Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача борг у розмірі 43 762, 38 грн. та судовий збір у розмірі 437, 62 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 14.10.2013 року між сторонами укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 24000грн., про що складено відповідну розписку. Відповідно до умов договору позики повернення боргу повинно було здійснюватися шляхом повернення всієї суми боргу у строк до 14.11.2013 року. У порушення умов договору відповідач у вказані договором строки позику не повернув. Позивачем 15.07.2015 року на адресу відповідача було надіслано вимогу про повернення заборгованості у розмірі 24000 грн., але відповідач у визначений строк борг не повернув. У судове засідання представник позивача не звився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Також зазначив, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив. У відповідності до приписів ч. 5 ст. ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Враховуючи викладене, відповідач належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. У відповідності до приписів ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Як вбачається із матеріалів справи, 14.10.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, який оформлено відповідною розпискою, відповідно до якої [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти на суму 24000 грн. Згідно умов розписки [PERSON] зобов'язався повернути всю суму боргу у строк до 14.11.2013 року. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, якщо при цьому були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що відповідач [PERSON]Я належним чином свої зобов'язання не виконав, у визначені договором строки погашення заборгованості не здійснив, внаслідок чого у відповідача перед позивачем станом на 13.08.2015 року склалась заборгованість у розмірі 24 000, 00 грн. У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. У зв'язку із простроченням відповідачем сплати суми основного боргу позивачем нараховано 18474 грн. індексу інфляції за період з листопада 2013 року по липень 2015 року та 3% річних за період з 14.11.2013 року по 01.08.2015 року у сумі 1288,38грн. Як вбачається із розрахунку індексу інфляції, позивачем нараховано за листопад 2013 року інфляційні витрати за повний місяць., але в розписці встановлено кінцевий термін повернення заборгованості 13.11.2013 року. Таким чином, право на нарахування інфляційних витрат за листопад 2013 року у позивача виникло з моменту прострочення повернення боргу, тобто з 14.11.2013 року. Враховуючи вищевикладене, інфляційні витрати за період з 14.11.2013 року по 01.08.2015 року складають 14715,20грн. З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм, матеріалів справи та враховуючи, що відповідач взяті на себе зобов'язання за договором позики належним чином не виконав, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу у розмірі 24 000, 00 грн., інфляційних витрат у розмірі 14715,20 грн. та річних у розмірі 1288,38грн. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Питання про стягнення витрат зі сплати судового збору суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial