Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовною заявою до [PERSON], Тернопільський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану громадян, третя особа [PERSON] про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини відомостей про батьківство. Свої вимоги мотивує тим, що він у 2004 році познайомився із відповідачкою, проживав разом із нею в незареєстрованому шлюбі та проводив спільно час та відпочинок, мав стосунки інтимного характеру, внаслідок яких [INFO] року народилась донька [PERSON]. Відомості про батька дитини було записано в порядку ст.135 СК України, тобто за заявою [PERSON] 24 травня 2007 року з відповідачкою зареєстрував шлюб. Зазначив, що він є біологічним батьком [PERSON], оскільки за весь час спільного проживання із відповідачкою [PERSON] піклувався про малолітню та забезпечував її догляд. В подальшому, у 2014 році відповідачка [PERSON] виїхала в Іспанію, залишивши двох неповнолітніх дітей, у тому числі [PERSON]. Про те, що він не зазначений батьком дитини неповнолітньої [PERSON] у актовому записі про її народження дізнався лише у 2012 році. Просить визнати його батьком дитини [PERSON], [INFO] та зобов»язати Тернопільський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану громадян внести зміни до актового запису про народження №1077 від 30 травня 2006 року, складеного Тернопільським міським відділом РАЦС, записавши його батьком [PERSON], [INFO] року народження. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю та просить суд їх задовольнити. Також пояснили, що відповідач свідомо ухилилась від призначеної судом судово-генетичної експертизи, а тому в силу вимог ч.1 ст.146 ЦПК України просять визнати факт для з»ясування якого таку експертизу було призначено. Представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовних вимог не визнав, вважає їх безпідставними та необгрунтованими, у позові просить відмовити за їх недоведеністю. Крім цього, зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення із позовом суду, який встановлений ч.2 ст.129 СК України. Представник Тернопільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану громадян [PERSON] територіального управління юстиції у Тернопільській області в судове засідання не з»явився, подавши суду повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження [PERSON] Третя особа [PERSON] в судовому засіданні вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив. [PERSON] народилась [INFO] року, про що зроблений актовий запис про народження за №1077 від 30 травня 2006. Як вбачається із повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, [PERSON], батьком дитини у ньому зазначено [PERSON], матір»ю [PERSON], [INFO]. Підставою для запису відомостей про батька стала заява матері від 30 травня 2006 року. Державну реєстрацію народження проведено відповідно до ч.1 ст.135 СК України (за вказівкою матері). Даний актовий запис підписаний матір»ю, видано довідку на одноразову допомогу. Зазначено, що мати дитини перебувала в шлюбі з громадянином [PERSON] до 03.03.2006 року актовий запис про розірвання шлюбу №124 складений відділом РАЦС Тернопільського МУЮ, який згідно із спільною заявою подружжя не є батьком цієї дитини. Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міського суду від 25 вересня 2003 року, яке набрало законної сили, у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, позов задоволено. Вирішено розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 17.09.1998 року відділом РАГСу Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис №1126. Будучи допитаним в судовому засіданні свідок [PERSON], який є колишнім чоловіком відповідачки [PERSON], суду зазначив, що у нього із відповідачкою [PERSON] під час перебування у шлюбі, [INFO] року народилась донька [PERSON], батьком якої він є. Підтвердив суду ту обставину, що він особисто разом із [PERSON] власноручно написав та подав спільну заяву у 2006 році в органи РАЦСу про те, що він не є батьком [PERSON], яка народилась [INFO] року, оскільки шлюб між сторонами було розірвано за заявою [PERSON] ще у 2003 році, в подальшому з [PERSON] не проживав та шлюбних стосунків не підтримував. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 травня 2007 року, що підтверджено актовим записом за №619 у відділі реєстрації актів цивільного стану Тернопільського управління юстиції Тернопільської області. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 16 листопада 2015 року, яке набрало законної сили, у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 24 травня 2007 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Тернопільського управління юстиції Тернопільської області, актовий запис 619. Судом встановлено, що позивач та відповідач проводили разом свій вільний час до моменту укладення між ними шлюбу, тобто до 24 травня 2007 року, а саме із серпня 2005 року, що підтверджено наданими позивачем фотофіксаціями спільного відпочинку із [PERSON] у серпні 2015 року в м. Караліно-Бугаз та в місті [PERSON], а також копіями наказів з місця роботи про надання їм відпусток у зазначений період часу. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 22 лютого 2016 року, яке набрало законної сили, у цивільній справі за позовом служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради в інтересах малолітньої дитини [PERSON] до [PERSON] про відібрання малолітньої дитини, судом вирішено відібрати малолітню [PERSON], [INFO] року народження, від матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав. Як вбачається із зазначеного судового рішення, судом під час розгляду справи встановлено, що [PERSON] покинула свою малолітню дитину [PERSON] та протягом тривалого часу перебуває за межами України в Іспанії. [PERSON] проживає із старшою сестрою неповнолітньою [PERSON], [INFO], підтверджено участь в утриманні та піклуванні [PERSON] позивача [PERSON] Судом з метою з»ясування обставин у справі, 25 жовтня 2015 року призначалась судово-генотипоскопічна (генетична) експертиза. Однак, зазначена експертиза не була проведена через ухилення відповідача [PERSON] від своєї участі у ній. Судом вживались заходи для забезпечення проведення зазначеної експертизи, що підтверджено ухвалою суду від 04 лютого 2016 року про покладення обов»язку на відповідача [PERSON] повторно з»явитись за викликом експерта з метою проведення призначеної судом генотипоскопічної експертизи. Проте, зазначена ухвала відповідачем проігнорована без поважних причин. Представник відповідача у судовому засіданні повідомив, що [PERSON] знає про призначену судом генетичну експертизу та не має наміру з»влятись до експертів з метою її проведення, надавати дозвіл на участь у ній неповнолітньої [PERSON]. Враховуючи наведені обставини, суд приходить до висновку, що відповідачка [PERSON] ухилилась від своєї участі у проведенні призначеної судом судової генетипоскопічної (генетичної) експертизі. В силу вимог ч.1 ст.146 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з»ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Як зазначив у пункті 9 своєї постанови Пленум Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст.212 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст.146 ЦПК України може визнати факт, для з»ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Згідно ст. 128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу.Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання його батьком дитини малолітньої [PERSON] підлягають до задоволення. При цьому суд, дослідивши та оцінивши представлені позивачем докази у своїй сукупності вважає, що вони дають суду підстави зробити висновок, що [PERSON] слід визнати батьком дитини [PERSON] При цьому, суд в силу вимог ч.1 ст.146 ЦПК України визнає факт для з»ясування якого була призначена експертиза, оскільки відповідач ухилилась від своєї участі у проведенні призначеної судом судово-генетичної експертизи, а висновок такої експертизи має для позивача вагоме (вирішальне) значення. При цьому суд не бере до уваги покази свідка [PERSON] про те, що позивач не є батьком дитини [PERSON] оскільки вважає, що зазначені покази не спростовують відносин, які склались між позивачем та відповідачем до народження [PERSON] Крім цього, суд зазначає, що позивач за час спільного проживання з [PERSON] та після від»їзду її за кордон брав участь у вихованні та піклуванні [PERSON], відвідував начальні та лікувальні заклади, оскільки весь час, із моменту її народження вважає себе її батьком. Також, задовольняючи позовні вимоги позивача, суд вважає, що клопотання представника відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності звернення із заявою до суду, передбаченого ч.2 ст.129 СК України, не підлягає до задоволення, оскільки строк передбачений ч.2 ст.129 СК України застосовується лише до спорів про батьківство між чоловіком матері дитини та особою, яка вважає себе батьком дитини та не застосовується до спору про визнання батьківства, у випадку, якщо запис про батька дитини у книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Відповідно до п.2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 р. № 96/5 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за № 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису. Таким чином, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, шляхом визнання позивача батьком дитини [PERSON], [INFO] року народження, уродженця с. Лобки, Погарського району, Брянської області та внесення змін до актового запису про народження №1077 від 30 травня 2006 року, складеного Тернопільським міським відділом РАЦС.

Outcome: approved