Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-27 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення з самовільно зайнятого житлового будинку без надання іншого приміщення. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 09 жовтня 2018 року за ним визнано право власності після смерті батька на житловий будинок [ADDRESS] . З довідки селищної ради вбачається, що в даному житловому будинку самовільно, без реєстрації проживають відповідачі по справі. Оскільки відповідачі проживають там незаконно, то просить суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS] без надання останнім іншого житлового приміщення. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] позов не визнала, просила в його задоволенні відмовити за безпідставністю. Представник третьої особи покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Так, рішенням Луцького міськрайонного суду від 09 жовтня 2018 року задоволено позов [PERSON] до Торчинської селищної ради Луцького району, та визнано за ним право власності на спадкове майно після смерті батьків на житловий будинок [ADDRESS] . Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду особа, яка не брала участь у справі [PERSON] подала до суду апеляційну скаргу. Підставою для скасуванні заочного рішення Луцького міськрайонного суду від 09.10.2018 року на її думку було те, що вона судом не залучена до розгляду даної цивільної справи при тому, що в спірному будинку проживає разом з сім`єю починаючи з 1995 року, що підтверджується довідкою Торчинської сільської ради, оскільки спірний будинок придбала у [PERSON] у 1995 році за 2000 доларів США. Крім того вказує, що позивач вже звертався з аналогічним позовом до суду та судом було відмовлено у задоволені позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно. Факт правомірності володіння [PERSON] житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] підтверджується рішенням апеляційного суду від 05 грудня 2013 року , яким було задоволено апеляційну скаргу [PERSON] та скасовано рішення суду першої інстанції від 03 жовтня 2013 року про виселення з жилого приміщення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Стверджує, що порушення її прав та інтересів полягають у тому, що вона правомірно придбала даний житловий будинок та є на даний час законним володільцем спірного нерухомого майна. Як встановлено\~Волинським апеляційним\~судом,\~то рішенням\~Луцького міськрайонного\~суду Волинської\~від 08\~листопада 2017\~року,\~що залишено\~без змін\~постановою апеляційного\~суду від\~25\~січня 2018\~року відмовлено\~ [PERSON] \~у визнанні\~дійсним договору\~купівлі-продажу\~житлового будинку\~з господарсько-побутовими\~спорудами [ADDRESS] ,\~який був\~укладений між\~ [PERSON] \~та [PERSON] ..\~Рішення набрало\~законної сили. Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволені позову, суди констатували, що враховуючи положення ст. 224, 225 ЦК УРСР 1963 року [PERSON] не мав права розпоряджатись спірним житловим будинком, зокрема відчужувати дане майно, оскільки не став його власником у передбачений спосіб та порядок. В свою чергу [PERSON] вказуючи про власноручне, в присутності свідків, написання [PERSON] письмової розписки про отримання коштів за проданий будинок, надала суду апеляційної інстанції друковану технічними засобами розписку про продаж [PERSON] хати по [ADDRESS] та отримання ним 2000 доларів. При цьому позивач не змогла пояснити походження розписки, що подана нею суду. Також судами було встановлено, що [PERSON] та члени її сім`ї ніколи не були прописані в даному житловому будинку. Крім того, безпідставним є посилання про встановлення рішенням апеляційного суду від 05 грудня 2013 року факту правомірності володіння [PERSON] житловим будинком та господарсько-побутовими спорудами по [ADDRESS] . Рішенням апеляційного суду від 05 грудня 2013 року відмовлено в задоволені позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення з жилого приміщення по [ADDRESS] з підстав того, що [PERSON] на момент звернення до суду з даним позовом не був власником даного майна. Судом не було взято до уваги твердження апелянта про те, що у 2007 році [PERSON] звертався до суду з аналогічних позовом про визнання права власності на спадкове майно та рішенням апеляційного суду від 05 вересня 2012 року йому було відмовлено в задоволені позову, так як відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок по [ADDRESS] , суд апеляційної інстанції в рішенні від 05 вересня 2012 року зазначив про передчасність даних вимог, оскільки матеріали справи не містили доказів звернення позивача в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини та відсутність відповідної постанови нотаріуса за результатами такого звернення. Тобто, [PERSON] є законним власником спірного житлового будинку [ADDRESS] . Згідно з ч. 4\~ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частиною 1ст. 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1\~ст. 16 ЦК України, ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно доч.1ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У\~ст. 13 Конституції України\~закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Аналогічні положення містяться у\~ст. 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною 1\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК УРСР\~закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За положеннями\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.1\~ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.\~317\~та\~383 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а також на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1\~ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Стаття 109 ЖК України\~вказує, що виселення із жилих приміщень допускається з підстав, встановлених законом та в судовому порядку. Аналіз вказаних норм дає підстави стверджувати, що права власника житлового будинку, квартири визначені ст.\~317,\~383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування ним. Судом встановлено, що підставою для звернення в суд з позовом [PERSON] слугувало те, що він, як спадкоємець житлового будинку, не може володіти, користуватися та розпоряджатися майном, яке належить йому на праві приватної власності у зв`язку з тим, що в ньому проживають відповідачі по справі. З наданої до матеріалів справи довідки виконавчого комітету Торчинської селищної ради вбачається, що в будинку по [ADDRESS] проживає без реєстрації сім?я [PERSON] разом з дітьми: сином [PERSON] , сином [PERSON] , дочкою [PERSON] та співмешканцем [PERSON] (а.с. 12). Слід зазначити, що під час складання акту обстеження умов проживання дитини за вказаною адресою було встановлено, що дана сім?я зареєстрована за адресою [ADDRESS] , власником будинку є [PERSON] тітка [PERSON] . Інших доказів того, що відповідачі проживають в даному житловому приміщенні на законних підставах суду не надано. Оскільки позивач [PERSON] є власником житлового будинку, який не давав згоди на вселення відповідачів у житловий будинок, то суд приходить до висновку, що вимоги щодо усунення перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS] без надання останнім іншого житлового приміщення підлягають до задоволення.

Outcome: approved