Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вище вказаним позовом, відповідно до якого просив: - стягнути з АТ «Банк «Фінанси та Кредит» суму банківського вкладу в розмірі 10302,01 доларів США, суму, на яку зростає борг у звязку з інфляцією за період з 05.12.2014 року по 05.04.2015 року 2330,95 коп.; - суму невиплачених відсотків за період фактичного користування депозитом протягом періоду з 05.12.2014 року по 05.04.2015 року в розмірі 8063 грн. 68 коп.; - пеню за прострочення сплати депозиту, нарахованої за період з 05.12.2014 року по 05.04.2015 року в розмірі 33613 грн. 19 коп.; - пеню за прострочення сплати процентів за період з 05.12.2014 року по 05.04.2015 року в розмірі 1120 грн.52 коп.; - моральну шкоду в розмірі 10000 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем 05.09.2014 року було укладено Договір-Заява № 300131/103715/3-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» на 3 місяці в іноземній валюті в сумі 10302,01 доларів США під 10,00% річних. Дата повернення вкладу 5 грудня 2014 року. За умовами договору відповідач зобов'язався по закінченню терміну дії договору повернути йому суму вкладу та нараховані проценти. 26.03.2015 року позивач звернувся до АТ «Банк «Фінанси та Кредит» з вимогою повернути йому повністю банківський вклад разом з нарахованими процентами. Однак, вимога позивача залишена відповідачем без відповіді та без виконання, банківський вклад позивачеві не повернуто. Вважає, що відповідачем обмежено його право вільно користуватися та розпоряджатися власними коштами. Також зазначив, що ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, у разі коли виконавець не може надати послугу (прострочує виконання) згідно з договором, за кожний день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості послуги, якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість послуги не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення (у контексті позову - це залучений банком депозит на умовах повернення з виплатою відповідних відсотків). Так, позивач вважає, що прострочення відповідача щодо вчасного повернення залучених депозитних коштів підпадає під дію санкцій, встановлених ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач в судове засідання не зявилася, згідно наданої заяви позовні вимоги підтримав та просив суд розглянути справу у його відсутність, не заперечував щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не зявився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що відповідає вимогам ст. 74 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив, заперечень на позов не надав. У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, судом у відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковаому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 05.09.2014 року між [PERSON] та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено Договір-Заява № 300131/103715/3-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» на 3 місяці в іноземній валюті в сумі 10302,01 доларів США під 10,00% річних. Дата повернення вкладу 5 грудня 2014 року. Згідно з п. 6 Договору-заяви після закінчення строку, вклад повертається в порядку, передбаченому п. 5.2 Основних умов залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у Публічному акціонерному товаристві «Банк «фінанси та Кредит». Відповідно до п. 6.1.2 Основних умов Вкладник має право після закінчення строку, визначеного Договором-заявою та Основним умовами, отримати суму вкладу та суму нарахованих процентів згідно з умовами вкладу. Відповідно до п. 6.1.3 Основних умов Вкладник має право розірвати договір з власної ініціативи та вимагати дострокової видачі суми вкладу та нарахованих процентів. У п. 4.1.3 Основних умов сторони визначили, що сплата процентів за користування вкладом здійснюється за фактичний термін такого користування до дня фактичного повернення Вкладнику суми вкладу. По закінченню строку дії Договору 26.03.2015 року позивач звернувся до Директору Придніпровського АТ «Банк «Фінанси та кредит» з письмовою вимогою повернути суму вкладу, а також нараховані проценти. Однак на день розгляду справи Вклад з нарахованими процентами позивачу не були виплачені відповідачем. Не повернуто суму вкладу в розмірі 10302,01 доларів США та проценти в сумі 343,40 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ 8063, 68 грн. Суд вважає, що в даному випадку відповідач допустив неналежне виконання взятих зобов'язань перед позивачем, оскільки банк був зобов'язаний повернути позивачу депозитні кошти в строк закінчення дії договору 05.12.2014 року в повному обсязі. У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Так, згідно ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі сплином встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до змісту ст. 41 Конституції України, ст. 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Але, в порушення цих норм, позивач позбавлений права користуватися своїм майном. В даному випадку його майном є грошові кошти, які відповідач отримав від позивача на умовах строковості та платності, та до цього моменту не повернув в повному обсязі, тому вимоги щодо стягнення банківського вкладу з урахуванням 10,00% річних підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені, передбаченої ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за затримку повернення депозитного вкладу, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12.04.1996 року встановлено, що оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини, щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону. Неустойка (штраф, пеня) стягується лише тоді, коли це передбачено укладеним сторонами договором чи відповідним нормативним актом. Пеня за порушення договору нараховується і стягується у відсотковому відношенні до суми заборгованості за кожний день прострочки, в тому числі за святкові, неробочі й вихідні дні (п.20 зазначеної Постанови № 5 від 12.04.1996 р.). Разом з тим, судом установлено, що ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит» надав позивачу послугу, яка зводилася до прийняття ним від позивача грошових сум з обов'язком виплати процентів на них. Надання такої послуги було оформлено укладеними банком з позивачем договором банківського вкладу. Після укладення цього договору між банком та позивачем виникли зобов'язальні відносини, які регулюються нормами зобов'язального права та положеннями укладеного договору банківського вкладу, водночас, положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», яка встановлює відповідальність виконавця робіт (послуг) за її не виконання в обумовлений договором строк у вигляді сплати пені, виниклих між сторонами відносин не регулюють. Таким чином, до правовідносини між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON], які виникли з приводу депозитного договору, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується лише в частині, не врегульованій нормами ЦК України та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності. Оскільки неустойка у виді пені в якості забезпечення виконання АТ «Банк «Фінанси та кредит» грошових зобов'язань за депозитним договором його умовами не передбачалась, то і правових підстав для її стягнення суд не вбачає. Згідно положень ч. ч. 2, 3 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Вимоги позивачки про стягнення з банківської установи суми втрат від знецінення коштів відповідно до вимог ст. 625 ЦК України задоволенню не підлягають, оскільки індексація внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом вкладу індексації не підлягає. Така правова позиція неодноразово підтверджена рішеннями Верховного Суду України, в яких зазначено, що індекс інфляції це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничих цілей. Ціни в Україні встановлюються у національній валюті, тому вказана норма ЦК України може бути застосована лише у випадку прострочення грошового зобовязання у гривні. Одночасно позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, завданої неналежним виконанням відповідачем умов договору, суд виходив з наступного. Між сторонами існують договірні правовідносини, в той час як норми Глави 82 ЦК України регулюють відшкодування моральної шкоди у позадоговірних зобовязаннях. У договорі можливість відшкодування моральної шкоди у звязку з порушенням сторонами його умов не передбачена. Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. В договірних зобовязаннях така шкода стягується лише у випадках, передбачених договором або законом. Ні укладеним сторонами договором депозиту, ні законом, який регулює ці правовідносини, відшкодування моральної шкоди не передбачено. Тому у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial