Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] акціонерного товариства «Біолік» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Згідно позову зазначив, що з 05.12.2015 року він був прийнятий охоронником в дільницю охорони на ПрАТ «Біолік», де працював по 14.01.2017 року. З 14.01.2017 року його звільнили з роботи у звязку з скороченням чисельності або штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки роботодавцем при звільненні не було враховано його переважне право залишення на роботі, порівняно з іншими працівниками, які залишились працювати, так він має статус дитини війни і повідомив про це керівництво завчасно. Також вказав, що його звільнення не було погоджене із профспілкою. Тому просив поновити його на роботі, та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні позивач позов підтримав по наведених підставах. Пояснив, що спочатку йому казали, щоб він звільнявся сам, потім казали, що будуть скорочувати працівників, хоча в них була вакантна посада охоронника і навпаки не вистачало працівників. Вказав, що його повідомляли про звільнення більш ніж за 2 місяці, однак він не був повідомлений про створення комісії на підприємстві для вирішення питання про те, кого з охоронців звільняти. Якби знав, то вказав би тій комісії, що в нього є переважне право на залишення на роботі, як особи із статусом дитини війни. 05.01.2017 року він подав директору підприємства заяву про те, що він є дитиною війни і має передбачене законодавством право для залишення на роботі. Вказав, що заяви про вступ в профспілку на підприємстві не писав, коли цікавився, то йому сказали, що профспілки немає, вважає, що це неправильно. Вказав, що одразу після звільнення на його місце прийняли іншу людину, але сказали, що назва посади заступник начальника з охорони. Вказав, що 14.01.2017 року був останнім робочим днем на підприємстві. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на подані заперечення. В яких зазначив, що звільнення позивача було проведено виключно в рамках чинного трудового законодавства. Так, згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно ч.2 цієї статті Кодексу звільнення з підстав, зазначених у п.1,2,6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. На ПрАТ «Біолік» відсутня профспілкова організація чи профспілковий представник. Згідно ч.1 ст.43-1 Кодексу розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення з підприємства, установи, організації, де немає первинної профспілкової організації. Також переважне право позивача згідно Закону України «Про соціальний захист дітей війни» не могло бути реалізоване в даному випадку, оскільки в інших працівників, посади яких могли підпасти під скорочення, було наявне переважне право згідно п.2 ч.2 ст.42 КЗпП України. Так, охоронці [PERSON], [PERSON] є неодруженими, проживають самостійно, тобто в їх сімях немає інших працівників із самостійним заробітком, а заробітна плата є їх єдиним доходом. Крім того, [PERSON] має також малолітню дитину [INFO]. Крім того, було враховано, що позивач є пенсіонером, тобто, на відміну від інших двох охоронців, має дохід у вигляді пенсії. Тому створеною для вирішення питання про те кого з працівників необхідно звільнити комісією було запропоновано звільнити саме позивача. При цьому зазначив, що передбачені в ст. 42 КЗпП України пункти щодо переваг в залишенні на роботі застосовуються почергово, і ті, що знаходяться вище є більш важливими. А оскільки пільги для дітей війни відносяться до ч. 3 ст. 42 КЗпП України, то вони є менш важливими ніж попередні. Тому вважає, що переважне право на залишення на роботі позивача не було пріоритетним, порівняно з переважним правом інших працівників. Вказав, що визначати структуру та чисельність штат підприємства належить виключно до компетенції самого підприємства. Тому просив відмовити [PERSON] в задоволені позову в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши покази свідків, письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, зважаючи на таке. Судом встановлено, що [PERSON] з 05.12.2015 року був прийнятий на роботу охоронником в дільницю охорони на ПрАТ «Біолік», що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 6). 11.11.2016 року директором ПАТ «Біолік» [PERSON] видано наказ № 124 к про скорочення штату працівників, згідно якого вирішено, зокрема, скоротити посади охоронник 2 штатних одиниці та запропонувати працівникам, що підпадають під скорочення штату переведення за їх згодою на інші, при наявності, посади (а.с. 52). Із штатного розкладу ПрАТ «Біолік» від 01.06.2016 року, який як вбачається із довідки підприємства від 20.04.2017 року діяв з 01.06.2016 року по 31.12.2016 року, видно, що на той час на підприємстві на дільниці охорони було затверджено 4 штатних одиниці охоронників. З пояснень сторін вбачається, що 1 штатна одиниця була вакантною, працювало 3 охоронники: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. З копії звітності інформації про заплановане масове вивільнення працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці від 10.11.2016 року вбачається, що передбачається вивільнити посаду охоронника в кількості однієї особи (а.с. 50). З копії наказу №113 а від 08.11.2016 року виданого директором ПАТ «Біолік» [PERSON] вбачається, що в звязку зі звільненням по скороченню штату охоронників дільниці охорони створено комісію для визначення осіб, які можуть бути звільнені по скороченню штату, в складі: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]О (а.с. 106, 107). З копії акту, затвердженого 11.11.2016 року директором ПрАТ «Біолік» [PERSON], вбачається, що комісія в складі: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] склала акт, про те що в звязку з виробничою необхідністю та раціоналізацією штатної структури посад, необхідно скоротити з листопада 2 посади охоронника. Комісія вирішила звільнити [PERSON] по скороченню штату, згідно ст.40 п.1 КЗпП України (а.с. 53). 11.11.2016 року охоронника [PERSON] було повідомлено про те, що посада, яку він обіймає скорочується з 14.01.2017 року і він підлягає звільненню. Водночас [PERSON] повідомляється, що у ПрАТ «Біолік» немає вакантних посад, що відповідають його кваліфікації, а також вакантних нижчих і менш оплачуваних робіт (а.с. 51). Відповідно до п. 12.1 Статуту [PERSON] акціонерного товариства «Біолік» (далі по тексту Статут) передбачено, що виконавчий орган товариства є одноосібний Директор. Виконавчий орган здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу належить вирішення всіх питань повязаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що законодавством, цим статутом або рішення загальних зборів акціонерів віднесені до виконавчої компетенції загальних зборів та наглядової ради. Зокрема, до компетенції директора належить вирішення питань щодо звільнення з роботи (а.с. 17- 48). Відповідно до заяви [PERSON] на імя директора ПрАТ «Біолік» [PERSON] від 05.01.2017 року видно, що він повідомляє керівництво підприємства про наявність в нього статусу дитини війни, додає копію посвідчення, та просить врахувати дану обставину при звільненні (а.с. 7, 8). Згідно наказу № 4 к § 2 від 10.01.2017 року, виданого директором ПрАТ «Біолік» [PERSON], вирішено звільнити з роботи [PERSON], охоронника дільниці охорони, з 14.01.2017 року, у звязку із скороченням штату по п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою йому грошової компенсації за невикористані відпустки та вихіджну допомогу, згідно ст. 44 КЗпП України у розмірі його одного середнього місячного заробітку (а.с. 107). Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні показали, що вони входили в комісію, створено директором підприємства для визначення працівника, який підлягав скороченню. Вказали, що рекомендували директору звільнити саме [PERSON], оскільки в інших працівників було переважне право на залишення на роботі, так як [PERSON] та [PERSON] проживають в сімї самі, не мають інших доходів окрім заробітної плати, [PERSON] має на утриманні малолітню дитину, а позивач отримує пенсію. [PERSON] на засідання комісії не зявився. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] вказали, що на засідання комісії [PERSON] вони не викликали. Комісія обговорювали питання щодо кандидатури, яка підлягає скороченню без участі працівників. [PERSON] та [PERSON] надали інформацію щодо наявності в них пільг при скороченні. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановених статтею 61 цього Кодексу. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадк у змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до положень частин 1-3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Відповідно до розяснень, викладених в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до положень ч. 1, п. п 1, 2 ч. 2 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком. Згідно ч. 3 ст. 42 КЗпП України перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», дитина війни - особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни було менше 18 років. Відповідно до положень ст. 5 вказаного закону, однією з пільг, які надаються дітям війни є право на переважне залишення на роботі при скороченні чисельності або штату працівників. Судом встановлено, що [PERSON] має статус дитини війни, що підтверджується його паспортом з якого видно, що він народився 11.06.1942 року, а також пенсійним посвідченням, де міститься штам про наявність у [PERSON] відповідного соціального статусу. З пояснень сторін в судовому засіданні встановлено, що всі охоронці на підприємстві прийняті на роботу в 2015-2016 роках, тобто їх стаж роботи на підприємстві не є тривалим, кваліфікація і продуктивність праці в них рівні. Відтак, судом встановлено, що [PERSON] мав переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності або штату працівників. Проте, при звільненні позивача таке переважне право не було враховано. З урахуванням пояснень свідків, наданих суду доказів, суд вважає слушними пояснення позивача про те, що він не був запрошений на засідання комісії по вирішенню питання щодо визначення кандидатури працівника, який підлягає скороченню. Будь-яких доказів того, що [PERSON] був належно повідомлений про створення комісії чи про дату проведення її засідання суду не надано. Відтак, оскільки позивач був позбавлений можливості повідомити створену на підприємстві комісію про наявність переважного права на залишення на роботі, з урахуванням того, що наказ про звільнення позивача був виданий 10.01.2017 року, до видачі наказу про звільнення позивач 05.01.2017 року повідомив роботодавця про наявність в нього статусу дитини війни, який давав перевагу в залишенні на роботі, роботодавець повинен був врахувати таке переважне право працівника на залишенні на роботі. При цьому суд також враховує, що роботодавцю було відомо про дату народження позивача, його громадянство, а відтак і про те, що на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни йому було менше 18 років, що законодавчо закріплює те, що позивач є дитиною війни. Із заяв охоронців [PERSON] та [PERSON] видно, що вони повідомляють керівництво про те, що живуть самі, не одружені, інших доходів окрім заробітної плати не мають, тому просять врахувати дану обставину при вирішенні питання скорочення. [PERSON] додатково вказав, що має малолітню дитину (а.с. 105, 109). Роботодавець посилається на те, що працівники [PERSON] та [PERSON] мали переваги на залишення на роботі відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 42 КЗпП України, бо в їх сімях немає інших осіб із самостійним заробітком. Проте такі доводи представника ПрАТ «Біолік» є безпідставними, оскільки в зазначеному п.2 ч. 1 ст.42 КЗпП, мова йде про сімю. З наданих відповідачем матеріалів вбачається що [PERSON] та [PERSON] проживають самі. Оскільки мова в частині визнання переважного права на залишенні на роботі йде саме про сімю, за [PERSON] та [PERSON] як особами, що проживають одиноко, не повинна визнаватися перевага на залишення на роботі за зазначеним критерієм. Те, що в працівника [PERSON] є на утриманні малолітня дитина не дає йому переваг в залишенні на роботі відповідно до положень п. 1 ч. 2 ст. 42 КЗпП України, оскільки згідно цього пункту перевага надається працівникам, які є сімейними та мають двох і більше утриманців. За таких обставин відповідачем не було додержано норм законодавства щодо переважного права позивача [PERSON] на залишення на роботі в порядку ст. 49-2 КЗпП України. Разом з тим, суд вважає безпідставними посилання позивача на те, що його звільнення є протиправним через непогодження із первинною профспілковою організацією на підприємстві. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що на ПрАТ «Біолік» відсутня діюча первинна профспілкова організація, що підтверджується: довідкою, виданою 06.03.2017 року ПАТ «Біолік» про те, що на підприємстві з 2010 року профспілкова організація відсутня, профспілковий представник не обирався (а.с. 49); копією протоколу №1 від 15.03.2010 року зборів профспілки ВАТ «Біолік» з якого вбачається, що члени профкому вирішили ліквідувати профспілкову організацію ВАТ «Біолік», так як існування профспілкової організації є недоцільним, оскільки не залишилося жодного члена профспілки (а.с. 67); відповідним витягом з реєстру юридичних осіб, з якого видно, що профспілка на підприємстві в процесі ліквідації (а.с. 59-66). Крім того, встановлено, що позивач не був членом профспілкової організації ВАТ «Біолік», що підтверджується і його поясненнями про те, що заяв на вступ до профспілки він не писав. Слушними є заперечення відповідача в частині того, що визначати структуру та штатну чисельність працівників є виключною компетенцією підприємства. Тому роботодавець мав право приймати рішення про скорочення чисельності охоронців з виробничою необхідністю та раціоналізацією структури посад, враховуючи, зокрема й те, що підприємство фактично має спільну територію ще із одним підприємством, а з копії договору від 01.06.2016 року вбачається, що ПрАТ «Біолік», в особі директора [PERSON] з однієї сторони і «Ладижинський завод Екстра» ПАТ «Укрмедпром» з другої сторони уклали договір співпраці по охороні майна (а.с. 102). Згідно посадової інструкції нововведеної посади заступника начальника охорони видно, що він додатково, в порівнянні з обовязками охоронця, зобовязаний проводити обслуговування компютера та відеокамер, повязаних з відеонаглядом на підприємстві. Разом з тим, таке право роботодавця щодо раціоналізації структури та штату підприємства не спростовує висновків суду про те, що звільнення позивача було проведено з порушенням норм трудового законодавства, оскільки він мав переважне право на залишення на роботі, порівняно з іншими охоронцями. У звязку із викладеним, звільнення позивача слід визнати незаконним та поновити [PERSON] на посаді охоронця дільниці охорони підприємства з 14.01.2017 року. Так, згідно\~\~ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд провидить згідно положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року (далі Порядок). Відповідно до змісту якого обчислення середньої заробітної плати працівника проводиться виходячи із виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували місяцю звільнення. А всі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахувань на податки. Відповідно до довідки про заробітну плату [PERSON] за 2016 рік видно, що в листопаді йому було нараховано 2142,74 грн., в грудні нараховано 1928,53 грн. (а.с. 104). За листопад та грудень було відпрацьовано відповідно 20 та 19 робочих днів. Середньоденна заробітна плата за вказані місяці становить 107,14 грн. (4071,27/39). Кількість робочих днів з дня звільнення по день винесення судом рішення становить 68 робочих днів, зокрема: січень - 12 днів; лютий - 20 днів; березень 22 дні; квітень 14 днів. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить: 107,14 х 68 = 7285,52 грн. Відповідно до розяснень п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», зазначено, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Відтак, при обрахунку суми, яка підлягає виплаті працівнику за час вимушеного прогулу суд враховую те, що позивач отримав при звільненні вихідну допомогу в розмірі одного середньомісячного заробітку згідно ст. 44 КЗпП України в сумі 2089,23 грн., що підтверджується довідкою (а.с.103), а тому розмір середнього заробітку за час вимушеного прогул, що підлягає стягненню має бути зменшений на 2089,23 грн., відтак сума виплати працівнику за час вимушеного прогулу має складати 5196,29 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача. При цьому, суд вважає, що при виплаті вказаної суми підприємством мають бути утримані передбачені законом податки та обовязкові платежі. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, позов задоволено, то відповідно до положень ст. 88 ЦПК України за результатами розгляду справи, виходячи з встановлених ст.4 Закону України «Про судовий збір» ставок судового збору за подання до суду позовних заяв фізичною особою, враховуючи що вимоги позову [PERSON] щодо поновлення на роботі є немайновою вимогою, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є майновою вимогою, необхідно стягнути з ПрАТ «Біолік» в дохід держави 1280 грн. судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved