Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду до [PERSON] з позовом про поділ майна між подружжям, визнанням недійсним договору дарування, визнання права власності на ? частину квартири. Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що 19 жовтня 1968 року по сьогодні позивач - [PERSON] знаходиться у шлюбі з [PERSON], про що зроблено відповідний запис за №3472 (Свідоцтво про одруження серія [NUMBER]). В шлюбі сторони придбали квартиру [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу був укладений 01 серпня 2002 року нотаріально, покупцем за даним договором зазначена [PERSON] (бланк серії ВАА №625412, зареєстровано в реєстрі №5951). Згідно законодавства на час укладання договору купівлі-продажу від 01.08.2002 року, а саме ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. На підставі зазначеного квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю нашої родини, та як наслідок позивачу належить ? частини квартири та відповідачки - [PERSON] належить ? частина зазначеної квартири. В 2006 року позивач спільно з відповідачкою вирішили укласти договір довічного утримання зі своєю донькою - [PERSON] та її чоловіком - [PERSON]. Як стало відомо позивачу, замість договору довічного утримання, його дружина - відповідачка по справі уклала з їхньою донькою - [PERSON] договір дарування квартири, яка є спільною частковою власністю сторін. Під час укладання договору дарування сторони не мали наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися правочином - договором дарування від 25.07.2006 року. Згідно п.2 ст.65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. [PERSON] надав свою згоду на укладання договору довічного утримання, але у нього не було наміру укладати договір дарування. У зв'язку з тим, що квартира, яка є спільною сумісною власністю та предметом договору дарування була оформлена виключно на відповідачку, вона оформила той договір який вважала правильним, не отримавши на це згоду позивача. На підставі чого, позивач вважає, що договір дарування від 25.07.2006 року слід визнати недійсним, крім того, та визнати за ним право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Зазначені позовні вимоги позивач - [PERSON] підтримує в повному обсязі, про що надав суду письмову заяву. Відповідачка - [PERSON] проти позову не заперечувала, про що також надала письмову заяву на ім'я суду. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - [PERSON], також надала суду письмову заяву, згідно якої не заперечує проти задоволення позовних вимог. Позивач сповіщений належним чином, надав до суду заяву слухати справу в його відсутність. Відповідачка сповіщена належним чином, надала до суду заяву слухати справу в її відсутність. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, сповіщена належним чином, надала до суду заяву слухати справу в її відсутність. Судом встановлено, що з 19 жовтня 1968 року [PERSON] знаходиться у шлюбі з [PERSON], про що зроблено відповідний запис за №3472 (Свідоцтво про одруження серія [NUMBER]). В шлюбі сторони придбали квартиру [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу був укладений 01 серпня 2002 року нотаріально, покупцем за даним договором зазначена [PERSON] (бланк серії ВАА №625412, зареєстровано в реєстрі №5951). Згідно законодавства на час укладання договору купівлі-продажу від 01.08.2002 року, а саме ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. На підставі зазначеного квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю нашої родини, та як наслідок позивачу належить ? частини квартири та відповідачки - [PERSON] належить ? частина зазначеної квартири. В 2006 року позивач спільно з відповідачкою вирішили укласти договір довічного утримання зі своєю донькою - [PERSON] та її чоловіком - [PERSON]. Як стало відомо позивачу, замість договору довічного утримання, його дружина - відповідачка по справі уклала з їхньою донькою - [PERSON] договір дарування квартири, яка є спільною частковою власністю сторін. Під час укладання договору дарування сторони не мали наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися правочином - договором дарування від 25.07.2006 року. Згідно п.2 ст.65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. [PERSON] надав свою згоду на укладання договору довічного утримання, але у нього не було наміру укладати договір дарування. У зв'язку з тим, що квартира, яка є спільною сумісною власністю та предметом договору дарування була оформлена виключно на відповідачку, вона оформила той договір який вважала правильним, не отримавши на це згоду позивача. В своїх додаткових поясненнях, позивач зазначив, що дізнався про укладений договір дарування від 25.07.2006 року випадково, десь приблизно влітку 2013 року, та пов'язано це було з бажанням розподілити спільне сумісне майно. Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона(дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні(обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи із змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Але, позивач, як співвласник не узгоджував умов договору дарування, він вважав необхідним укласти договір довічного утримання для гарантованого забезпечення своєї старості. Згідно ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Оскільки в цьому випадку волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру, такий правочин визнається недійсним. Істотною є помилка, наслідки якої або взагалі не можна усунути, або для усунення яких сторона, що помилилася, має нести значні витрати. При вирішенні питання про істотне значення помилки за обставин, визначених у коментованій статті, потрібно виходити з істотності тієї чи іншої обставини для конкретної особи з урахуванням її становища, стану здоров'я, характеру діяльності, значення правочину тощо. Правочин, укладений внаслідок помилки, належить до оспорюваних правочинів. На момент укладання зазначеного правочину, позивач вважав, що він дав згоду на укладання договору довічного утримання. Підставою всякого договору є згода сторін, тобто їх воля. Воля є внутрішнім психічним моментом, і для виникнення договору, як і будь-якого юридичного акту, необхідна не тільки воля, але і волевиявлення. Зі сторони позивача, воля на укладання саме договору дарування, який є безоплатний та тягне втрату права власності на зазначену квартиру у вигляді ? її частини не існувала. Згідно із ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частина 1 ст. 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. У судовому засіданні були досліджені документи, які надані сторонами. Відповідно до ст.129 Конституції України, основними задачами судочинства є: законність, рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості. Згідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, коли суд виконав всі вимоги цивільного судочинства й вирішив справу згідно із законом на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, що беруть участь у справі, за заявами осіб, поданим відповідно до ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення по справі. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків. Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Згідно статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» однією з підстав для державної реєстрації прав та їх обтяжень є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, про задоволення позовних.

Outcome: approved