Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Станично-Луганського районного суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Станично-Луганська селищна військово-цивільна адміністрація Щастинського району Луганської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком,\~розташованим за\~адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що він та його дружина, третя особа по справі, є власниками житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрований син позивача та третьої особи [PERSON] , однак, відповідач по справі фактично не мешкає у ньому з 2010 року. Позивач зазначив, що не має достовірної інформації щодо точної адреси мешкання сина, йому лише відомо, що він проживає у м. Луганськ. Позивач також додав, що він просив сина приїхати та знятися з реєстрації у вищевказаному будинку, на що той повідомив йому, що не має можливості виїхати з м. Луганськ. Той факт, що [PERSON] зареєстрований у належному позивачу та третій особі будинку, порушує їх право на вільне розпорядження і користування майном, перешкоджає праву отримати субсидію на оплату житлово-комунальних послуг. Таким чином, позивач вимушений звернутися до суду з вказаним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, жодних заяв чи клопотань від нього не надходило. Враховуючи, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщення оголошення на офіційному сайті суду, та відповідач відзивів не подавав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідача за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги позивача підтримала в повному обсязі. Представник третьої особи - Станично-Луганської селищної ВЦА Щастинського району Луганської області у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння від 26.02.1976 року, виданого виконкомом Станично-Луганської селищної ради на підставі рішення виконкому Станично-Луганської селищної ради депутатів трудящих від 18.08.1969 року за №15, [PERSON] та [PERSON] належить по Ѕ частки будинку [ADDRESS] . Право приватної власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за [PERSON] \~та [PERSON] \~по Ѕ\~частки Ворошиловградським БТІ 26.02.1976 року. Згідно довідки начальника КП «Станично-Луганське БТІ» від 03.09.2021 року за №142 житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований на праві приватної власності за [PERSON] Ѕ частка та [PERSON] Ѕ частка, на підставі свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння, виданого виконкомом Станично-Луганської селищної ради 26.02.1976 року. В зазначеному будинку зареєстровані: позивач [PERSON] , третя особа [PERSON] , 1942 року народження та відповідач [PERSON] , 1971 року народження, що підтверджується довідкою №336 від 10.08.2021 року, виданою в.о. начальника відділу «ЦНАП» Огієнко А., однак відповідач фактично там не проживає з грудня 2010 року, що підтверджується актом обстеження житлового будинку від 26.06.2016 року, складеним депутатом 14 виборчого округу Станично-Луганської селищної ради Ліньковою Н.Б. у присутності сусідів: [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права користування житловим приміщенням. Стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 47\~Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника\~житлового будинку,\~квартири визначені\~ст.\~383\~ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ст. 150 ЖК Української РСР, в якій йдеться про те що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», коли особа була відсутня понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на жилу площу. Відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає з грудня 2010 року, будинком не користується, житлово-комунальні послуги та витрати на його утримання не сплачує, домовленості з позивачем та третьою особою про збереження користування житлом понад строк укладено не було, а тому правових підстав для подальшої його реєстрації у будинку позивача та третьої особи наразі немає, внаслідок чого суд приходить до висновку про необхідність визнання відповідача таким, що втратив право користування вищевказаним будинком. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що позивач, звертаючись до суду з позовом, не заявляв вимог про стягнення з відповідача на його користь судового збору, а тому вважає судові витрати залишити за його рахунок. На підставі викладеного і

Outcome: approved