Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ПАТ «Українська залізниця» та доповнивши в судовому засіданні свої позовні вимоги, просить суд: -скасувати наказ Публічного Акціонерного Товариства «Українська Залізниця» від 27 лютого 2017 року № 321/ос про звільнення [PERSON] із посади начальника служби локомотивного господарства Одеської залізниці та поновити [PERSON] на посаді начальника служби локомотивного господарства Одеської залізниці; -стягнути із Публічного Акціонерного Товариства «Українська Залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 27 лютого 2017 року по дату винесення остаточного рішення по даній справі без вирахування податків, зборів та інших обов'язкових платежів; -допустити негайне виконання рішення в частині присудження [PERSON] виплати заробітної плати за один місяць. Заявлені позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує наступним. Наказом по особистому складу Державною адміністрацією залізничного транспорту України Одеської залізниці від 25 серпня 2011 року за № 560/нок позивача було призначено на посаду Начальника служби локомотивного господарства Одеської залізниці та звільнено із раніше займаної посади. 25.08.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено безстроковий трудовий договір. Згідно посадової інструкції Начальника служби локомотивного господарства [PERSON] (код КП - 1226.2) затверджена Начальником регіональної філії «Одеська залізниця» [PERSON] 11.03.2016 року, посада начальника служби локомотивного господарства належить до категорії «керівників». У керівників, які працюють у ПАТ «Українська залізниця» ненормований робочий графік, що підтверджується копією наказу (розпорядження) № 4535/в від 02.11.2015 року де в графі «додаткова відпустка» в п. 2 надано 7 додаткових календарних днів відпустки за ненормований робочий день (керівники). За своєю специфікою - посада начальника служби локомотивного господарства розуміє під собою: цілодобову відповідальність за своєчасне та безпечне перевезення спеціальних вантажів, виконує заходи з попередження, виявлення, припинення можливих терористичних проявів, тощо. Враховуючи специфіку роботи Позивача, постійне перебування в русі, нервовому напруженні. Після підіймання важкого, в травні місяці 2016 року, в нього відбувся рецидив остеохондрозу. Із 04.05.2016 року позивач перебував на амбулаторному лікуванні, а із 26.05.2016 року по 31.05.2016 рік перебував на стаціонарному лікуванні у зв'язку із погіршенням загального самопочуття. Із 01.06.2016 рік був знову переведений на амбулаторне лікування. Наказом від 27.02.2017 року за № 321/ос позивача було звільнено із займаної ним посади згідно п. 5 ч.1 ст. 40 КЗпП у зв'язку із не виходом на роботу протягом більше як 4 місяця підряд внаслідок тимчасової непрацездатності. 01 березня 2017 року філією «Одеської залізниці» було видано наказ (розпорядження) № 116/ос про звільнення позивача із 27.02.2.017 року. 22 березня 2017 року позивач по пошті отримав лист від 01.03.2017 року за № НОК-09/296 з якого він дізнався, що його було звільнено з посади Начальника служби локомотивного господарства Одеської залізниці, із вимогою терміново з'явитися до відділу кадрів (м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, 19) для того щоб забрати свою трудову книжку. Відповідач в порушення приписів ст. 43 КЗпП не отримав від первинної профспілкової організації управління Одеської залізниці згоди на звільнення позивача, (членом якої є позивач), як це вимагається вище наведеною статтею. Так, листом від 18.01.2017 року за № 472-ПО відповідачу було відмовлено у наданні згоди на звільнення позивача за п. 5 ч.1 ст.40 КЗпП у зв'язку із тим, що відбулось переривання чотирьох місячного строку перебування на лікарняному. Відповідач не визнав відмову у наданні згоди не вмотивованою. Разом з тим, позивач не погоджується із наведеним профспілковою організацію в частині можливості звільнення без попередньої згоди профспілкової організації із посиланням на ст. 43-1 КЗпП, тому що в вище вказаній статті таке тлумачення норми КЗпП відсутнє, а тому є необґрунтованим. Отже, на думку позивача, в порушення приписів ст. 43 КЗпП його було звільнення із посади без отримання позитивної згоди профспілкової організації, членом якої він є. Відповідачем було порушено п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників затверджена Наказом Міністерства соц. захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року, зареєстрована в Міністерстві Юстиції в України за № 110 від 17.08.1993 року, а саме, якщо працівник відсутній у день звільнення, то власник або уповноважений ним орган повинен у той самий день надіслати йому поштове повідомлення, де повідомити про необхідність одержати трудову книжку. Позивача було звільнено 27 лютого 2017 року, а лист повідомлення йому було адресовано лише 01.03.2017 року, а не 28.02.2017 року. Позивач вважає, що його було звільнено із порушеннями приписів п. 5 ч.1 ст. 40, ст. 43 КЗпП, а тому Наказ від 27.02.2017 року за № 321/ос має бути скасований і поновлений на раніше зайнятій посаді. Позивач у судове засідання не з'явився, його представник - [PERSON], в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з доповненням. Представник відповідача - Шевченко Т.Ю. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, наголошуючи на законне звільнення позивача з займаної посади, з дотриманням порядку звільнення. Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що із 25 серпня 2011 року Наказом № 560/НОК позивача було призначено на посаду Начальника служби локомотивного господарства Одеської залізниці та звільнено із посади заступника Начальника служби локомотивного господарства Одеської залізниці, по безстрокову трудовому договору. Наказом ПАТ «Українська залізниця» від 27.02.2017 року за № 321/ос начальника служби локомотивного господарства Одеської залізниці [PERSON] звільнено із 27.02.2017 року у зв'язку з нез'явленням на роботі впродовж більше як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності на підставі п. 5 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Згідно до ч.1 ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності. Тобто, трудовим законодавством України визначено, що у випадку нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності з працівником може бути розірваний трудовий договір, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. Позивач посилається на те, що з 04.05.2016 року по 10.11.2016 року перебував на лікарняних та був звільнений від роботи, на підтвердження чого надав наступні листки непрацездатності: - серія АГШ № 459769 (період непрацездатності з 04.05.2016 р. по 25.05.2016 р., стати до роботи 26.05.2016 р.), перебув на амбулаторному лікуванні; - серія АГШ № 847980 (період непрацездатності з 26.05.2016 р. по 31.05.2016 р.), перебував на стаціонарному лікуванні, продовжує хворіти АГШ № 690051. - серія АГШ № 690051 (період непрацездатності з 01.06.2016 р. по 17.06.2016 р., стати до роботи 18.06.2016), перебував на амбулаторному лікуванні. Із 18.06.2016 р. по 21.06.2016 р. не перебував на лікуванні, листи непрацездатності відсутні. -серія АГШ № 2477012 (період непрацездатності з 21.06.2016 р. по 18.07.2016 р.), продовжує хворіти; -серія АГШ № 247173 (період непрацездатності з 19.07.2016 р. по 15.08.2016 р., стати до роботи 16.08.2016); -серія АГШ № 247423 (період непрацездатності з 16.08.2016 р. по 19.08.2016 р., стати до роботи 20.08.2016). Із 20.08.2016 по 22.08.2017 не перебував на лікуванні, листи непрацездатності відсутні. -серія АГЗ № 269170 (період непрацездатності з 22.08.2016 р. по 20.09.2016 р.), продовжує хворіти АГЗ № 514119; -серія АГЗ № 514191 (період непрацездатності з 21.09.2016 р. по 27.10.2016 р., стати до роботи 28.10.2016 р.); -серія АГШ № 346805 (період не працездатності з 28.10.2016 р. по 09.11.2016 р., стати до роботи 10.11.2016 р.); -серія АГЗ № 515152 (період непрацездатності з 10.11.2016 р. по 08.12.2016 р.). Листи непрацездатності надані [PERSON] вже під час порушення провадження по справі: -серія АГЗ № 515989 (період непрацездатності з 09.12.2016 р. по 16.01.2017 р.); -серія АГЗ № 287385 (період непрацездатності з 17.01.2017 р. по 30.01.2017 р., стати до роботи 01.02.2017 р.); -серія АДЖ № 304245 (період непрацездатності з 01.02.2017 р. по 23.02.2017 р., стати до роботи 24.02.2017 р.); -серія АГШ № 468437 (період непрацездатності з 24.02.2017 р. по 23.03.2017 р., стати до роботи 24.03.2017). Період непрацездатності, за думкою позивача, переривався із 18.06.2016 р. по 21.06.2016 р. (вівторок), 20.08.2016 р. по 22.08.2016 р. (понеділок). У відповідності до п. 25, 26 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 № 2, під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів у порядку, передбаченому статтями185,187,189 ЦПК. Відповідач звільнив позивача із роботи в порядку п. 5 ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із тимчасовою непрацездатність із 04.05.2016 р. по 10.11.2016 р. (на підставі останньо наданого позивачем відповідачу листка непрацездатності). Листом від 18.01.2017 року за № 472-ПО, профспілковою організацією управління Одеської залізниці - ПАТ «Укрзалізниця» було відмовлено у наданні згоди на звільнення начальника служби локомотивного господарства регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» у зв'язку із перериванням непрацездатності із 19.06.2016 р. по 21.06.2016 р., 20.08.2016 р. по 22.08.2016 р. Судом вже було встановлено, що згідно посадової інструкції Начальника служби локомотивного господарства [PERSON] (код КП - 1226.2), посада начальника служби локомотивного господарства належить до категорії «керівників» із ненормованим робочим графіком. Виходячи із аналізу листів непрацездатності виданих позивачу, суд вважає встановленою ту обставину, що тимчасова непрацездатність позивача переривалась, а тому не можна вважати, що Позивач не з'являвся на роботі протягом чотирьох місяців підряд, ці обставини підтверджуються матеріалами справи. Отже, відповідач не мав підстав для звільнення [PERSON] з роботи відповідно до п. 5 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Також, не знайшли свого підтвердження доводи відповідача щодо можливості звільнення керівника відокремленого структурного підрозділу з ініціативи власника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. п. 15, 18, 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», з подальшими змінами та доповненнями, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених ст. ст. 43 і 43-1 КЗпП. Відповідно до ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) з підстав, передбачених п. п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і п. 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обгрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обгрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Згідно ст. 43-1 КЗПП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках: звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян; звільнення працівника, який вчинив за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібне) майна власника, встановлене вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу. Відповідно до ст. 95 КЗпП України, філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Структурним підрозділ юридичної особи є така її ланка, яка має чітко визначені функції у господарській діяльності, відмінні від функцій інших ланок, і в силу цього входить у ціле як організаційно відособлена від інших підрозділів частина юридичної особи. Тобто, структурний підрозділ не є відокремленим ні організаційно, ні територіально від юридичної особи, оскільки керівник такого підрозділу призначається на посаду та діє відповідно до штатного розпису юридичної особи, а не на підставі довіреності від імені юридичної особи, як це передбачається для відокремлених підрозділів (філій, представництв тощо). Виходячи із аналізу норм матеріального права служба локомотивного господарства регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» є структурним підрозділом Відповідача. Керівники структурних підрозділів не підпадають під сферу дії ст. 43-1 КЗпП України, тому звільнення має відбуватися за попередньою згодою первинної профспілкової організації та у разі відсутності вмотивовано згоди. Відтак суд вважає доведеним факт переривання тимчасової непрацездатності позивача та відсутність згоди на його звільнення від первинної профспілкової організації, а отже звільнення [PERSON] відбулось із порушеннями законодавства про працю, тому наказ про звільнення [PERSON] з роботи відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, підлягає скасуванню, а позивач у відповідності до ст. 235 КЗпП України підлягає поновленню на роботі. Факт наявності виробничої необхідності прийняти на цю посаду високопродуктивного кваліфікованого працівника, неможливість заміщення іншою посадовою особою на час хвороби та розподілити функції хворого працівника між працівниками Відповідачем не доведено. Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Оскільки позивач підлягає поновленню на роботі, він має право на стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з 27.02.2017 року по дату винесення остаточного рішення по справі. Позовні вимоги [PERSON] в частині негайного виконання рішення щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць, не підлягають задоволенню, оскільки цією вимогою представник позивача фактично змінила позовні вимоги під час розгляду справи по суті, що суперечить положенням ч.2 ст. 31 ЦПК України. Враховуючи вище викладене, на основі повного і всебічного з'ясування обставин на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Outcome: partial