Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-29 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання договору позики недійсним та неукладеним (нікчемним). Позовні вимоги, враховуючи письмові пояснення та заяву про збільшення позовних вимог, мотивує тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.03.2017 року позовні вимоги [PERSON] були задоволенні повністю та стягнуто з нього суму боргу за договором позики в розмірі 140000 грн. Вказує, що даним судовим рішенням встановлено, що ніби то, між ним та відповідачем 09.10.2013 року був укладений договір позики, відповідно до умов якого, [PERSON] надав йому у борг 140000 грн., а він зобов`язувався повернути надані грошові кошти останньому до 09.10.2014 року, однак, договору такого змісту між ним та відповідачем не укладалося, а зазначена в такому договорі сума позики, ним не отримувалася. Зазначає, що укладав договір позики 09.10.2013 року з відповідачем на суму 14000 грн., який складався з трьох аркушів. На першому аркуші була написана сума позики 14000 грн., а не 140000 грн., на другому - він поставив свій підпис, на третьому - була таблиця з графіком виплати місячних платежів на 12 місяців. Вважає, що відповідачем у договорі позики на суму 140000 грн., який складається з одного аркуша було додруковано текст договору до аркушу з його підписом та зазначено суму позики в розмірі 140000 грн., яку фактично він не отримував. На підставі наведеного, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить суд, визнати недійсним договір позики, складений між ним та [PERSON] від 09.10.2013 року на суму 140000 грн., визнати неукладеним (нікчемним) договір позики, складений між ним та [PERSON] від 09.10.2013 року на суму 140000 грн. та поновити йому строк звернення до суду із даним позовом. У відзиві на позовну заяву, представник відповідача заперечує проти позовних вимог позивача, оскільки, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.03.2017 року, яке набрало законної сили, підтверджено факт отримання грошових коштів в розмірі 140000 грн. на підставі договору позики, укладеного 09.10.2013 року між [PERSON] та [PERSON] . Також, висновком експертизи встановлено, що підпис у графі позичальник належить [PERSON] . Крім того, вказує на пропуск позивачем строку позовної давності на звернення до суду з позовом про визнання договору позики недійсним. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 16 травня 2019 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків у ній зазначених. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 04 червня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі та розпочато підготовче провадження у справі. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 26 вересня 2019 року клопотання позивача задоволено, у справі призначено судову технічну експертизу, провадження у справі зупинено. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 16 жовтня 2019 року поновлено загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 03 лютого 2020 року клопотання позивача задоволено, у справі призначено судову технічну експертизу, провадження у справі зупинено. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 13 квітня 2021 року поновлено загальне позовне провадження у справі, у зв`язку з надходженням висновку експерта за результатами проведеної експертизи. Протокольною ухвалою Луцького міськрайонного суду від 19 травня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник в судовому засіданні, кожен зокрема, позовну заяву, заяву про збільшення позовних вимог, підтримали з підстав у них зазначених. Просили позов задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав наведених у відзиві на позов. Просив відмовити в задоволенні позову, а у разі його задоволення застосувати строки позовної давності. Заслухавши пояснення учасників справи, показання позивача в якості свідка, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. У відповідності до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Одним зі способів захисту права та інтересу є, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.\~203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статей 215 та 216\~ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Частиною 1 ст.\~215\~ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови №9\~від 06.11.2009р.\~«Про судову\~практику розгляду\~цивільних справ\~про визнання\~правочинів недійсними» роз`яснив, що відповідно до ч. 1 ст.\~215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, якій не вчинено. Отже, недійсним може бути визнаний лише укладений договір, а недодержання сторонами вимог щодо форми правочину чи порядку його укладення не може бути підставою для оспорювання такого правочину в судовому порядку, оскільки в силу закону такий правочин вважатиметься або неукладеним, або нікчемним. Відповідно до ст.\~1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047\~ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Із матеріалів цивільної справи №161/4196/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, що є об`єктом дослідження в даній справі, вбачається, що 09 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого, позикодавець (позивач) надав позичальнику (відповідачу) позику в національній валюті України в сумі 140000 грн., а позичальник зобов`язувався повернути надані грошові кошти в строк до 09 жовтня 2014 року (а.с. 3, справа №161/4196/16-ц). Оригінал договору позики, що міститься в матеріалах вищезазначеної справи, виготовлений за допомогою друкувального засобу (на комп`ютері), на одному аркуші з двох сторін та містить підписи сторін (а.с. 3, справа №161/4196/16-ц). Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.03.2017 року, яке набрало законної сили, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 140000 грн. (а.с. 6-7, а.с.109, 110, 150, 151 справа №161/4196/16-ц). Однак, [PERSON] заперечує факт укладення спірного договору позики, у тому числі, щодо зазначеної в ньому суми позики в розмірі 140000 грн. та вважає, що аркуш договору, який він дійсно підписував з однієї сторони, замінено та збільшено суму з «14000 грн.» до «140000 грн.». Позивач за даним фактом звернувся до правоохоронних органів і його заява від 06.12.2019 про вчинення кримінального правопорушення внесена Луцьким ВП ГУНП у Волинській області до ЄРДР з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 358 КК України, що підтверджується витягом з ЄРДР від 07.12.2019 року про реєстрацію кримінального провадження № 12019030010004677 (а.с. 10). В ході розгляду зазначеної цивільної справи за клопотанням позивача у справі, було призначено судову технічну експертизу договору позики від 09.10.2013 року. Згідно з висновком судової технічної експертизи документів №6571/20-33 від 02.04.2021 року (далі висновок судової експертизи), вбачається, що встановити, чи за допомогою одного знакосинтезуючого пристрою з використанням у ньому різних картриджів, або на різних друкуючих пристроях надруковані перша і друга сторінки тексту договору позики від 09.10.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , не виявилося можливим з причини відсутності у знаках та на аркуші цього документу відображення ознак, які індивідуалізують знакосинтезуючий пристрій. Текст першої сторінки і текст другої сторінки виконані на аркуші наданого на дослідження договору позики від 09.10.2013 року різними тонерами, якими споряджаються картриджі знакосинтезуючих пристроїв (принтерів, багатофункціональних пристроїв). Текст першої сторінки виконаний не в один друкуючий цикл з текстом другої сторінки договору, а є додрукованим до раніше виконаного на аркуші тексту його другої сторінки. Встановити, чи в той час «09 жовтня 2013 р.», яким датований договір позики, був надрукований текст відповідно його першої та другої сторінок, не виявилося можливим з причини відсутності в даний час у судово-експертній практиці України методики по визначенню давності (конкретного часу) виконання тексту документу знакосинтезуючому пристрої з лазерною технологією друку шляхом вивчення змін властивостей тонеру у часі. Для виготовлення наданого на експертизу договору позики від 09.10.2013 року була використана частина іншого документу, а саме аркуш з реквізитами «3»-ої сторінки (за змістом тексту договору), на протилежному боці якого був додрукований текст, що починається словами «договір позики м. Луцьк «09 жовтня 2013 р. Ми [PERSON] …» та закінчується словами «…9. Сторони звільняються від відповідальності…до Сторін, виникаючі після укладення даного договору» (а.с. 99-105). Відтак, за змістом висновку судової експертизи, вбачається, що встановити чи на одному і тому ж принтері виконувався друк першої та другої сторінки договору та чи у той самий час, яким датовано даний договір не є можливим. Однак, експертом встановлено, що текст першої сторінки виконаний не в один друкуючий цикл з текстом другої сторінки договору, а є додрукованим до раніше виконаного на аркуші тексту його другої сторінки. Вказаний висновок судової експертизи є чітким та конкретним, обґрунтованим та належно мотивованим, виконаний на підставі відповідних методик, ґрунтується на матеріалах справи і чинному законодавстві, а тому суд вважає його належним та допустимим доказом по справі. Разом з тим, допитаний в судовому засіданні в якості свідка, позивач [PERSON] суду показав, що ним 09.10.2013 року було укладено договір позики з [PERSON] на суму 14000 грн. та який складався з трьох аркушів. Ним була підписана остання сторінка даного договору. Договору, який складався з одного аркушу на двох сторонах на суму 140000 грн. він не бачив і не укладав, а примірник даного договору [PERSON] не був йому наданий. Крім того, вказав, що ці кошти, які він в подальшому повернув, фактично отримувалися з метою купівлі автомобіля у родички відповідача [PERSON] , який був в подальшому зареєстрований на [PERSON] . Відповідно до змісту листа Територіального сервісного центру МВС №0741 від 24.04.2021 року, автомобіль «Сітроен», д.н.з [NUMBER] з 16.08.2014 року був зареєстрований за [PERSON] , а попереднім власником транспортного засобу була [PERSON] (а.с. 111) Отже, показання позивача в якості свідка є чіткими та послідовними, повністю узгоджуються із вищезазначеними письмовими доказами, а тому беруться судом до уваги як належний і допустимий доказ у справі. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Будь-яких доказів на спростування висновку судової експертизи та доводів позивача, відповідачем надано не було та не здобуто в судовому засіданні. За таких обставин, суд приходить до висновку, що при укладені оспорюваного правочину було відсутнє вільне волевиявлення позивача, яке б відповідало його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України), оскільки, під час укладення спірного договору його текст з умовами щодо дати, ціни договору тощо (пункти 1-9) [PERSON] не було погоджено, так як цей текст був додрукований до існуючої сторінки із підписами сторін, що були виконані раніше (пункти 10-15). Відтак, цей правочин в силу ч. 1 ст.\~215\~ЦК України слід визнати недійсним. Щодо вимоги позивача про визнання договору позики неукладеним (нікчемним) суд зазначає наступне. Згідно зі ст.\~1051\~ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Отже, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. У разі встановлення отримання позичальником меншої кількості грошей або речей, ніж вказано в договорі, вважається, що договір був укладений на фактично одержану ним кількість грошей або речей. Судовим рішенням від 22 березня 2017 року, яке набрало законної сили, у справі №161/4196/16-ц встановлено, що підпис на оспорюваному договорі виконаний [PERSON] . Вказану обставину підтвердив сам позивач в ході розгляду даної справи, вказавши, що відповідачем були змінені умови договору щодо суми позики з 14000 грн. на 140\~000 грн., а сам договір укладався між сторонами на суму 14\~000 грн. Таким чином, суд вважає, що в даному випадку між сторонами мало місце укладення договору позики з іншими істотними умовами, ніж ті, що зазначені в оспорюваному договорі, зокрема, іншими були положення договору, що розміщені на першій сторінці (пункти 1-9). Відтак, враховуючи вищевикладене, дана обставина виключає можливість визнання спірного правочину неукладеним. Тому, оспорюваний позивачем правочин слід визнати недійсним, а вимоги позивача щодо визнання цього договору неукладеним є безпідставними. В ході розгляду даної справи представником відповідача подана заява про застосування строків позовної давності щодо позову, з мотивів у ній викладених, а позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до суду з відповідною мотивацією. Вирішуючи питання щодо дотримання строків звернення до суду із позовом у даній справі та необхідності їх поновлення, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач, допитаний в якості свідка, суду показав, що про наявність оспорюваного правочину, він дізнався в ході розгляду іншої цивільної справи за позовом [PERSON] до нього про стягнення боргу в сумі 140\~000 грн. за спірним договором позики. Із оглянутої в даному судовому засіданні цивільної справи №161/4196/16-ц, вбачається, що ухвала про відкриття провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 09.10.2013 року датується 13.04.2016 року, однак, інформація про отримання даної ухвали суду та позовної заяви [PERSON] в матеріалах цієї справи відсутня. Разом з тим, в ході розгляду вищезазначеної цивільної справи представником [PERSON] [PERSON] 25.05.2016 року, було подано до суду заяву про призначення почеркознавчої експертизи, у якій останній зазначив, що [PERSON] не укладав договір позики від 09.10.2013 року (а.с. 17 справа №161/4196/16-ц). Таким чином, суд вважає, що в даному випадку перебіг строку позовної давності для захисту порушеного права [PERSON] розпочався саме 25.05.2016 року, тобто, із моменту ознайомлення його представника із матеріалами позовної заяви, де містився текст оспорюваного правочину. Отже, строк позовної давності для звернення [PERSON] до суду з даним позовом не сплив, оскільки, позовна заява надійшла до суду 14.05.2019\~року (а.с.1) з дотриманням вимог ст. 257 ЦК України. Відтак, доводи як позивача щодо поновлення йому строку звернення до суду із позовом, так і відповідача щодо застосування строку позовної давності, не ґрунтуються на дійсних обставинах справи, а тому до задоволення не підлягають. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача по суті слід задовольнити частково, а саме визнати недійсним договір позики, укладений 09.10.2013 року між [PERSON] та [PERSON] на суму в розмірі 140000 грн. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача в користь позивача слід стягнути 1676,40 грн. витрат пов`язаних зі сплатою судового збору.

Outcome: partial