Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-09 00:00:00

\~ \~ \~ \~[PERSON] звернувся 21 липня 2016 року до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. \~ \~ \~ \~Позивач посилається на те, що він проживав зі своєю матірю [PERSON] в належній їй квартирі [ADDRESS], де надавав останній необхідну допомогу аж до її смерті. Іншого місця для проживання в позивача не має. Відповідач по справі мешкає окремо в квартирі [ADDRESS], яку йому залишив позивач його бать [PERSON] 13 квітня 2016 року [PERSON] померла. За життя, як зазначає позивач, вона неодноразово наголошувала на тому, що залишить дану квартиру своєму сину позивачеві [PERSON] і, як виявилось після її смерті, навіть залишила заповіт, яким заповіла все своє майно [PERSON] Проте, як виявилось згодом після її смерті, 24 грудня 2015 року [PERSON] уклала зі своїм онуком сином позивача та відповідачем по справі [PERSON] договір дарування, яким подарувала тому квартиру [ADDRESS]. Позивач зазначає, що таке рішення його матері не відповідає її дійсній волі залишити квартиру саме онуку, а не йому, це рішення вчинено помилково, а тому позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом, так як відповідач ставить наразі питання про виселення батька з даної квартири. [PERSON] вважає, що його матір не могла подарувати належну їй квартиру своєму онуку, у неї відсутні підстави позбавляти сина спадщини, а отже укласти договір дарування вона могла лише за умови неправильного сприйняття його природи, тобто помилки через похилий вік та стан здоровя. Провадження по справі відкрито 15 серпня 2016 року. 31 жовтня 2016 року представником відповідача по справі подані заперечення на позов, в яких представник відповідача посилається на те, що позивач має у власності ? частину квартири [ADDRESS], де і проживає разом з сім?єю відповідача. В останні роки життя [PERSON], відповідач теж піклувався та допомагав своїй бабусі. Волевиявлення [PERSON] щодо дарування онуку квартири [ADDRESS], зроблено усвідомлено і відповідало її внутрішній волі, ніякої помилки щодо наслідків правочину у [PERSON] не було, так як позивач поводився по відношенню до своєї матері неповажно, а онук навпаки став в останні роки її життя для неї найдорожчою людиною. Метою укладення договору було намагання бабусі забезпечити онуку можливість проживати разом з сім?єю окремо від батька. Представник відповідача також зазначає, що підстави позову [PERSON] є цілком надумані, так як жодного доказу того, що [PERSON] на дату укладення спірного договору дарування не усвідомлювала своїх дій не додано, а захворювання які вона мала на той час, це були захворювання серця та кісток, які жодним чином не впливали на її свідомість. Причини виникнення суперечки між батьком та сином полягають в тому, що за час відсутності відповідача в м. Одесі, позивач разом зі своєю співмешканкою перебралися проживати до квартири яка була подарована відповідачеві без будь-якого погодження такого вчинку з власником квартири, а на запропонування відповідача переїхати позивачеві до квартири [ADDRESS], з якої відповідач виїде разом з сім?єю, позивач не погодився. 06 лютого 2017 року позивач уточнив свої вимоги, залучивши до справи третю особу - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та просив визнати спірний договір дарування недійсним в порядку ст. 229 ЦК України, так як [PERSON], яка його вчинила, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення. Відповідно до Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII Цивільний - процесуальний Кодекс викладено у новій редакції, який набрав чинності з 15.12.2017 року. Згідно п. 9 ч.1 Перехідних Положень (розділ ХІІІ) справи, провадження яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 11 січня 2018 року представником позивача подано відповідь на відзив (заперечення) в яких представник позивача посилається на те, під час слухання справи знайшов своє підтвердження факт того, що позивач проживав разом з матір?ю та підтверджено те, що посилання відповідача на мету дарування квартири як на можливість його проживати окремо від батька, позбавлене сенсу, так як виявилося, що відповідач і так проживав окремо. Також відповідач не надав жодних доказів того, що позивач переїхав проживати разом з співмешканкою до спірної квартири, а наявність заповіту, яким померла залишала після своє смерті належну їй квартиру позивачеві свідчить про те, що свою квартиру після смерті вона бажала залишити позивачеві а не будь-кому другому, а тому укладаючи договір дарування цієї квартири на користь відповідача, могла підписати договір дарування спірної квартири лише під впливом помилки та обману. В судовому засідання позивач та його представник позов підтримали, просили задовольнити повністю. Представник відповідача в судовому засідання просила відмовити в задоволенні позову повністю. Третя особа 10 серпня 2018 року в судове засідання не з?явився. В судовому засіданні яке відбулось 25 квітня 2017 року нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] пояснив, що він посвідчував договір дарування, розяснив всі права, [PERSON] виявила бажання подарувати квартиру, на його питання де вона буде проживати, вона відповіла що має де жити. Просив закінчити розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та відповідача та представників сторін, пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON],[PERSON] які допитані в судовому засіданні, приходить до наступного. Відповідно до заповіту від 28 вересня 2011 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] (реєстр. № 1662), [PERSON], [INFO], РНОКПП [NUMBER] заповіла [PERSON], [INFO], належні їй на праві власності 545/1000 частин квартири [ADDRESS]. Відповідно до договору дарування від 24 грудня 2015 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] (реєстр. № 1349), [PERSON], РНОКПП [NUMBER], передала у власність [PERSON], РНОКПП [NUMBER], безоплатно, а він прийняв у власність 545/1000 частин квартири [ADDRESS], загальною площею 31,26 кв.м. Вказана квартира належить [PERSON] на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, видане Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 04.08.1998 року. Відповідно до заяви від 24 грудня 2015 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] (реєстр. № 1348), [PERSON] скасувала заповіт від 28 вересня 2011 року (реєстр. № 1662). 13 квітня 2016 року [PERSON] померла. Позивач [PERSON], син померлої, звернувся до суду з позовом, в якому, посилаючись на положення ст. 229 ЦК України, просить визнати недійсним договір дарування 545/1000 частин квартири [ADDRESS], який укладено 24 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], в зв?язку з тим, що [PERSON], укладаючи цей договір, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки завжди хотіла залишити вказану квартиру після своєї смерті своєму сину позивачеві [PERSON], а не своєму онуку відповідачеві [PERSON] Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 204 ЦК України, \~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Відповідно до\~п.19\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~06.11.2009\~року №\~9\~«Про судову\~практику розгляду\~цивільних справ\~про визнання\~правочинів недійсними»,\~відповідно до\~статей 229\~-\~233\~ЦК України\~правочин,\~вчинений під\~впливом помилки,\~обману,\~насильства,\~зловмисної домовленості\~представника однієї\~сторони \~з \~другою \~стороною \~або внаслідок\~впливу тяжкої\~обставини,\~є оспорюваним. Обставини,\~щодо яких\~помилилася сторона\~правочину (стаття\~229\~ЦК),\~мають існувати\~саме на\~момент вчинення\~правочину.\~Особа на\~підтвердження своїх\~вимог про\~визнання правочину\~недійсним повинна\~довести,\~ що\~така помилка\~дійсно мала\~місце,\~ а\~також що\~вона має\~істотне значення. Не\~є помилкою\~щодо якості\~речі неможливість\~її використання\~або виникнення\~труднощів у\~її використанні,\~що сталося\~після виконання\~ хоча\~ б\~ однією\~зі \~сторін зобов'язань,\~ які\~виникли з\~правочину,\~і не\~пов'язане\~з поведінкою\~іншої сторони\~правочину.\~Не має\~правового значення\~помилка щодо\~розрахунку одержання\~користі від\~вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Позивач посилається на те, що [PERSON], укладаючи спірний договір дарування, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, тобто наслідків правочину та прав і обов?язків обдарованого, оскільки завжди хотіла залишити вказану квартиру після своєї смерті позивачеві [PERSON], а не відповідачеві [PERSON] Як на доказ своїх слів, позивач посилається на те, що відповідно до заповіту від 28 вересня 2011 року, [PERSON], заповіла саме позивачеві належні їй на праві власності 545/1000 частин квартири [ADDRESS]. Проте, цей доказ не може бути прийнятий судом, так як він лише підтверджує те, що у вересні 2011 року воля [PERSON] була саме така, а в грудні 2015 року вона змінилась. Тим більше, що відповідно до заяви [PERSON] від 24 грудня 2015 року було скасовано заповіт від 28 вересня 2011 року, а даний факт, на переконання суду, як раз свідчить про те, що її волевиявлення щодо адресата, якому вона бажає передати вказану квартири змінилося, при цьому не на користь позивача, а на користь відповідача. Допитані в судовому засіданні свідки, підтвердили суду лише ті факти, що і позивач і відповідач намагалися надавати своїй матері та бабусі необхідну допомогу та надавали її до самої смерті. Щодо відсутності у позивача іншого місця для проживання, то в судовому засіданні спростовано цей факт, так як у власності [PERSON] є ? частина 195/1000 частин квартири [ADDRESS], інша частина якої належить відповідачеві [PERSON], відповідно до свідоцтва про право власності на житло, яке видане 17 грудня 2001 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради. Допитана в судовому засіданні медсестра [PERSON], пояснила, що [PERSON], до своєї смерті перебувала у свідомості та могла керувати своїми діями. Ті ліки, які вона отримувала, були придбані по рецепту та не могли вплинути на її свідомість. Відповідно до наданих суду даних, [PERSON] у період з 01.01.2015 року по квітень 2016 року не зверталась за медичною допомогою до багатопрофільного медичного центру ОНМедУ, в журналах обліку прийому хворих у стаціонар та відмов у госпіталізації не зареєстрована. Тобто, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшло своє підтвердження посилання позивача на те, що причиною помилки під час укладення договору дарування могла стати хвороба чи прийом хворою ліків, які впливали на її свідомість. Таким чином, в судовому засіданні не знайшли своє підтвердження посилання позивача на те, що [PERSON], укладаючи спірний договір дарування, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, тобто наслідків правочину та прав і обов?язків обдарованого, оскільки завжди хотіла залишити вказану квартиру після своєї смерті позивачеві [PERSON], а не відповідачеві [PERSON], а тому відмовляє у задоволенні вимог [PERSON]

Outcome: dismissed