Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON]) про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з червня 1995 року по липень 2012 року. Від шлюбу вони мають двох дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей у розмірі 2 000 грн. щомісячно до повноліття старшої дитини - [PERSON], а після - в розмірі 1 000 грн. до досягнення [PERSON] вісімнадцятирічного віку. [INFO] [PERSON], яка навчається на третьому курсі денного відділення Коледжу будівництва, архітектури та дизайну, за спеціальністю «Архітектура», виповнилось 18 років. Оскільки виплата аліментних зобов'язань за рішенням суду на утримання старшої доньки припинилась, а відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги не надає, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на період навчання повнолітньої доньки у розмірі 2 000 грн. Ухвалою суду від 06 січня 2014 року відкрито провадження у даній справі та її розгляд призначено в судовому засіданні. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, просили суд відмовити в задоволенні позову. Свою позицію обґрунтували тим, що відповідно до рішення Дарницького районного суду м. Києва з відповідача стягнуто аліменти на утримання їхньої другої спільної неповнолітньої дитини у розмірі 1 000 грн. щомісячно, він працює у некомерційній організації та заробітної плати не отримує, а тому не має можливості надавати допомогу у визначеному позивачем розмірі. Крім того, у своїх запереченнях послались на те, що відповідач не відмовляється від утримання доньки, однак у зв'язку з тим, що вона проживає окремо від батьків, вказував на бажання сплачувати грошові кошти їй особисто. Дослідивши матеріали справи, заслухавши у судовому засіданні позивача, відповідача та його представника, покази свідка, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у шлюбі до 13 липня 2012 року. Від даного шлюбу мають повнолітню доньку - [PERSON], [INFO] та малолітню доньку - [PERSON], [INFO]. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 листопада 2012 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 2 000 грн. щомісячно, починаючи з 23 жовтня 2012 року і до повноліття старшої дитини [PERSON], [INFO], а після в розмірі 1 000 грн. до досягнення [PERSON], [INFO] вісімнадцятирічного віку. Дане рішення суду виконується відповідачем, що підтверджується копіями квитанцій про сплату аліментів та довідкою ВДВС Дарницького РУЮ м. Києва №680/70 від 21.01.2014 року про відсутність заборгованості по аліментам. [INFO] [PERSON], яка навчається на третьому курсі денного відділення Коледжу будівництва, архітектури та дизайну, за спеціальністю «Архітектура», виповнилось 18 років. Згідно зі ст. 180 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, і своїх повнолітніх дочку, сина. Частиною першою ст. 199 СК України встановлено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. У зазначеній нормі права законодавець пов'язує обов'язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу. Також Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3, зокрема у її п. 20, роз'яснив, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Як вбачається з довідки №8 від 17.01.2014 року, наданої Федерацією бойового самбо в Україні, [PERSON] працює на посаді віце-президента в громадській організації «Федерація бойового самбо країни» на громадських засадах та заробітну плату не отримує. Доказів про можливість відповідача надавати допомогу на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, позивачем не надано. Суд критично оцінює посилання позивача на наявність у відповідача автомобіля та іншої квартири, яку він здає в оренду, як на докази можливості утримання їх дітей, зокрема повнолітньої доньки, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо зазначеного та спростовуються матеріалами справи. Окрім того, частиною 3 ст. 199 СК України встановлено, що право звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на повнолітніх дочку, сина, у зв'язку з продовженням навчання, має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Пунктом 17 вказаної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України також визначено, що у разі відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину, той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Як вбачається з наданих показів, допитаної у якості свідка доньки сторін - [PERSON], після повноліття, у зв'язку з несприятливими умовами проживання за місцем реєстрації разом з матір'ю та молодшою сестрою, за сприянням батька переїхала проживати до тітки за іншою адресою. Також у своїх показах зазначила, що про звернення її матері до суду з даним позовом їй стало відомо випадково, мати з нею з приводу його подання не радилась. Вказала на те, що не підтримує його, оскільки бажає отримувати грошові кошти від батька особисто, про що з ним і домовилась. За змістом ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. А частиною 2 цієї статті встановлено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. З огляду на наведене, встановлені судом обставини свідчать про те, що повнолітньою донькою сторін - [PERSON] вільно обрано місце проживання разом з тіткою. Суд не бере до уваги посилання позивача на те, що факт швидкої зміни місця проживання доньки свідчить про те, що вона є психологічним заручником батька, який зважаючи на її вік, юнацький максималізм та юридичну необізнаність, маніпулює її почуттями і змушує вчиняти відповідні дії, оскільки не підтверджені жодним доказом та спростовуються матеріалами справи. Відповідно до приписів ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Водночас, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Враховуючи вищевикладене та те, що повнолітня [PERSON], проживає окремо від своїх батьків, що вказує на відсутність правових підстав у позивача на звернення до суду з даним позовом, домовленістю між батьком та донькою про характер та сплату аліментних зобов'язань у добровільному порядку, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України покладаються на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed