Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси через Головне територіальне управління юстиції в Одеській області із позовом до [PERSON] , в якому просив визнати незаконним утримування відповідачем на території України малолітньої дитини [PERSON] та повернути малолітню дитину до Республіки Болгарія. Позов обґрунтований такими обставинами. Сторони є батьками малолітнього [PERSON] , який народився [INFO] у м. Софія , громада Софія, Республіка Болгарія. З 17 січня 2016 року сторони перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням № 432972/19.06.2018 Софійського районного суду, Третє цивільне відділення, 84 склад у цивільній справі № 82418/2017. Вказаним рішенням суду шлюб між сторонами розірвано та затверджено досягнуту між сторонами угоду щодо визначення питань відносно батьківських прав, особистих стосунків дитини із батьками, та проживання, а саме: батьківські права відносно малолітнього [PERSON] здійснюватимуться спільно обома батьками, при цьому дитина мешкатиме разом із матір`ю за її адресою в Республіці Болгарія. Визначено питання щодо участі батька у вихованні дитини з відповідним графіком перебування дитини у батька. Відповідно до рішення суду відповідач зобов`язана забезпечувати можливість щоденного контакту батька та дитини. Визначено питання щодо сплати аліментів, відповідно до якого позивач зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 200 левів до настання законної підстави для їх зміни або припинення. 06 липня 2018 року відповідач разом із дитиною поїхала в Україну з метою перебування на канікулах у батьків відповідача із строком повернення 14 липня 2018 року, відповідно до довідки-посвідчення, наданою позивачем стосовно дозволу на виїзд сина за межі [PERSON] в період з 06.07.2018 по 14.07.2018 р. р. До Республіки Болгарія відповідач дитину не повернула у визначені строки, та утримує дитину в Україні, незважаючи на не згоду із цим батька дитини. Позивач зазначає, що з 14 липня 2018 року він позбавлений здійснювати ефективно свої батьківські права, не може брати участь у житті дитини, що стало підставою для звернення до суду із відповідним позовом. 21 листопада 2019 року відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечувала проти задоволення позову. В обґрунтування заперечень [PERSON] зазначила, що ще під час вагітності позивач вчиняв до неї дії насильницького характеру, при зустрічах із сином не приділяв останньому достатньої уваги та не ефективно здійснював свої батьківські права. Квартира, в якій відповідач за рішенням суду проживала із сином, належить на праві власності матері позивача, з якою у відповідача склалися неприязні стосунки, власного житла [PERSON] в [PERSON] не має. Роботи у відповідача в Болгарії також не було, а аліментів, які сплачувалися позивачем на утримання спільної дитини, не було достатньо для забезпечення відповідача із дитиною. Ці обставини і стали причиною для виїзду [PERSON] разом із сином до України, де проживали батьки відповідача. В Україні відповідач проживає із сином та батьком відповідача [PERSON] в с. Зоря Саратського району Одеської області, дитина відвідує дитячий садок з вересня 2018 року по теперішній час, де позитивно характеризується. Побутові умови та санітарний стан житла, в якому проживає дитина, задовільні. На думку відповідача, повернення малолітнього [PERSON] до Республіки Болгарія спричинить останньому психічну травму, так як дитина вже прижилась у новому середовищі, дитину люблять та турбуються про неї, що є важливим фактором у вихованні та розвитку дитини. 29 листопада 2019 року представником позивача до суду надано відповідь на відзив, в якій зазначено, що всі доводи, викладені у відзиві відповідачем, не підтверджуються належними доказами, відповідачем не надано доказів щодо її працевлаштування чи отримання нею стабільного та достатнього доходу для утримання себе та дитини, а утримання дитини в Україні без згоди на те позивача є протиправним в розумінні Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року, до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-ІV. 12 грудня 2019 року відповідач подала до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначила, що обов`язок доведення наявності підстав для прийняття рішення про повернення дитини до постійного місця проживання покладається на позивача. Зазначила, що у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки, вважає своє місце проживання постійним і комфортним. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов. Надали до суду консультативний висновок за результатами психологічного дослідження малолітнього [PERSON] , складеного 24 грудня 2019 року доктором філософії в галузі психології [PERSON] , в якому зазначено, що [PERSON] є дитиною розвиненою до свого віку, відкритою, соціалізованою, провідним дорослим для нього є дідусь, а переїзд до Болгарії без матері є вкрай небажаним з психологічної точки зору, так як призведе до стресу, мовної депривації та руйнівних наслідків розірвання найміцнішої емоційної прив`язаності, яка існує між Адріаном та його матір`ю. Представник третьої особи Служби у справах дітей Саратської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у відсутність представника третьої особи, пояснення щодо позову та відзиву не подав. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, вважає, що позов [PERSON] необхідно задовольнити, зважаючи на такі обставини. Судом встановлені наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що з 17 січня 2016 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який укладено актом про цивільний шлюб № 0009 від 17 січня 2016 року області Софії, громади Столичної, району «Тріадіца». [INFO] у сторін народилася дитина [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого на підставі Акту народження № 0141 від 27 квітня 2016 року, складеного в р-ні Студентський, громаді Столичній, області Софія. 19 червня 2018 року рішенням № [NUMBER] Софійського районного суду, третє відділення, 84 склад шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Вказаним рішенням Софійського районного суду було затверджено угоду між сторонами, відповідно до якої батьківські права відносно малолітнього [PERSON] здійснюватимуться спільно обома батьками, при цьому, дитина мешкатиме у матері, за її адресою в Республіці Болгарія. Визначено участь у вихованні дитини батьком, а саме, [PERSON] бачитиметься із дитиною та забирати її до себе кожен парний тиждень відповідного року, з ночівлею з 17:00 годин в четвер, забираючи дитину з дитячого учбового закладу або дитячого садка, яке він відвідує, або з будинку матері, в неучбовий час, з зобов`язанням передати дитину в учбовий заклад в понеділок уранці на наступний тиждень, або повернути його додому матері у разі, якщо з якої-небудь причини дитина не відвідує учбовий заклад цього дня. Угодою сторін передбачено право спілкування батьків з дитиною за допомогою різних засобів комунікації щодня, в залежності від того, з ким із батьків перебуває дитина. Відповідно до рішення Софійського районного суду від 19 червня 2018 року в користування [PERSON] після розірвання шлюбу передається квартира [ADDRESS] строком не більш одного року з дня розірвання шлюбу з терміном звільнення житла [PERSON] до 1 червня 2019 року. Вказана квартира належить на праві власності матері позивача [PERSON] . Судом встановлено, та не заперечується сторонами у справі, що 06 липня 2018 року [PERSON] , разом із малолітнім сином сторін [PERSON] виїхали в Україну з метою перебування на канікулах у батьків відповідача з терміном повернення до Республіки Болгарія 14 липня 2018 року. Виїзд на територію України було здійснено відповідачем на підставі довідки-посвідчення, якою позивач [PERSON] надав згоду на виїзд дитини за межі Республіки Болгарія у супроводі матері [PERSON] в період з 06 липня 2018 року по 14 липня 2018 року. Разом із цим, відповідач із дитиною не виконала своїх зобов`язань по поверненню дитини до місця його постійного проживання в Республіці Болгарія, та залишилась із дитиною на території України. Надаючи правову кваліфікацію правовідносинам, які склалися між сторонами, суд вважає, що спірні відносини виникли в зв`язку із незаконним утриманням відповідачем на території України малолітньої дитини сторін, та регулюються нормами Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей [INFO] , цілями якої є забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій\~із Договірних\~держав та\~ забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. Утримування дитини, в контексті ст. 3 Конвенції розглядаються як незаконні, якщо при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування та у момент утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не утримування. Права піклування, при цьому, можуть виникнути зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акту, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Статтею 5 Конвенції визначено, що права піклування означають сукупність прав, які стосуються турботи про дитину, зокрема, право опікуна визначати місце проживання дитини. Права доступу включають право спілкуватися з дитиною, у тому числі переміщувати її на обмежений час у інше місце, ніж місце постійного проживання. Вирішуючи справу, суд зазначає, що підставами позовних вимог [PERSON] є наявність факту незаконного утримування дитини та необхідність її повернення до місця постійного проживання з метою подолання негативних наслідків, які виникли у зв`язку з одноосібним рішенням відповідача змінити місце проживання дитини. При цьому, при визначенні поняття постійного місця проживання в контексті Конвенції слід враховувати такі обставини: реєстрація за місцем проживання; соціальні зв`язки дитини (відвідування дошкільного закладу, навчання у школі); наявність медичного страхування тощо. У випадках, коли перед вивезенням дитини з держави постійного проживання відсутні докази соціальної адаптації дитини, то враховуються обставини, що передували вивезенню дитини, зокрема наміри та плани батьків щодо постійного місця проживання та заходи, що вживалися у цьому напрямі безпосередньо перед вивезенням дитини в Україну. Задовольняючи позов, суд керується тим, що місце проживання малолітнього [PERSON] було визначено рішенням Софійського районного суду від 19 червня 2018 року, відповідно до якого місцем постійного проживання дитини визначено в Республіці Болгарія разом із матір`ю [PERSON] . При цьому, суд не приймає доводів відповідача щодо відсутності у неї постійного житла в Республіці Болгарія, так як рішення Софійського районного суду відповідачем в апеляційному порядку оскаржено не було. Крім того, відповідачем не порушувалося питання в судовому порядку щодо зміни місця проживання дитини. Кваліфікуючи дії [PERSON] , як незаконне утримування дитини, суд керується поясненнями самої [PERSON] , наданими нею в судовому засіданні про відсутність у неї наміру виконувати рішення суду щодо місця проживання дитини в Республіці Болгарія. Судом встановлено, що незаконне утримування дитини на території України здійснюється [PERSON] з порушенням прав позивача [PERSON] , який, відповідно до рішення Софійського районного суду має право опіки над дитиною, як його батько. При цьому, суд вважає доведеним факт, що дитина прижилась в своєму новому середовищі, що підтверджується консультативним висновком № 53/19-к від 24 грудня 2019 року, який суд оцінює як письмовий доказ по справі. Однак факт того, що дитина прижилася в новому середовищі не є безумовною підставою для відмови в позові. Стаття 12 Конвенції регламентує обов`язок суду вирішити питання щодо повернення дитини навіть після сплину річного терміну утримування, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Разом із цим, стаття 13 Конвенції передбачає, що незважаючи на положення попередньої статті, суд не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Таким чином, обов`язок доказування наявності виняткових обставин, які можуть бути підставою для відмови в позові, покладається на відповідача. Під час розгляду справи, відповідач, в обґрунтування своїх заперечень проти позову посилалась на те, що [PERSON] неналежним чином здійснював свої батьківськи обов`язки щодо дитини, не приділяв йому достатньої уваги, та чинив дії насильницького характеру відносно відповідача, що, на думку [PERSON] є підставою вважати, що повернення дитини до Республіки Болгарія спричинить дитині психічної шкоди. Суд не приймає вказаних доводів відповідача, так як вони не підтверджуються належними та допустимими доказами. Висновок про те, що переїзд [PERSON] до іншої країни без матері є небажаним з психологічної точки зору, так як обов`язково призведе до стресу, мовної депривації та руйнівних наслідків розірвання найміцнішої емоційної прив`язаності між дитиною та матір`ю, який міститься в Консультативному висновку, суд не приймає, так як є очевидним, що дитина, враховуючи її вік та відсутність зв`язку із батьком, в зв`язку із одностороннім рішенням відповідача щодо зміни місця проживання дитини, має в теперішній час емоційну прив`язаність до матері. Однак ці обставини не свідчать про те, що повернення дитини до Республіки Болгарія призведе саме до заподіяння психічної шкоди дитині. Крім того, суд не вирішує питання щодо місця проживання дитини разом із батьком, так як місце проживання дитини вже визначено разом із матір`ю в Республіці Болгарія, а позову щодо зміни місця проживання дитини відповідачем подано не було, що вимагає від [PERSON] виконання рішення Софійського районного суду. При розгляді\~ справи,\~суд також\~керується Конвенцією\~про права\~дитини від\~20\~листопада 1989\~року,\~стаття 8\~якої \~зобов`язує\~поважати право\~дитини на\~збереження індивідуальності,\~включаючи громадянство,\~ім`я\~та сімейні\~зв`язки,\~як передбачається\~законом,\~не допускаючи\~протизаконного втручання. Якщо дитина протизаконно позбавляється частини або всіх елементів своєї індивідуальності, Держави-учасниці забезпечують їй необхідну допомогу і захист для найшвидшого відновлення її індивідуальності. Суд звертає увагу на те, що малолітній [PERSON] є громадянином Республіки Болгарія, та утримування його на території України всупереч рішення Софійського районного суду порушує його індивідуальність в контексті Конвенції про права дитини. Таким чином, суд вважає, що позов [PERSON] є обґрунтованим, законним, позовні вимоги підтверджені належними та допустимим доказами, що є підставою для задоволення позову.

Outcome: approved