Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом про стягнення з [PERSON] грошових коштів у розмірі 101 151 грн. 64 коп., моральної шкоди у розмірі 54 810 грн. та судових витрат в сумі 11 833,66 грн., що включають витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн., витрати по оплаті експертного дослідження у галузі судово-психологічної експертизи у розмірі 5 000 грн. і сплачений судовий збір. Вимоги мотивує тим, що 15 листопада 2012 року між ним та відповідачем був укладений договір про передачу в тимчасове користування з подальшим викупом обладнання для ресторану, яке оцінили загальною вартістю 65 675 грн. Того ж дня на виконання договору відбулася передача майна, про що з відповідачем підписали акт приймання-передачі. У відповідності до п. п. 2.1, 2.2 договору відповідач повинна була до 01.12.2013 року сплатити вартість майна у сумі 65 675 грн., або повернути майно у справному стані та сплатити по 100 грн. за кожен місяць його користування. Незважаючи на його неодноразові вимоги по телефону та через співробітників відповідача [PERSON] ані майна ані грошей не повернула. 24.11.2012 року відповідач повернула лише частину обладнання за договором на суму 9 500 грн., проте у повному обсязі взяті на себе зобов'язання не виконала та від особистого спілкування до даного часу ухиляється. 01.09.2015 року на адресу відповідача ним було надіслано лист-вимогу з пропозицію у триденний термін або сплати грошові кошти у розмірі вартості майна з відшкодуванням штрафних санкцій, або повернути майно зі сплатою коштів за його користування, на який відповідь отримано не було. З урахуванням положень ст. 625 ЦК України підлягає сплаті відповідачем за укладеним договором загальна сума 101 151 грн. 64 коп., що включає невиплачену частину коштів вартості неповернутого майна у розмірі 56 175 грн., 3 % річних за період прострочення з 01.12.2013 року по 31.08.2015 року в сумі 2 950 грн. 34 коп. та інфляційні збитки в сумі 42 026 грн. 30 коп. Через неналежне виконання відповідачем умов договору йому була заподіяна моральна шкода, яка виразилася у душевних стражданнях, неможливості використання свого майна, або отримання коштів та необхідності захисту свого права, у тому числі у судовому порядку. Факт спричинення йому моральної шкоди у заявленому розмірі 54 810 грн., що становить 45 мінімальних заробітних плат, підтверджує висновок експертного дослідження від 28.09.2015 року № 52 фахівця в галузі судово-психіатричної експертизи. У ході розгляду справи позивачем була подана заява про збільшення розміру позовних вимог, відповідно якої просить стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 104 821 грн. 23 коп., моральну шкоду у розмірі 54 810 грн. та судові витрати на загальну суму 11 870 грн. 36 коп. (а.с. 85-88). У заяві зазначає, що ціна позову збільшена у частині майнових вимог, що станом на 01.03.2016 року через неповернення грошових коштів за укладеним з відповідачем договором загальна сума, що підлягає стягненню складає 104 821,23 грн., що включає суму основного боргу - 56 175 грн., 3% річних - 3 791 грн. та 44 855,23 грн. інфляції. В судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] підтримали позов зі збільшеним розміром заявлених вимог та викладені у заявах обставини. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмових запереченнях, пояснила, що вимоги є необґрунтованими та безпідставними, відповідач користувалася майном за укладеним з позивачем договором, орендну плату за майно не сплачувала, ніяких дій по поверненню майна не вчиняла, оскільки позивач вимагав не майно, а гроші за майно. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15 листопада 2012 року між позивачем та відповідачем був укладений договір про передачу у тимчасове користування з подальшим викупом у строк до 01.12.2013 року рухомого майна, відповідно до якого [PERSON] прийняла від [PERSON] зазначене у договорі майно загальною вартістю 65 675 грн., про що сторонами було підписано акт приймання-передачі (а.с. 6, 7). 24 листопада 2012 року відповідач повернула позивачу з отриманого майна паро-конвекційну піч вартістю 9 500 грн., про що складений та підписаний сторонами акт приймання-передачі (а.с. 8). За заявленими вимогами позивач просить стягнути з відповідача вартість неповернутого за вищезазначеним договором майна в сумі 56 175 грн. та відповідно до положень ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов'язання нараховану на вказану суму 3% річних за період з 01.12.2013 року по 01.03.2016 року у розмірі 3 791 грн. та інфляційні втрати у розмірі 44 855,23 грн., що загалом складає суму 104 821 грн. 23 коп. В обґрунтування вимог позивач посилається на умови договору, при цьому зазначає, що відповідно до його пунктів 2.1 та 2.2. відповідач повинна була до 01.12.2013 року сплатити вартість майна в сумі 65 675 грн., або повернути майно у справному стані та сплатити по 100 грн. за кожен місяць його користування. Однак, вказані твердження суд до уваги прийняти не може, оскільки позивачем невірно трактуються положення договору, як альтернативний вибір стосовно стягнення коштів чи витребування майна, виходячи з наступного. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. За нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п. 2.1. договору, відповідач у строк до 01.12.2013 року сплачує позивачу вартість отриманого у користування майна в розмірі, що визначений п. 1.1 Договору та становить 65 675 грн. При цьому пунктом 2.2. договору обумовлено, що у разі несплати позивачу ціни, визначеної п. 2.1., протягом строку, визначеного умовами договору, відповідач повертає передане їй майно у стані, придатному для використання за цільовим призначенням, та сплачує за його користування плату у розмірі 100 грн. за кожен повний місяць. Судом безспірно встановлено, що відповідач вартість отриманого за договором майна у строк до 01.12.2013 року, як передбачено п. 2.1 договору, позивачу не сплатила. У такому разі оскільки [PERSON] своїм правом викупу майна у строк до 01.12.2013 року не скористалася, що також передбачено п. 1.1. договору, тому відповідно до положень п. 2.2 договору відповідач зобов'язана повернути позивачу передане їй майно у належному стані та сплатити за його користування плату у розмірі 100 грн. за кожний повний місяць. За нормою ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Позивачем на підтвердження вимог надано копію направленого 31.08.2015 р. відповідачу листа з вимогою у триденний термін з моменту отримання листа повернути невиплачену частину коштів у розмірі 56 175 грн., сплатити 3 % річних за користування вказаною сумою у розмірі 2 950,34 грн. та інфляційні збитки у розмірі 42 026,30 грн., а всього суму 101 151 грн. 64 коп. (а.с. 14-18). Вимоги про стягнення грошових коштів за користування майном та повернення майна за укладеним з відповідачем правочином у межах даного спору позивачем не заявляються. З урахуванням зазначеного заявлені вимоги про стягнення з відповідача вартості отриманого майна задоволенню не підлягають, оскільки не ґрунтуються на умовах договору. На спірні правовідносини також не поширюється норма ч. 2 ст. 625 ЦК України, якою передбачена відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Суд також не вбачає підстав для задоволення позову у частині відшкодування моральної шкоди, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами носять договірний характер та укладений між ними договір не передбачає такого правового наслідку порушення зобов'язань, як відшкодування моральної шкоди з огляду на положення ст. 611 ЦК України. Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За викладених вище обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні тому не підлягають задоволенню. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed