через незаконне звільнення з роботи, що потягло вимушений прогул; стягнути солідарно за рахунок Державного Бюджету України з Міністерства культури України, Міністерства фінансів України та з Державної казначейської служби України заборгованість по заробітній платі, що виникла внаслідок незаконного звільнення з роботи та виниклого вимушеного прогулу за період з 01.08.2014 по 01.03.2019 у сумі 141 697, 60 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.05.2003 позивача прийнято на роботу до Краснодонської районній централізованій бібліотечній системі на посаду прибиральниці Новосвітлівської (Сорочинської) районної бібліотеки(Луганської області) на підставі наказу № 27 від 05.05.2003. Перед початком бойових дій позивачу керівництвом бібліотеки було видано трудову книжку. Після початку бойових дій, 28.07.2014 позивач разом з батьками виїхала за межі Луганської області і до теперішнього часу не поверталась до свого місця проживання та роботи. Крім того, територія, де знаходиться населений пункт, в якому проживала позивач, є непідконтрольною органам державної влади України. В подальшому, позивачу з телефонної розмови стало відомо, що її звільнено із займаної посади без її згоди та без відповідного повідомлення. Позивач вважає своє звільнення незаконним та таким, що порушує гарантоване Конституцією України право позивача на працю. При цьому, так як позивач була працевлаштована в державній установі, вважає, що відповідальність за звільнення останньої мають нести органи виконавчої влади України, оскільки не забезпечили переведення Краснодонської районної бібліотеки(Луганської області) на територію, підконтрольну органам державної влади України. Крім того, вважає, що на її користь також підлягає стягненню середній заробіток а час вимушено прогулу внаслідок незаконного звільнення. З врахуванням наведеного, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Відповідач 1 в своєму відзиві заперечував проти задоволення позовних вимог. Вказав, що позивач не перебуває та не перебувала в трудових відносинах з Міністерством культури України. При цьому, Новосвітлівська районна бібліотека не належить до сфери управління Міністерства. При цьому, позивач не надає доказів свого звільнення, відсутній наказ про звільнення, відповідний запис в трудовій книжці, свідки, які б підтвердили вказані обставини. Заперечував відповідач 1 також проти стягнення з останнього і заборгованості по заробітній плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки позивач не доведено факт звільнення, не доведено обов`язок відповідача 1 нести відповідальність за порушення трудових прав позивача. Відповідач 2 заперечував проти позовних вимог. Вказує, що відповідач 2 не перебував у трудових відносинах з позивачем, не впливав і не міг впливати на обсяг прав позивача, підстави для стягнення з Міністерства фінансів заборгованості по заробітній платі відсутні. Відтак, позовні вимоги вважає безпідставними та необґрунтованими. В задоволенні позовних вимог до відповідача 2 просив відмовити в повному обсязі. Від відповідача 3 відзив не надходив. 15.11.2017 ухвалою суду відкрито провадження по справі. 01.12.2017 від відповідача 2 Міністерства фінансів України надійшли письмові заперечення. 05.12.2017 від відповідача 1 Міністерства культури України надійшло клопотання про заміну неналежного відповідача. 26.12.2017 ухвалою суду у зв`язку з набранням чинності нової редакції ЦПК України від 15.12.2017 призначено до розгляду в спрощеному порядку (позовне провадження). 13.02.2018 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого провадження. 15.02.2018 ухвалою суду клопотання позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження задоволено, справу призначено до розгляду в загальному позовному порядку та розпочато підготовче провадження, встановлено сторонам строк для надання заяв по суті справи. 23.02.2018 від представника відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву. 15.03.2018 від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів. 19.04.2018 від представника відповідача 1 надійшла заява про врахування відзиву. 04.07.2018 ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. 28.08.2018 позивачем подано клопотання про збільшення розміру позовних вимог. 20.09.2018 від ДФС України надійшла відповідь на ухвалу суду від 04.07.2018. 21.09.2018 від представника відповідача 1 надійшов відзив на заяву про збільшення позовних вимог. 21.09.2018 від представника відповідача 2 надійшов відзив. 25.09.2018 від ПФ України надійшла відповідь на ухвалу суду від 04.07.2018. 01.10.2018 від представника відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву. 23.01.2019 ухвалою суду закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті. 22.02.2019 представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог. 03.04.2019 представником відповідача було подано відзив на збільшену позовну заяву, в долученні якого судом 03.04.2019 відмовлено. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача 1 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні. Просив застосувати строк позовної давності, оскільки позивачем було пропущено строк для звернення до суду із вказаними позовними вимогами. Відповідач 2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідача 3 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Положеннями ч. 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В судовому засіданні встановлено, що згідно наказу № 27 від 05.05.2003, позивача прийнято на посаду прибиральниці Новосвітлівської центральної районної бібліотеки Краснодонської районної централізованої бібліотечної системи. (запис № 17 в Трудовій книжці позивача). Позивач вказує, що у зв`язку з початком бойових 28.07.2014 залишила своє місце проживання та роботи - смт. Новосвітлівку Луганської області до цього часу не поверталась туди. Про своє звільнення дізналась від колишніх колег, які проживають на непідконтрольній державним органам України території. Таке звільнення позивач вважає незаконним та таким, що порушує її конституційні права. Крім того, оскільки позивач була працевлаштована в державній установі, вважає, що відповідальність за звільнення останньої мають нести органи виконавчої влади України, оскільки не забезпечили переведення Краснодонської районної бібліотеки(Луганської області) на територію, підконтрольну органам державної влади України. Відповідач 1, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказує, що позивач не перебуває та не перебувала в трудових відносинах з Міністерством культури України. При цьому, Новосвітлівська районна бібліотека не належить до сфери управління Міністерства. В судовому засіданні встановлено, що в базовій мережі закладів культури загальнодержавного рівня та Переліку закладів культури базової мережі загальнодержавного рівня, затвердженого наказом від 17.06.2016 № 450 Міністерством культури України, Краснодонська районна централізована бібліотечна система та Новосвітлівська центральна районна бібліотека, де працювала позивач, відсутня. При цьому, в судовому засіданні також не встановлено, що позивач перебувала в трудових відносинах з відповідачами, жодного доказу на підтвердження вказаної обставини, до матеріалів справи не надано. Відповідно до Відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб-платників податків станом на 12.09.2018, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , за період з третього кварталу 2014 року по перший квартал 2018 року, ПОЧИНАЮЧИ З 13.10.2015, отримувала дохід, з якого вираховувався податок, в: ТОВ «ЖЕК - СОСНОВИЙ БІР», З 2016 р. по 2018 р. - ОСББ «ОЛЕКВСЬКА-5 СОСНОВИЙ БІР» (лист від 13.09.2018 № 16505/5/99-99-08-02-02-16). Крім того, як вбачається з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування стосовно позивача за період з 01.07.2014 по 01.02.2018, позивачу нараховувалась заробітна плата Відділом культури Краснодонської районної державної адміністрації (з 01.07.2014 по 31.07.2014), ОСББ «Олевська-5 Сосновий бір» - з 01.12.2016 по 31.01.2018, ТОВ «ЖЕК - Сосновий бір» - з 13.10.2015 по 31.08.2016. Як вбачається з наданих відповідей, позивач не отримувала заробітну плату, нараховану відповідачами, що свідчить про відсутність трудових відносин між сторонами. Крім того, запис про звільнення позивача в Трудовій книжниці із вказаного закладу відсутній, наказ про звільнення позивача також до матеріалів справи не надано, у зв`язку з суд позбавлений можливості встановити дату звільнення та підставу звільнення позивача із займаної посади. Положеннями ч. 6 ст. 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення. Відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП, України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, між інших, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Положеннями п. 18 Постанови Пленуму ВС України «Про практику розгляду судами трудових спорів», від 06.11.1992, № 9, передбачено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. У випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП). Одночасно суд визначає працівника звільненим за п. 1 ст. 40 КЗпП у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації. Відповідно до ч. 2 ст. 325 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. З врахуванням наведеного, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, позивачем не надано до матеріалів справи доказів того, що останню було звільнено із займаної посади, при цьому, звільнено з порушенням встановленого чинним законодавством порядку, як не надано доказів і того, що позивач працювала у відповідачів. Крім того, оскільки в судовому засіданні не встановлено порушення відповідачами прав позивача в частині звільнення із займаної посади, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, адже, в силу вимог ст. 78 ЦПК України, позивачем на підтвердження своїх вимог, не надано належних та допустимих доказів існування заборгованості відповідачів перед позивачем як по заробітній платі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. Виходячи з наведеного та

Outcome: dismissed