Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди. В позовній заяві зазначив, що 21 лютого 2005 року померла їхня мати [PERSON], а 10 вересня 2005 року помер їх батько [PERSON], які проживали в [INFO]. Після смерті матері спадщину прийняв батько, так як вони проживали самі, вели окреме господарство, заповіту мати не залишила, а в нотконтору з заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався. В подальшому батько нотаріально посвідченим заповітом заповів все своє майно, в тому числі житловий будинок з надвірними спорудами, йому і сестрі [PERSON] та вони своєчасно звернулися в нотконтору з заявою про прийняття спадщини, хоча свідоцтво про право власності на спадкове майно ще не отримали. Однак відповідач зламав замок на спадковому будинку, самовільно захопив всі господарські будівлі та майно, яке знаходилося в будинку і на території дворогосподарства та присвоїв, а потім повністю зніс будинок, чим заподіяв матеріальну шкоду у виді вартості житлового будинку без надвірних споруд. Крім цього, позивач вказує, що при житті батька завіз в дворогосподарством батька 100 листів нового шифера, які склав у підвальному приміщенні будинку і мав намір використати для ремонту даху будинку, однак відповідач заволодів цим шифером, чим заподіяв йому матеріальну шкоду. В подальшому позивач уточнив і збільшив позовні вимоги посилаючись на те, що твердження відповідача про наявність суперечок між звітом про оцінку знесеного будинку і раніше поданим технічним паспортом будинку вважає безпідставні, оскільки як в звіті так і в технічному паспорті площа забудови вказана в розмірі саме 79.8 метра, однак в звіті також окремо наведено загальну площу будинку 121.40 м.кв., яка включає в себе не лише площу забудови на земельній ділянці, але і по поверхні площу всіх приміщень, в даному випадку також площу підвалу. Твердження відповідача [PERSON] про те, що він нібито прийняв спадщину після смерті матері саме ? частини будинку, на яку за його твердженням нібито відкривалася спадщина, теж не відповідає дійсності, оскільки він і не міг прийняти саме одну другу частину навіть якщо би та і спадкувалася, так як їх було троє дітей спадкоємців і інші двоє, він та сестра, котрі як і відповідач теж подавали заяву про прийняття спадщини, а тому на відповідача могло би припасти лише 1/3 з цієї половини, або 1/6 з усього будинку вартістю лише 31848.5 гривень. Хоча мати у звязку з систематичним знущанням відповідача над батьками і над іншими членами їх сімї по суті взагалі позбавила його права на спадщину за своїм заповітом, але він не заперечує на зменшенні своєї долі і суми відшкодування на половину вартості 1/6 частини в сумі 15922.75 гривень, що припадала би на відповідача (друга половина за рахунок долі сестри). Наведене стверджує заповітом матері від 08.02.2005 року, заявою батька про відмову від спадщини і їх трьома заявами про прийняття спадщини після смерті матері, з яких вбачається, що спадщину приймали і вони з сестрою, а не лише відповідач [PERSON], і що навпаки, мати по суті позбавила його права на спадщину після її смерті. Щодо права відповідача на обовязкову долю в спадщині після смерті батька, то позивач вказує, що хоча і через девять років після смерті батьків визнано право інвалідів III групи на обовязкову долю в спадщині в розмірі половини долі, яка би припала на спадкоємця у випадку спадкування по закону, що в даному випадку дорівнює 1/6 частині спадкового майна, що належить батькові. Разом з тим позивач вважає, що відповідач [PERSON] систематично затівав сварки з батьками і навіть наносив їм побої, то у відповідності з принципом справедливості є підстави для застосування абзацу 2 ч. 1 ст. 1241 ЦК України про зменшення обовязкової долі відповідача з 1/6 частини хоча би до 1/12. Викладене стверджує не тільки заповітом матері і заповітом батька, якими вони по суті позбавили, в тій мірі, в якій це від них залежало, його права на спадкування частини як земельних ділянок, так і будинку, а також листом Тячівського РВ УМВС України в Закарпатській області від 26.06.2004 року № 5922 батькові з рекомендацією звернутися в суд в порядку приватного звинувачення до відповідача [PERSON]. Щодо посилання відповідача на відсутність правовстановлюючих документів на будинок як на підставу для відмови в позові, то, на думку позивача належність будинку спадкодавцеві-батькові позивача повинна встановлюватися судом відповідно до того законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на цей будинок, а не на час смерті спадкодавця. А згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України «Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини». При цьому позивач вважає надуманим також твердження відповідача про те, що ніби то право власності на спірний будинок оформлено за відповідачем [PERSON] та його дружиною [PERSON], оскільки батьки і сімя відповідача [PERSON] мали окремі двори, що стверджує не тільки довідкою сільради від 03.03.2008 року № 283, рішенням зборів уповноважених колгоспу від 2 липня 1980 року про надання окремої земельної ділянки відповідачу, але і рішенням Кривської сільради від 24 грудня 1997 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність», у якому під окремими порядковими номерами 96 і 97 значиться і окремі двори відповідно [PERSON], вул. Калініна, 28, і [PERSON], вул. Калініна, 28, а. При цьому рішення виконкому Кривської сільської ради від 15.06.2006 року було, на думку позивача, лише спробою відповідача таємно від дійсних спадкоємців незаконно заволодіти батьківським будинком, однак в подальшому рішенням виконкому Кривської сільської ради від 11 грудня 2008 року № 125 дане рішення за протестом прокурора Тячівського району від 5 грудня 2008 року було скасовано. Також позивач вважає безпідставним твердження відповідача про аварійний стан будинку, що спростовується технічним паспортом на будинок, який був складений повноважним спеціалістом будівельником після ретельного детального обстеження будинку і господарських будівель практично безпосередньо перед самим його знесенням відповідачем. Таким чином, з врахуванням того, що спадкоємців по заповіту двоє, просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заподіяну шкоду у виді вартості ? частини спадщини по заповіту в будинку № 28 по вул. Калініна в с. Криве в розмірі 75640.19 гривень, а з урахуванням індексу інфляції в лютому-березні 2015 року 116.7% в розмірі 88271.88 гривень( 75640*116.7:100=88271.88). Зобовязати відповідача [PERSON] повернути 100 листів шиферу або стягнути вартість шиферу в сумі 12500 гривень. Стягнути з відповідача витрати по справі в сумі 4\~717 гривень. Відповідач [PERSON] надіслав суду письмове заперечення в якому зазначив, що наданий позивачем висновок про вартість обєкта оцінки, в якому вказана загальна площа спірного будинку 121.40 кв.м. носить суперечливий характер, оскільки позивач при подачі позовної заяви додав документ, а саме технічний паспорт, в якому зазначена загальна площа 79.8 кв.м.. Також позивач просить повернути 100 листів шиферу або його вартість, який з його слів він завіз до батька ще 30 років тому. Однак цей шифер позивач використав для свого власного будинку. Крім цього, вимагати повернення майна можливо лише в межах позовної давності, яка згідно з вимогами ст. 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки. А з того часу, як позивач стверджує, що завіз шифер пройшло 30 років і тому, на думку відповідача, у позовних вимогах відносно шифера слід відмовити у звязку з пропуском строків позовної давності. Щодо вимоги позивача про стягнення вартості ? частини з усього будинку, то на думку відповідача ця вимога не підлягає задоволенню з наступних підстав: По-перше, згідно з вимогами ст. 1296 ЦК України, спадкоємець повинен оформити право власності на спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину, а також згідно з вимогами ст. 1297 ЦК України зареєструвати право на спадщину. І лише після цього усі права на майно переходять від спадкодавця до спадкоємця. Цих вимог закону позивач не здійснив і відповідно не набув ніяких прав на майно на яке він претендує. По-друге, заповітом батько передав свою ? частину, а не цілий будинок, оскільки після смерті матері він відмовився від її частки, а тому прийняв ? частку матері він - [PERSON] шляхом проживання. Крім того він як пенсіонер по інвалідності має обовязкову частку після смерті батька. Тобто, на думку відповідача, позивач міг би претендувати на 1/6 частину майна після смерті батька якби він належним чином оформив та прийняв спадщину, однак він цього не зробив. Позивач також додав до позовних матеріалів ксерокопію заяви на прийняття спадщини від 10 лютого 2006 року, однак на протязі 8 років так і не прийняв спадщини, оскільки спірна будівля збудована самочинно ще в 60 роки минулого століття. А згідно з ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Крім наведеного спірна самочинно збудована будівля була в аварійному стані, снігом роздавило покрівлю, стіни вкрилися плісенню та все почало гнити і псуватися, і часто вітром скидувало остатки шиферу та іншого будівельного сміття, і щоб запобігти небезпеці він змушений був демонтувати даний будинок. Також згідно з рішенням виконкому Кривської сільської ради від 15.06.2006 року право власності на спірний будинок оформлено за відповідачем [PERSON] та його дружиною [PERSON] і згідно з довідкою з архівного відділу Тячівської райдержадміністрації це рішення ніким не скасовано і має юридичну силу. Відповідач вважає, що він демонтував старий будинок, на який не було ніяких документів і який знаходився в аварійному стані, а тому ніяких претензій до нього не може бути і просить в задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні позивач [PERSON] і його представник позовні вимоги підтримали посилаючись на викладені в письмовій позовній заяві обставини і просять позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні проти позову заперечили посилаючись на викладені в письмових запереченнях обставини і просять в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є [INFO] і його батьками значаться [PERSON] та [PERSON], що стверджується даними свідоцтва про народження позивача( Т.1 а.с. 8). 21 лютого 2005 року померла мати позивача [PERSON], що стверджується даними свідоцтва про її смерть (Т. 1 а.с.6). Відповідно до заповіту від 8 лютого 2005 року, посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу [PERSON] в реєстрі за №754, [PERSON] заповіла своє майно, а саме земельні ділянки, які належать їй на праві власності, своєму чоловікові [PERSON], а у випадку, якщо він помре раніше чи не прийме спадщину заповідає їх сину [PERSON], невістці [PERSON], онукові [PERSON], онукові [PERSON], онуці [PERSON] (Т.2 а.с.40). Згідно заяви [PERSON] від 11 травня 2005 року, посвідченої та зареєстрованої державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори [PERSON] в реєстрі за №1-628, [PERSON] відмовився від прийняття спадщини після смерті дружини [PERSON] ( Т.2 а.с. 26). Згідно заяви [PERSON] та [PERSON] від 19 серпня 2005 року, а також заяви [PERSON] від 21 липня 2005 року, посвідчених та зареєстрованих державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори [PERSON] в реєстрі за №1-1177 та 1-999, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину за законом після смерті матері [PERSON] (а.с.Т.2 а.с.27, 41). 10 вересня 2005 року помер батько позивача [PERSON], що стверджується свідоцтвом про його смерть (Т.1 а.с.7). Відповідно до заповіту від 11 травня 2005 року, посвідченого та зареєстрованого державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори [PERSON] в реєстрі за №1-629, [PERSON] заповів в рівних долях все своє майно сину [PERSON] та доньці [PERSON] (Т. а.с.14). Згідно заяви [PERSON] та [PERSON] від 10 лютого 2006 року, а також заяви [PERSON] від 21 липня 2005 року, посвідчених та зареєстрованих державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори, [PERSON], [PERSON] прийняли спадщину за заповітом, а [PERSON] прийняв спадщину за законом після смерті батька [PERSON] (Т. 1а.с.15, Т.2 а.с.28). Відповідно до технічного паспорту на будинок з надвірними спорудами по вулиці Калініна, 28 в с. Крива, Тячівського району, виготовленого Тячівським РПТІ станом на 6 квітня 2012 року, встановлено вартість будинку, його господарських будівель, їх характеристику із зазначенням площ, план будинку (Т.1 а.с.10-13). В акті обстеження комісії Кривської сільської ради від 15 червня 2012 року домогосподарства по вулиці Калініна, 28 в с. Крива, Тячівського району зазначено, що житловий будинок, який належав померлому [PERSON], зруйновано, і в наявності є будівлі: надвірна споруда літня кухня, господарська будівля, колодязь (Т.1 а.с.16). З довідки виконкому Кривської сільської ради від 7 червня 2012 року за №897 вбачається, що згідно погосподарської книги Кривської сільської ради за особовим рахунком №211 знаходиться домогосподарство по вулиці Калініна, 28 в с. Крива, яке належав померлому [PERSON] і складалося з житлового будинку з надвірними спорудами (Т.1 а.с.50). Згідно постанови дільничного інспектора Тячівського РВ УМВС України в Закарпатській області про відмову в порушенні кримінальної справи від 31 травня 2012 року було відмовлено в порушенні кримінальної справи за ст.194 ч.1 КК України відносно [PERSON] на підставі ст.6 п.2 КПК України у звязку з відсутністю в його діях складу злочину. В постанові зазначено, що 6 березня 2012 року в Тячівський РВ УМВС України в Закарпатській області поступила заява [PERSON], що його брат [PERSON] самовільно, без його згоди, розібрав частину батьківського будинку по вулиці Калініна, 28 в с. Крива (Т.1 а.с.17, 18). Відповідно до виписки з погосподарської книги Кривської сільської ради за особовим рахунком №211 значиться домогосподарство по вулиці Калініна, 28 в с. Крива, його головою зазначений [PERSON], а його дружина [PERSON]. Житловий будинок побудовано в 1970 році, а літня кухня в 1978 році (Т.1 а.с.48, 49). Висновком про вартість обєкта оцінки від 28 січня 2015 року, проведеного ТОВ «Ріалті-О», ринкова вартість житлового будинку по вулиці Калініна, 28 в с. Крива станом на 28 січня 2015 року становить 191091 гривень. Методичний підхід при проведенні оцінки застосовувався порівняльний (Т.1 а.с.12). Згідно рішення виконкому Кривської сільської ради від 15 червня 2006 року за №9 за [PERSON] та [PERSON] було оформлено право власності на житловий будинок по вулиці Калініна, 28 в с. Крива, по ? частині за кожним. (Т. 2 а.с.19). На підставі замовлення відповідача [PERSON] від 27 листопада 2009 року Тячівським РПТІ було виготовлено технічний паспорт на будинок з надвірними спорудами по вулиці Калініна, 28 в с. Крива, Тячівського району, станом на січень 2010 року, в якому зображено план будинку, його експлікація та характеристика (Т.2 а.с.95-99). Згідно рішення виконкому Кривської сільської ради від 11 грудня 2008 року за №125 скасовано рішення виконкому Кривської сільської ради від 15 червня 2006 року за №9 «Про оформлення права власності» (Т.2 а.с.143). Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що 25.05.2012року, будучи головним державним інспектором архітектурно-будівельного контролю, за заявою [PERSON] був на трьох обєктах, в тому числі по вулиці Калініна, 28. На момент перевірки дах був заломлений,деревяні конструкції прогнилі. На його думку будинок був в аварійному стані. Свідок [PERSON], яка є дружиною відповідача [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що зимою 2011 року на спірному будинку заломило дах, завівся грибок і вони змушені були розібрати будинок. При цьому вважали, що даний будинок належить їм. Оскільки матеріал із розібраного будинку був не придатний до подальшого використання за призначенням, то вони частину використали на дрова, а решту викинули. Свідок [PERSON] в судовому засіданні ствердила, що вона проживає по сусідству з відповідачем [PERSON]. В кінці 2011 року,на її думку, спірний будинок був в аварійному стані, оскільки на ньому був заломлений дах, стіни потріскали, замокало. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він памятає старий будинок, про який існує спір. В 2011 або 2012 році сніг заломив дах, шифер потріскав ,будинок став замокати і появилася пліснява. Він особисто допомагав розбирати дах, на якому шифер в основному був не придатний для подальшого використання. Інша частина будинку при ньому не була розібрана, так як на той час він тимчасово виїхав з постійного місця проживання. Свідок [PERSON], яка є дружиною позивача [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що до зруйнування будинок був хорошому стані і потреби його зносити не було. Крім цього, ще в 1982 році її чоловік завіз туди 100 листів шиферу. Свідок [PERSON], яка є сестрою сторін, в судовому засіданні ствердила, що батьківський будинок був у доброму стані і необхідності його зносити не було. Останній раз вона була в будинку десь у 2005 році ще при житті батька. Також їй відомо, що в підвальному приміщенні зберігався шифер, який був придбаний її братом [PERSON] і яким далі розпорядився їх брат [PERSON]. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може також бути визнання правочину недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року №45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської [PERSON] депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками №32 та №33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських [PERSON] депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обовязкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Згідно п.6 вказаної Інструкції не підлягають реєстрації також будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Незважаючи на те, що згідно п. 4 [PERSON] Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок державного обліку житлового фонду» організації технічної інвентаризації системи міністерств житлово-комунального господарства союзних республік здійснюють реєстрацію й технічну інвентаризацію житлового фонду в містах, селищах міського типу та сільській місцевості, незалежно від його належності, а також складають і подають до вищестоящих організацій та місцевих органів державної статистики в строки, встановлювані ЦСУ СРСР, відповідну статистичну звітність, а згідно ч.1 цієї ж постанови,Міністерство житлово-комунального господарства УРСР, облвиконкоми, Київський і Севастопольський міськвиконкоми мали розробити до 1 липня 1985 року організаційні заходи по завершенню реєстрації й технічної інвентаризації житлового фонду Української РСР у містах і селищах міського типу в 1987 році, у сільській місцевості - в 1988 році, самого порядку реєстрації будинків та домоволодінь у сільській місцевості Української РСР так і прийнято не було, як і не було розроблено жодних організаційних заходів по завершенню реєстрації й технічної інвентаризації житлового фонду Української РСР у сільській місцевості. Із п.1.2 листа Мінюсту СРСР від 22 грудня 1986 року «Рекомендации по вопросам удостоверения договоров об отчуждении жилого дома (части дома) либо квартиры в доме жилищно-строительного коллектива индивидуальных застройщиков» вбачається, що законами всіх союзних республік про державний нотаріат встановлено, що при посвідченні договору про відчуження житлового будинку нотаріус перевіряє за правовстановлюючим документом приналежність цього будинку власнику. Цей документ обов'язково вказується в договорі. Переліки документів, що підтверджують право особистої власності на житловий будинок, наведені в інструкціях союзних республік про порядок вчинення нотаріальних дій. Посвідчення договору без правовстановлюючого документа не допускається. У сільській місцевості підтвердженням приналежності будинку можуть служити відповідні довідки виконкому селищної, сільської [PERSON]. Якщо у власника є правовстановлюючий документ (свідоцтво про право на спадщину, договір і т.п.), він повинен бути представлений нотаріусу і зазначений в договорі про відчуження. Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. А тому, суд вважає, що [PERSON] та його дружина [PERSON] відповідно до чинного на той час законодавства набули право власності на житловий будинок №28 з надвірними спорудами по вулиці Калініна в с. Крива, Тячівського району, який побудували в 1970 році, і відповідно, після їх смерті у їх спадкоємців, в тому числі позивача [PERSON], відповідача [PERSON], а також їх сестри [PERSON] виникло право на спадкування на належну їм частку вищезазначеного будинку. Відповідно до частин 1 та 5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно частин 1 та 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Частиною 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ч.1 ст.1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Як встановлено в судовому засіданні, після смерті матері сторін [PERSON], яка померла 21 лютого 2005 року відкрилася спадщина на належну їй ? частину житлового будинку №28 по вулиці Калініна в с. Крива, Тячівського району. Також встановлено, що після смерті батька сторін [PERSON], який помер 10 вересня 2005 року, відкрилася спадщина на належний йому ? частину житлового будинку №28 по вулиці Калініна в с. Крива, Тячівського району. При цьому позивач [PERSON], подавши в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини за законом 19 серпня 2005 року після смерті матері [PERSON], а також заяву про прийняття спадщини за заповітом 10 лютого 2006 року після смерті батька [PERSON], прийняв спадщину у встановлений законом шестимісячний строк на належну йому частку нерухомого майна - частини житлового будинку №28 по вулиці Калініна в с. Крива, Тячівського району. Відповідач же [PERSON] та сестра сторін [PERSON], подавши в нотаріальну контору аналогічні заяви про прийняття спадщини після смерті батьків [PERSON] та [PERSON] у встановлений законом шестимісячний строк також прийняли спадщину на належні їм частки нерухомого майна - частини житлового будинку №28 по вулиці Калініна в с. Крива, Тячівського району. Оскільки після смерті [PERSON] спадкування на належну їй ? частину житлового будинку №28 по вулиці Калініна в с. Крива, Тячівського району, проводилося по закону, її чоловік [PERSON] від прийняття спадшиги відмовився, то вважається, що позивач [PERSON] після смерті матері [PERSON] прийняв спадщину на 1/3 частину належної померлій частини вказаного житлового будинку, тобто на 1/6 частину всього житлового будинку №28 по вулиці Калініна в с. Крива, Тячівського району. Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка). [PERSON] обовязкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відповідач [PERSON] на час відкриття спадщини після смерті батька [PERSON] - 10 вересня 2005 року, був непрацездатним та отримував пенсію по інвалідності, що підтверджується його пенсійним посвідченням від 4 серпня 2004 року серії АД №310749. А тому, оскільки після смерті [PERSON] спадкування на належну йому ? частину житлового будинку №28 по вулиці Калініна в с. Крива Тячівського району проводилося по заповіту його дітьми позивачем [PERSON] і сестрою [PERSON], а відповідач [PERSON] на той час був непрацездатним та мав обовязкову частку у спадщині після смерті батька [PERSON], то вважається, що позивач [PERSON] після смерті батька [PERSON]В прийняв спадщину на 5/24 частини всього житлового будинку №28 по вулиці Калініна в с. Крива, Тячівського району (1/2 1/12 (обовязкова частка [PERSON]М.) : 2), і , таким чином, загальна частка у спадщині, яку прийняв позивач [PERSON] після смерті своїх батьків [PERSON] та [PERSON] становить 3/8 ( 1/6+5/24) будинку. За змістом ч.1 та ч.2 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ст.1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобовязати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. [PERSON] збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. В судовому засіданні матеріалами справи стверджено, що відповідач [PERSON] 6 березня 2012 року демонтував спадковий будинок батьків, що був розташований по вулиці Калініна, 28 в с. Крива, Тячівського райогу, що в судовому засіданні визнав сам відповідач. При цьому на той час частину вказаного будинку( 3\\8) вже успадкував позивач [PERSON] , внаслідок чого були порушені права позивача на зазначене спадкове майно. А тому, оскільки відповідачем [PERSON] в судовому засіданні не спростовано, що шкоду заподіяно не з його вини, суд вважає, що вимоги позивача щодо відшкодування майнової шкоди є підставними і підлягають до часткового задоволення. При цьому суд вважає доводи позивача щодо необхідності зменшення обовязкової частки відповідача у спадкування після смерті батька [PERSON] з посиланням на поведінку останнього суд вважає необгрунтованими і такими, що належними та допустимими доказами не стверджені. Суд не бере до уваги доводи відповідача [PERSON] про те, що на його думку позивач не прийняв спадщину після смерті батьків так як не отримав відповідне свідоцтво про право на спадщину, оскільки це спростовується його діями щодо звернення в обох випадках в установлений строк в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини , а законом граничний конкретний строк отримання самого свідоцтва про право на спадщину не встановлений. Також не є обґрунтованими доводи відповідача про аварійність демонтованого ним спадкового спірного будинку, оскільки в матеріалах справи містяться технічні паспорти на житловий будинок №28 з надвірними спорудами по вулиці Калініна в с. Крива, Тячівського району станом на 6 квітня 2012 року та січень 2010 року із зазначенням його характеристики та вартості. Крім того, суд вважає безпідставними доводи відповідача про належність йому спірного спадкового будинку згідно рішення виконкому Кривської сільської ради від 15 червня 2006 року за №9 «Про оформлення права власності», оскільки на час прийняття вказаного рішення виконкому вказаний будинок належав до складу спадщини померлих [PERSON] та [PERSON], та зазначене рішення виконкому №9 від 15 червня 2006 року в подальшому було скасовано згідно рішення виконкому Кривської сільської ради від 11 грудня 2008 року за №125. Інших належних і допустимих доказів сторонами не наведено. При визначенні розміру майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу за частку у знесеному відповідачем спадковому будинку, суд бере до уваги висновок про вартість обєкта оцінки від 28 січня 2015 року, проведеного ТОВ «Ріалті-О», згідно якого ринкова вартість житлового будинку по вулиці Калініна, 28 в с. Крива станом на 28 січня 2015 року становить 191091 гривень, а тому розмір заподіяної шкоди позивачці становить 71659,13 гривень ( 3/8 з всієї вартості будинку 191091 гривень), а з урахуванням індексу інфляції за лютий 2015 року 105.3%, березень 2015 року 110.8% розмір частки буде становити 83606.43 гривень(71659.13*105.3:100=75457.06389*110.8:100=83606.43), яку і слід стягнути з відповідача на користь позивача. Що стосується вимог позивача про повернення 100 листів шиферу, які, як вказує позивач, ним були завезені і залишені на зберіганні у підвалі спадкового будинку, то вимоги в цій частині є недоведеними, оскільки позивач не навів і не надав належних і допустимих доказів, які б достовірно стверджували зазначений факт взагалі. Оцінивши в сукупності зібрані по справі наведені докази, суд вважає, що позов слід задовольнити частково та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 83606.43 гривень майнової шкоди, а в решті позову слід відмовити. Судові витрати по справі слід розділити між сторонами.

Outcome: partial