Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що у 2006 році голова фермерського господарства «Колос» [PERSON] виділив [PERSON] земельну ділянку для будівництва житлового будинку, показавши при цьому її місцезнаходження. Запевнивши, що земельна ділянка призначена саме для будівництва та дозволив почати будівництво майбутнього житлового будинку. У подальшому відповідач не надав позивачу жодного документа на земельну ділянку, зокрема дозвільних документів на будівництва пояснивши, що всі документи на стадії виготовлення і він надасть їх позивачу пізніше. Повіривши відповідачу, позивач у 2006 році на зазначеній земельній ділянці без відповідних дозвільних документів почав будівництво житлового будинку. У 2007 році, коли вже фундамент майбутнього житлового будинку було зведено, позивач отримав державний акт серії ДД №075716, згідно якого встановлено, що земельна ділянка площею 0,5159 га дійсно розташована на території Опришенської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, однак призначена для ведення особистого селянського господарства, тобто не для будівництва. Стосовно питання зміни цільового призначення земельної ділянки, відповідач впевнив позивача, що він вирішить її на рівні Опришеньської сільської ради, окрім того сказав позивачу, продовжити будівництва житлового будинку. Коли позивач вже підняв другий поверх житлового будинку, а саме у вересні 2015 року, відповідач захопив будинок. Саме тоді позивач дізнався від відповідача, що він побудував будинок на чужій земельній ділянці, тобто на земельній ділянці [PERSON]. 26 лютого 2016 року, з метою захисту своїх порушених прав позивач з позовом звернувся до суду. До початку судового розгляду цивільної справи № 2/715/278/16-ц, провадження № 715/418/16-ц відповідач надав суду копію договору купівлі продажу земельної ділянки, але без документального підтвердження щодо належності даної земельної ділянки [PERSON] Окрім того відповідач пояснив суду, що позивач почав будівництво та будує житловий будинок на земельній ділянці, яка на початковій стадії будівництва належала [PERSON], а в даний час зазначена земельна ділянка на підставі договору купівлі - продажу, належить іншому власнику, тобто сину відповідача - [PERSON]. На підтвердження цього факту відповідач надав суду копію свідоцтва про право власності на земельну ділянку. Аналізуючи договір купівлі - продажу земельної ділянки встановлено, що зазначений договір укладено 31 грудня 2013 року, та посвідчено приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Бреславською [PERSON] за реєстровим № 5829. Згідно договору купівлі продажу відповідач [PERSON] від імені [PERSON]Г, на підставі довіреності передав, а покупець [PERSON]І, який на момент укладення договору знаходився у місті Мілані, Італія та діяв через свою маму в якості представника його інтересів, а саме [PERSON], прийняв у власність земельну ділянку площею 0,5132 гектара, кадастровий номер 7321081800:02:002:0371, розташовану в с. Опришени Глибоцького району Чернівецької області. Згідно довіреності від 27 грудня 2013 року [PERSON] уповноважує свою маму [PERSON] прийняти в дар або купити на його ім'я від [PERSON] нерухомість, а саме земельну ділянку та будинок, що знаходиться в с. Опришени Глибоцького району Чернівецької області., тобто саме тоді у відповідачів за даним позовом виник зловмисний умисел незаконно захопити, а потім незаконно оформити право власності на будинок позивача. Згідно з п.2 цього Договору, право власності у продавця на вказану в договорі земельну ділянку підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД №075717 від 28 березня 2007 року. Незважаючи на те, що предметом договору є земельна ділянка, відповідач не надав суду копію відповідного Державного акту. Згідно з п.7 цього договору продавець стверджував, що прав щодо земельної ділянки, яка є предметом договору у третіх осіб як в межах, так і за межами України немає, внаслідок продажу земельної ділянки не будуть порушені права та законні інтереси інших осіб, вказана в договорі земельна ділянка є вільною від будь-яких майнових прав і претензій третіх осіб. Згідно з п.13 договору, встановлено, що нотаріус роз'яснив сторонам зміст ст.ст.229,230,232,659 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Вважає, що правовою підставою для задоволення позову за ст. 230 ЦК України, є факти, які мають істотне значення та діями відповідача , які не були доведені до відома нотаріуса. Про те, що договір купівлі - продажу земельної ділянки був вчинений під впливом обману свідчить факт, що на момент укладення договору відповідач діяв в якості представника, він замовчував, тобто скрив від нотаріуса сам факт наявності спорі, а також факт , що у разі продажу земельної ділянки не будуть порушені права позивача, який з його дозволу на зазначеній земельній ділянці побудував будинок та фактично в даному випадку земельна ділянка не була вільною від майнових прав і претензій третіх осіб. Вважає що дії відповідача утворюють прямий умисел, тобто відповідач знав про наявність певних обставин, він діяв цілеспрямовано, одноособово з власної ініціативи , всупереч волі та інтересів довірителя, порушуючи при цьому права третіх осіб. Представники сторін укладали договір купівлі продажу земельної ділянки, усвідомлюючи протиправність своїх дій, діяли солідарно у власних інтересах, замовчуючи при цьому щодо існування певних обставин, які мають істотне значення при здійснення правочину, будучи впевненими, що їх розголошення унеможливить укладання договору купівлі продажу земельної ділянки, тобто їх дії підпадають під ознаки зловмисної домовленості та вчинений ним правочин також необхідно визнати недійсним на підставі ч.1 ст. 232 ЦК України. Тому просить суд, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею, 0,5132, яка розташована в с. Опришени, Глибоцького району Чернівецької області, укладений 31 грудня 2013 року між [PERSON] від імені [PERSON] та [PERSON] від імені [PERSON], та стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати по справі. Представники позивача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, в своїх поясненнях підтвердили обставини, які викладені в позові та просили суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, в своїх поясненнях посилалися на їх безпідставність та просили суд відмовити у їх задоволені. Вислухавши пояснення учасників процесу, показання свідка та, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Так, судом встановлено, що 31 грудня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого продавець передає у власність покупцю земельну ділянку площею 0,5132 га., що розташована за адресою: Чернівецька область Глибоцький район Опришенська сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки: 7321081800:02:002:0371. Вказаний договір підписано відповідачами [PERSON] та [PERSON], які діяли при його укладенні на підставі довіреностей. Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Як встановлено судом позивач не є стороною договору купівлі продажу, тому відсутні правові підстави для визнання даного договору недійсним за його позовом. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в обману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Ч. 1 ст. 60 ЦПК України вказує на те, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Проте, в судовому засіданні належними та допустимими доказами не доведено наявність умислу сторін щодо введення в оману та сам факт обману. Згідно ч.1 ст.232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Проте, в судовому засіданні належними і допустимими доказами не доведено умислу представників вчинити правочин всупереч інтересам довірителів. При таких обставинах суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження при розгляді справи. На підставі викладеного, ст.ст. 203, 230,232 ЦК України, п.п. 20,22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року,

Outcome: dismissed