Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-16 00:00:00

[PERSON] звернувся 01.09.14 р. з позовом до ДП «Чернігівторф» про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди в загальному розмірі 17108,96 грн. З позову виходить, що позивач по 26 липня 2013 року включно працював на посаді водія у філії «Смолинський торфозавод» ДП «Чернігівторф» і при звільненні за скороченням займаної посади, згідно п.1 ст.40 КЗпП України, з ним не було проведено повний розрахунок і не виплачено заборговану заробітну плату за травень-липень 2013 року в сумі 4572,63 грн, вихідну допомогу в сумі 1581,32 грн. За рішенням суду від 11 листопада 2013 року було стягнуто заборгованість по заробітній платі за травень-липень 2013 року в сумі 4572,63 грн, вихідну допомогу в сумі 1581,32 грн, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 6149,28 грн, однак фактично розрахунок було здійснено лише 28 липня 2014 року через ПАТ КБ «Приватбанк». Отже, посилаючись на приписи ст.117 КЗпП України та ПКМУ №100 від 08.02.1995 року, позивач просить стягнути на його користь 16308,96 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, з розрахунку 89,12 грн - середньоденна зарплата, 183 робочі дні затримки. Крім того, позивач просить стягнути на його користь завдану моральну шкоду, яка ним оцінена у 800 грн і яка полягає в його душевних стражданнях, втраті нормальних життєвих зв'язків та необхідності вжиття додаткових зусиль для організації свого життя. Позивачем до судового засідання було подано заяву з проханням справу розглянути за його відсутності, провести заочний розгляд справи, у разі не явки представника відповідача у судове засідання, та задовольнити його позовні вимоги. Представник відповідача у засідання не з'явився, причини не явки не повідомлені, про час та місце розгляду справи ДП «Чернігівторф» повідомлялось належним чином. Згідно положень ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобов'язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки, що закріплено в статті 27 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що представник відповідача по справі у судове засідання не з'явився, а сторона позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність представника ДП «Чернігівторф», на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов [PERSON] є частково обґрунтованим і відповідно таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Дослідженням трудової книжки позивача серії «[NUMBER] встановлено, що [PERSON] у період з 01 лютого 2011 року по 26 липня 2013 року включно працював водієм у філії «Смолинський торфозавод» ДП «Чернігівторф» і його було звільнено у зв'язку з скороченням посади, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. З довідки ДП «Чернігівторф» від 21.10.13 р. вбачається, що заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] за період травень-липень 2013 року становить 4572,63 грн, вихідна допомога 1581,32 грн, його середньомісячна заробітна плата становить 1860,38 грн, а середньоденна 89,12 грн. Згідно рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 11 листопада 2013 року було стягнуто з ДП «Чернігівторф» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за травень-липень 2013 року в сумі 4572,63 грн, вихідну допомогу в сумі 1581,32 грн, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 6149,28 грн, та завдану моральну шкоду в сумі 500 грн. З банківської виписки по рахунку позивача за [NUMBER] вбачається, що 28 липня 2014 року Головним управлінням юстиції в Чернігівській області перераховано [PERSON] заборговану ДП «Чернігівторф» заробітну плату та інші виплати за судовим рішенням в загальному розмірі 12739,21 грн. Згідно вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. (ст.117 КЗпП України) Пленум Верховного Суду України у пункті 6 Постанови №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вказав, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Як вже зазначалось судом, позивач просить суд стягнути з відповідача, посилаючись на приписи ст.117 КЗпП України та ПКМУ №100 від 08.02.1995 року, 16308,96 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період з листопада 2013 року по липень 2014 року, з розрахунку 89,12 грн - середньоденна зарплата, 183 робочі дні затримки. Оскільки у судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт затримки у розрахунку звільненому працівнику, то позовні вимоги [PERSON] у цій частині підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки ним визначено розмір середнього заробітку з дотриманням вимог Постанови КМ України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», який до того ж відповідає і розрахунку розміру наданого стороною відповідача. Аналіз наведених вище норм матеріального права дає суду підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником належних працівникові при звільненні сум. Приймаючи рішення у даній справі суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постанові суду №6-144ц13 від 29 січня 2014 року, прийнятої за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України. Згідно роз'яснень, що викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N4 від 31.03.95 р., судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.2371 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Судом достовірно встановлений факт порушення законних прав позивача на вчасне отримання заробітної плати і отримання від роботодавця повного розрахунку при звільненні, а тому, враховуючи обставини справи, на користь позивача слід стягнути 200 грн у відшкодування моральної шкоди, яка на думку суду є достатньою компенсацією моральних страждань [PERSON] У світлі викладеного суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Оскільки при подачі позову до суду позивача звільнено від сплати судового збору, то у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, судовий збір в розмірі 243,60 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial