Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до [PERSON], [PERSON] з позовними вимогами про визнання договору дарування валютних цінностей від 13.02.2009 року між [PERSON] та [PERSON] на загальну суму 150 000 доларів США та у визнанні права власності на грошові кошти в загальній сумі 150 000 доларів США , що еквівалентно 3 931 500 грн., які отримані на підставі договору дарування 13.02.2009 року. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав і пояснив, що відповідно до договору від 13.02.2009 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] останній отримав від батька 150 000 доларів США про що власноручно написав розписку про отримання 150 000 грн. в якості подарунка на день народження. При життя батько не хотів нотаріально посвідчувати договір вважаючи ,що він передав кошти і цього достатньо. Звернувся до суду оскільки його сестра [PERSON] частково не визнає договір , зважаючи що з цих коштів він повинен надавати їй допомогу та утримувати. Представник [PERSON] позовні вимоги щодо визнання дійсним договору дарування валютних цінностей від 13.02.2009 року - визнала в повному обсязі. Позовні вимоги [PERSON] про визнання за [PERSON] права власності на грошові кошти в сумі 150 000,00 доларів США, які отримані [PERSON] в рамках договору дарування валютних цінностей від 13.02.2009 року -не визнала та просе суд відмовити в задоволені вказаних позовних вимог, вказуючи ,що позивачу грошові кошти в сумі 150 000 доларів США не належать в повному розмірі, а лише перебувають у позивача на зберіганні. Заслухавши пояснення сторін , їх представників, дослідивши матеріали справи суд находить позов який задоволенню не підлягає. Встановлено, що позивач звернувся з позовними вимогами зазначивши ,що 13.02.2009 року був укладений договір між [PERSON] та [PERSON] в результаті укладеного договору він отримав від батька 150 000 доларів США про що власноручно написав розписку про отримання 150 000 грн. в якості подарунка на день народження. В подальшому як зазначає позивач він неодноразово звертався до свого батька, щодо нотаріального посвідчення договору дарування проте, батько відмовлявся від цього, мотивуючи свою позицію недоцільністю таких дій, так як між нами укладений письмовий договір, при цьому підстав для зміни свого рішення не було. В [INFO] року помер [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених , невизначених або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Позивач зазначає, що його право порушено тим, що його сестра претендує на кошти які йому подарував батько , але претензій тобто звернення сестри [PERSON] до суду не пред'явлено. Тобто вона не просе захистити ніби то порушене її право. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Оскільки згідно із частиною першою статті 202 ЦК України, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування. За загальним правилом, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (ч. 2ст. 207 ЦК України). Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосуванняч.2ст.220 ЦК України. Відповідно до копії розписки (а.с.8) [PERSON] отримав від [PERSON] 150 000 доларів США 13.02.2009 року в якості подарунка на день народження. В копії договорі від 13.02.2009 року між тими ж громадянами зазначено, що кошти в розмірі 150 000 доларів США є предмет дарунка. В п.3.3 зазначено, що обдарований зобов'язується на отримані кошти утримувати сім родину (а.с.50,51). Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Договір дарування можна укладати під особливою умовою, що є повною мірою допустимим. Така умова може застосовуватися як заохочувальний засіб, що стимулює обдаровуваного до певної поведінки. Такі умови не спрямовані на породження майнового обов'язку обдаровуваного перед дарувальником, або інших осіб, в іншому випадку договір дарування втрачає свій односторонній характер. Значення названих умов (або обставин) полягає в тому, що вони є необхідною передумовою для того, щоб обов'язки дарувальника вступили у силу, адже правові наслідки договору дарування пов'язуються із настанням певної обставини. Кошти як зазначив представник позивача були отримані його довірителем від батька таким чином договір дарування був укладений. Визначені умови в п.3.3 договору більше схожі на заповіт ніж на договір дарування. За договором дарування отриманими в подарунок коштами має розпоряджатися саме обдарована особа без вказівок дарувальника і отримати кошти без умов які носять характер розпорядження коштів не самим обдарованим а дарувальником тобто [PERSON] новим В.А. За таких умов позивач не може бути власником цих коштів. Окрім того встановити хто підписував договір дарування при яких обставинах та за яких умов походження коштів у дарувальника за відсутності дарувальника на думку суду неможливо. Просте небажання уникнути від нотаріального посвідчення правочину не є поважною причиною для визнання правочину дійсним згідно зі ст. 220 ЦК України . Окрім того суд находить ,що позивачем позовні вимоги пред'явлені до неналежних відповідачів, оскільки до [PERSON] та [PERSON] не були стороною договору дарування. Крім того їм достеменно було відомо про вказаний договір, але вони до теперішнього часу позовних вимог до [PERSON] при житті та до [PERSON] не пред'являли і не пред'являють таким чином відсутній спір між сторонами. Крім того відповідно до светокопії довідки ВАТ «Державного ощадного банку України» від 09.12.2005 року [PERSON] придбав в установах Ощадбанку за період з 01.01.2002 року по 15.12.2005 року 157 340 доларів США, при тому ,що [PERSON] спочатку в судовому засіданні пояснила що вона не знає до працював батько, а потім пояснила ,що він працював по змінах на нібито на водоканалі, особливих доходів у сім'ї не було. Крім того до суду позивачем не надано належних, допустимих, переконливих доказів щодо дотримання ч. 5ст. 719 ЦК України договору дарування валютних цінностей та також відсутність спору визначених в ст. 4 ЦПК України. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування дійсним та визнання права власності на валютні цінності. Відповідно до ст.141 ЦПК України суд покладає судові витрати на позивача . Відповідно до Закону України «Про судовий збір» в разі подання позовної заяви майнового характеру з фізичної особи сплачується судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Тому за позовну вимогу про визнання права власності на кошти суд стягує з позивача судовий збір в розмірі 8 810 грн. на користь держави. На підставі ст.ст.215, 220, 392,717, 719 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»

Outcome: approved